Справа № 814/4652/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/4652/13-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Брагар В. С.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Вербицької Н.В.,судді -Федусика А.Г.

(у зв'язку з неприбуттям у судове
засідання сторін, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС
України )

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва про
визнання протиправною та скасування
вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 (надалі -
позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва
(надалі - відповідач, УПФ), в якому
просив визнати протиправною та
скасувати вимогу УПФ №Ф-1651 від 05.06.2013
року про сплату недоїмки в розмірі 7520,90
грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що вимога УПФ є протиправною,
оскільки у 2005 році йому виповнилося 60
років, отже відповідно до ст.12 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
він має право на пенсію за віком, а тому
згідно ч.4 ст.4 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (яка набула
чинності з 06.08.2011 року) він звільнений
від сплати єдиного соціального внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15.01.2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано
вимогу УПФ №Ф-1651 від 05.06.2013 року в
частині сплати недоїмки в розмірі 1194,03
грн.. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, УПФ подало апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову, якою відмовити в задоволені
позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 є
військовим пенсіонером і отримує
пенсію за вислугою років на підставі
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб».

Крім того, позивач зареєстрований як
фізична особа-підприємець, є платником
єдиного податку, і перебуває на обліку
в УПФ як платника єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування з 01.01.2000 року.

В зв'язку з несплатою позивачем єдиного
внесу за 2011 рік, 2012 рік та за І квартал
2013 року у строки, встановлені
законодавством, 05.06.2013 року УПФ було
сформовано вимогу про сплату позивачем
недоїмки №Ф-1651 на загальну суму 7520,90
грн..

Задовольняючи вимоги частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
досягнення позивачем у 2005 році 60 років
згідно ч.4 ст.4 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» звільняє його
від обов'язку сплати за себе єдиного
внеску, оскільки фактично позивач
набув право на пенсію за віком.
Оскільки позивач добровільно подав до
УПФ звіти про нарахування єдиного
внеску за 2011-2012 роки на загальну суму
6326,87 грн., то згідно вказаної норми
закону позивач добровільно прийняв
участь у системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, а
тому за ці роки він повинен сплатити
вказану суму єдиного внеску, і не
повинен сплачувати єдиний внесок за І
квартал 2013 року, так як не подавав за
цей період звіт про нарахування
єдиного внеску, що свідчить про
відсутність у нього бажання
добровільно прийняти участь у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пп.4 ч.1 ст.4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» платниками
єдиного внеску є фізичні
особи-підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» обов'язки
фізичних осіб-підприємців як платників
єдиного внеску виникають з моменту їх
державної реєстрації.

Згідно до частинами 2, 3 ст.4
вищезазначеного закону фізичні
особи-підприємці є застрахованими
особами щодо себе та страхувальниками
осіб, що на них працюють (для платників
єдиного внеску, зазначених у пунктах 2,
3, 6 - 14 частини першої цього закону).

Наведені законодавчі нормі
встановлюють обов'язок фізичних
осіб-підприємців нараховувати та
сплачувати єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

В той же час ч.4 ст.4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено, що
особи, зазначені у п.4 ч.1 цієї статті,
які обрали спрощену систему
оподаткування, звільняються від сплати
за себе єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Отже, дана норма закону звільняє від
обов'язку сплачувати єдиний внесок
лише тих підприємців, які є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу.

Як вже зазначено вище, позивач отримує
пенсію за вислугу років на підставі
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб».

На думку суду першої інстанції, факт
отримання позивачем пенсії за вислугою
років не позбавляє позивача права бути
звільненим від сплати єдиного внеску
згідно ч.4 ст.4 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», оскільки
позивач ще у 2005 році досяг 60 років і має
право на отримання пенсії за віком.

Колегія суддів вважає таку позицію
суду першої інстанції помилковою з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсіонер - особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом; пенсія -
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом.

Отже, особа набуває статусу пенсіонера
за віком, який згідно ч.4 ст.4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» звільняє
підприємців від сплати єдиного внеску,
лише в тому випадку, коли вона отримує
пенсію за віком згідно розділу ІІІ
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Отримання позивачем, як військовим
пенсіонером, пенсії за вислугою років
навіть при досягненні ним віку,
достатнього для призначення йому
пенсії за віком на підставі Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», не
робить позивача автоматично
пенсіонером за віком, оскільки пенсії
за віком він не отримує.

Таким чином, лише сам факт набуття
позивачем 60 років не звільняє його, як
приватного підприємця, від обов'язку
нараховувати та сплачувати до
Пенсійного Фонду єдиний внесок,
оскільки позивач не набув статусу
пенсіонера за віком.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивач зобов'язаний був нарахувати та
сплатити єдиний соціальний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за 2011 рік, 2012 рік
та за І квартал 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи
17.06.2013 року позивач подав звіт за 2011 рік,
відповідно до якого позивач нарахував
до сплати єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 4010,30
грн. та звіт за 2012 рік, відповідно до
якого позивач нарахував до сплати
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в
розмірі 2316,57 грн..

Зазначені в звітах суми нарахованого
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
позивачем сплачені не були.

Крім того, позивач не сплатив єдиний
соціальний внесок за І квартал 2013 року
в сумі 1194,03 грн..

Таким чином у позивача виникла
недоїмка по сплаті єдиного внеску за
вказані періоди.

05.06.2013 року УПФ сформувало вимогу про
сплату недоїмки №Ф-1651 за вказані
періоди на загальну суму 7520,90 грн. (4010,30
грн. + 2316,57 грн. + 1194,03 грн.).

18.07.2013 року позивачем було сплачено
вищезазначену суму недоїмки, тобто
позивач фактично виконав вимогу УПФ,
але недоїмку було сплачено з
порушенням строків передбачених
законодавством.

19.07.2013 року УПФ винесло рішення про
застосування штрафних санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (неперерахування) єдиного
внеску №2609/р, яким до позивача
застосовано фінансові санкції у
розмірі 3228,30 грн., з яких: 752,09 грн. -
штраф та 2476,21 грн. - пеня.

Вищевказане рішення УПФ позивачем не
виконано.

Колегія суддів вважає, що вимога УПФ
від 05.06.2013 року №Ф-1651 про сплату
позивачем недоїмки на загальну суму
7520,90 грн. є цілком правомірною і
підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи допущені судом першої
інстанції порушення норм
матеріального права, які призвели до
винесення помилкового рішення, колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність задоволення апеляційної
скарги.

Крім цього колегія суддів зазначає, що
судом першої інстанції стягнуто з
позивача на користь Державного бюджету
України судовий збір у відповідності
до частини незадоволених позовних
вимог, а саме в розмірі 910,00 грн., але
оскільки суд апеляційної інстанції
прийшов до висновку щодо не
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, то з позивача підлягає
стягненню судовий збір в повному
розмірі, а саме 1720,50 грн..

Керуючись ст.195, ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ч.1
ст.202, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва -
задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2014
року скасувати та прийняти по справі
нову постанову, якою відмовити у
задоволені позовних вимог ОСОБА_4
повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Державного
бюджету України судовий збір в сