Справа № 820/4877/14
Суддя: Піскун В.О.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 квітня 2014 р.
№ 820/4877/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Піскун В.О.,

при секретарі судового засідання -
Мараєвій О.В.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Херсонській області
про скасування висновку (рішення) та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просить суд з урахуванням наданих
уточнень скасувати висновок
(оформлений у вигляді постанови),
затверджений начальником Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Херсонській області від 07.09.2007 року,
про скасування громадянину В'єтнаму
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на
імміграцію та вилучення посвідки на
постійне проживання на території
України НОМЕР_1 для анулювання;
зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківський області вчинити певні дії,
а саме здійснити обмін бланку посвідки
на постійне проживання в Україні
НОМЕР_2 від 16.12.2004 року громадянина
В'єтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку
з досягненням 45 - річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 12.03.2014 року він дізнався
про існування оскаржуваного рішення у
формі постанови в приміщенні Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області
після звернення щодо здійснення обміну
бланку посвідки на постійне проживання
в Україні НОМЕР_2 від 16.12.2004 року в
зв'язку з досягненням 45 - річного віку.
Позивач не погоджується з оскаржуваною
постановою, оскільки на момент надання
йому дозволу на імміграцію та видачі
посвідки на постійне проживання в
України терміном дії «безстроково»
будь-яких порушень законодавства з
боку позивача або відсутності
необхідних документів виявлено не
було. Таким чином, позивач вважає, що
уповноважений державний орган України
з питань імміграційної політики визнав
правомірність прибуття позивача в
Україну, правомірність подальшого
проживання, а також правомірність
набуття дозволу на імміграцію у
відповідності до положень закону. Крім
того, позивач зазначив, що під час
зняття з реєстраційного обліку та
реєстрації його місця проживання в м.
Харкові уповноважений державний орган
будь-яких зауважень не висловлював.
Позивач також вважає, що оскаржуване
рішення було винесено з порушень
процедури, оскільки про прийняття
такого рішення позивача повідомлено не
було, під час його винесення позивача
запрошено також не було та не вивчались
будь-які додаткові матеріали щодо його
постійного проживання в Україні,
наявності дитини, яка народилась в
Україні, та тривалість терміну її
перебування в Україні.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх у повному
обсязі.

Представник відповідача - Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області, в
судове засідання не з'явився, надав до
суду клопотання про розгляд даної
справи без його участі, в якому
зазначив, що проти позову заперечує в
повному обсязі. Крім того, зазначив, що
про існування оскаржуваного рішення
представнику позивача було усно
повідомлено після отримання відповіді
з Управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області.

Представник відповідача - Управління
Державної міграційної служби України в
Херсонській області, в судове
засідання не з'явився, надав до суду
письмові заперечення проти позову, в
обґрунтування яких посилався на те, що
приймаючи оскаржуване рішення про
скасування дозволу на імміграцію
ВГІРФО Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Херсонській
області діяло на підставі, у межах
повноважень та у спосіб визначений
діючим законодавством, так як
позивачем був порушений порядок
оформлення посвідки на постійне
проживання на території України,
оскільки заява на отримання посвідки
була подана після закінчення терміну
дії абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень
Закону України «Про імміграцію».

Представник відповідача - Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Херсонській області судове засідання
не з'явився, надав до суду письмові
заперечення проти позову, в яких просив
суд адміністративний позов залишити
без розгляду. Відповідач вважає, що
позивачем пропущено шестимісячний
строк звернення до суду, передбачений
ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
неприбуття в судове засідання без
поважних причин представника сторони
або третьої особи, які прибули в судове
засідання, або неповідомлення ним про
причини неприбуття не є перешкодою для
розгляду справи. Проте за клопотанням
сторони та з урахуванням обставин у
справі суд може відкласти її розгляд. У
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Суд вважає, що неявка відповідачів в
судове засідання не перешкоджає
розгляду справи за наявними в ній
доказами.

Таким чином, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі
відповідачів за наявними в ній
доказами.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
зібрані у справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, суд дійшов наступного
висновку.

Щодо строку звернення до суду з даною
позовною заявою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що висновком,
оформленим у вигляді постанови,
затвердженим начальником Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Херсонській області від 07.09.2007 року,
було прийнято рішення про скасування
громадянці В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію та
вилучення посвідки на постійне
проживання на території України НОМЕР_1
для анулювання (а.с. 48).

Про існування оскаржуваного рішення
позивач дізнався у травні 2014 року в
усній формі в приміщенні Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області
після звернення щодо здійснення обміну
бланку посвідки на постійне проживання
в Україні НОМЕР_2 від 16.12.2004 року в
зв'язку з досягненням 45 - річного віку,
що підтверджено в судовому засіданні
представником Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківський області.

Доказів вручення (надсилання) позивачу
оскаржуваного рішення до суду не
надано.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач звернувся з даним позовом в
межах строку звернення до суду,
передбаченого ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Щодо позовних вимог про скасування
висновку (оформленого у вигляді
постанови), затвердженого начальником
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Херсонській області
від 07.09.2007 року, про скасування
громадянину В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію та
вилучення посвідки на постійне
проживання на території України НОМЕР_1
для анулювання, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що громадянка
В'єтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибула в
Україну у 1987 році з метою
працевлаштування на підставі Угоди між
Урядом Соціалістичної Республіки
В'єтнам та Урядом СРСР про направлення
і прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР від 2
квітня 1981 року.

За результатами розгляду заяви
позивача від 19.05.2004 року начальником
ВГІРФО УМВС України в Херсонській
області було прийнято рішення
(висновок) від 03.06.2004 року про
документування громадянина В'єтнаму
ОСОБА_2 посвідкою на проживання в
Україні для іноземних громадян
терміном дії безстроково.

03.06.2004 року позивачем було отримано
посвідку на постійне проживання в
Україні серії НОМЕР_1 строком дії
безстроково.

В 2004 році позивачем було змінено місце
проживання у зв'язку з виїздом на
постійне проживання до м. Харкова, де
23.06.2004 року і було зареєстровано місце
проживання.

16.12.2004 року ВГІРФО УМВС України в
Харківській області позивачу було
видано новий бланк посвідки на
постійне проживання в Україні серії ХР
№12120 строком дії безстроково.

На теперішній час позивач має дитину -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка народилась в
Україні та є громадянином України.

03.12.2013 року у зв'язку із досягненням
45-річного віку, що підтверджується
національним паспортом позивача (а.с.
11-13), позивачем через свого
представника було подано до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
заяву від 02.12.2013 року про обмін посвідки
з доданими до неї документами (а.с. 18-19).

На вказану заяву відповідачем було
надано відповідь № 4/20400 від 12.12.2013 року,
в якій зазначено, що згідно обліків
значиться громадянка СРВ ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, якій 03.06.2004 року рішенням
ВГІРФО УМВС України в Херсонській
області надано дозвіл на імміграцію в
Україну. У зв'язку з тим, що рішення про
залишення на постійне проживання в
Україні у відношенні вказаної
іноземної громадянки приймалось
ВГІРФО УМВС України в Херсонській
області, тому після проведення
додаткових перевірок, буде прийнято
рішення щодо обміну бланку посвідки на
постійне проживання на ім'я громадянки
СРВ ОСОБА_2.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що підставою для його
прийняття зазначено п.6 ст.12 Закону
України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що положеннями статті 3
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства», в
редакції, що була чинною на момент
виникнення спірних відносин,
встановлено, що іноземці та особи без
громадянства можуть у встановленому
порядку іммігрувати в Україну на
постійне проживання або прибути для
працевлаштування на визначений термін,
а також тимчасово перебувати на її
території. Порядок видачі дозволу на
імміграцію, а також посвідки на
постійне проживання та вирішення інших
питань, пов'язаних з імміграцією
іноземців та осіб без громадянства,
визначається Законом України про
імміграцію.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
імміграцію", в редакції, що була чинною
на момент виникнення спірних відносин,
імміграція - це прибуття в Україну чи
залишення в Україні у встановленому
законом порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання;
посвідка на постійне проживання -
документ, що підтверджує право
іноземця чи особи без громадянства на
постійне проживання в Україні.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про
імміграцію", в редакції, що була чинною
на момент виникнення спірних відносин,
дозвіл на імміграцію може бути
скасовано органом, який його видав,
якщо: 1) з'ясується, що його надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність; 2)
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; 3) дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; 4) це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; 5)
іммігрант порушив законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень", затвердженого Постановою КМ
України № 1983 від 26.12.2002р. (який діяв на
час прийняття оскаржуваного рішення),
дозвіл на імміграцію скасовується
органом, який його видав. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржуване рішення не містить
посилань на конкретні обставини як на
підставу застосування п. 6 ст. 12 Закону
України "Про імміграцію" для скасування
дозволу на імміграцію позивачу.

Станом на момент прийняття рішення про
надання дозволу на імміграцію позивачу
ВГІРФО УМВС України в Херсонській
області здійснював перевірку наданих
документів, будь-яких порушень
законодавства не встановив та
документував позивача посвідкою на
постійне проживання.

З моменту документування позивача
посвідкою на постійне проживання не
виникало нових обставин, які б тягли за
собою обґрунтування скасування
дозволу на імміграцію, відповідачами
таких обставин при розгляді справи не
зазначено.

Доказів отримання відповідного
подання з боку правоохоронних органів
щодо розгляду питання про скасування
позивачу дозволу на імміграцію до суду
не надано.

Крім того, в порушення зазначених норм,
питання про скасування дозволу на
імміграцію розглядалось без
запрошення позивача для надання
пояснень, при винесенні оскаржуваного
рішення не вивчались обставини,
зокрема, наявність у позивача дитини,
яка народилась в Україні і є
громадянином України, тривалість
терміну перебування дитини в Україні,
їх соціальні зв'язки, можливі негативні
наслідки якщо дитина має розлучатись з
матір'ю.

Суд також зазначає, що рішення про
скасування дозволу на імміграцію
надсилається протягом тижня органом,
що його прийняв, до територіального
підрозділу за місцем проживання для
вилучення посвідки на постійне
проживання в іммігранта та вжиття
заходів відповідно до ст. 13 Закону
України "Про імміграцію", в редакції, що
була чинною на момент виникнення
спірних відносин.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про
імміграцію" підлягає скасуванню дозвіл
на імміграцію, а статтею 13 вказаного
Закону встановлюється вилучення
посвідки на постійне місце проживання
на підставі скасування дозволу на
імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи,
документування позивача посвідкою на
постійне проживання було здійснено
відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих
положень Закону України "Про
імміграцію", відповідно до якого
іноземці та особи без громадянства,
які прибули в Україну до 6 березня 1998
року за Угодою між Урядом
Соціалістичної Республіки В'єтнам та
Урядом СРСР про направлення і
прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР
від 2 квітня 1981 року, залишилися
проживати в Україні і звернулися
протягом шести місяців з дня
набрання чинності цим Законом із
заявою про видачу їм посвідки на
постійне проживання в Україні
вважаються такими, що мають дозвіл на
імміграцію в Україну.

Посвідка на постійне проживання таким
особам видається за їхніми заявами або
заявами їх законних представників без
оформлення дозволу на імміграцію.

Таким чином, дозвіл на імміграцію в
Україну позивачу не надавався,
оскільки він прибув до України у 1987
році, а Закон України "Про імміграцію",
прийнятий 07.06.2001 року, передбачив
набуття дозволу на імміграцію позивача
в силу цього Закону без окремої дії чи
рішення суб'єкта владних повноважень.

Отже, позивачу в силу дії зазначеного
Закону щодо набуття права на дозвіл на
імміграцію надана посвідка на постійне
місце проживання в Україні без надання
дозволу на імміграцію.

Окрім цього, суд також вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
ст. 13 Закону України «Про імміграцію»
особа, відносно якої прийнято рішення
щодо скасування дозволу на імміграцію -
зобов'язана протягом місяця виїхати з
України.

Відповідно до ст. ст. 11, 12, 14 Закону
України «Про охорону дитинства» кожна
дитина має право на проживання в сім'ї
разом з батьками або в сім'ї одного з
них та на піклування батьків. Батько і
мати мають рівні права та обов'язки
щодо своїх дітей. Предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. На
кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Діти та батьки не повинні розлучатися
всупереч їх волі, за винятком випадків,
коли таке розлучення необхідне в
інтересах дитини і цього вимагає
рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі ст. ст. 9, 26 Конституції
України іноземці та особи без
громадянства, що перебувають в Україні
на законних підставах, користуються
тими самими правами і свободами, а
також несуть такі самі обов'язки, як і
громадяни України, - за винятками,
встановленими Конституцією, законами
чи міжнародними договорами України.
Чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

З урахуванням зазначених положень
законодавства, беручи до уваги факт
наявності у позивача неповнолітньої
дитини громадянина України, суд вважає,
що прийняття оскаржуваного рішення
щодо скасування позивачу дозволу на
імміграцію, порушує право мати і її
дитини - громадянина України на
проживання разом, постійний контакт
батьків з дітьми, пріоритет сімейного
виховання, фактично здійснює
розлучення мати і дитини, що не
відповідає інтересам дитини -
громадянина України, не має
достатнього балансу інтересів між
можливими інтересами держави в сфері
міграційної політики та
несприятливими наслідками для
інтересів приватного і сімейного життя
сім'ї і неповнолітньої дитини.

Інших підстав для скасування
громадянці В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію та
вилучення посвідки на постійне
проживання на території України НОМЕР_1
для анулювання, судом не встановлено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, відповідачами не доведено
належними та допустимими доказами
правомірність винесення оскаржуваного
рішення щодо скасування громадянці
В'єтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу
на імміграцію та вилучення посвідки на
постійне проживання на території
України НОМЕР_1 для анулювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що оскаржуваний висновок
(оформлений у вигляді постанови),
затверджений начальником Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Херсонській області від 07.09.2007 року, є
протиправним та підлягає скасуванню, а
тому в цій частині позовні вимоги
підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області здійснити обмін
бланку посвідки на постійне проживання
в Україні НОМЕР_2 від 16.12.2004 року
громадянина В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з досягненням 45 -
річного віку, суд зазначає, що
задоволення позовних вимог в цій
частині фактично буде перебиранням
суду на себе повноважень спеціального
державного органу, які відносяться до
його виключної компетенції, оскільки
обміну посвідки має передувати
відповідна процедура, дотримання якої
у повному обсязі не є предметом
розгляду зазначеної справи.

За таких обставин, суд не вбачає
підстав для покладення на відповідача
обов'язку здійснити позивачу обмін
посвідки на постійне проживання в
Україні у зв'язку із досягненням
45-річного віку, а тому в цій частині
позовних вимог позивачеві належить
відмовити.

Проте, суд зазначає, що відповідно до п.
9 Порядку оформлення, виготовлення і
видачі посвідки на постійне проживання
та посвідки на тимчасове проживання,
який затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 28 березня 2012 р. №
251, строк дії посвідки на постійне
проживання не обмежується. Посвідка на
постійне проживання підлягає обміну в
разі досягнення особою 25- і 45-річного
віку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною
заявою, поданою відповідно до цього
Кодексу, і не може виходити за межі
позовних вимог. Суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки суд дійшов висновку про
протиправність оскаржуваного рішення
та його скасування, яке фактично стало
підставою для не здійснення позивачу
обміну його посвідки на постійне
проживання в Україні у зв'язку із
досягненням 45-річного віку, то
керуючись ч. 2 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає, що для повного
захисту прав позивача, з метою
відновлення його порушеного права,
необхідно вийти межі позовних вимог і
зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області розглянути
питання щодо здійснення обміну бланку
посвідки на постійне проживання в
Україні НОМЕР_2 від 16.12.2004 року
громадянина В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з досягненням 45 -
річного віку.

За таких обставин, позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст. 94, 160, 161, 162, 163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Харківський окружний
адміністративний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Херсонській області,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Херсонській області
про скасування висновку (рішення) та
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

Скасувати висновок (рішення)
керівництва Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Херсонській
області від 07.09.2007 року про скасування
громадянки В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію та
вилучення посвідки на постійне
проживання на території Україні НОМЕР_1
для анулювання.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області повторно
розглянути питання щодо здійснення
обміну бланку посвідки на постійне
проживання в Україні НОМЕР_2 від 16.12.2004
року громадянки В'єтнаму ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з досягненням
нею 45 - річного віку.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови виготовлено
05.05.2014 року.

Суддя
Піскун В.О.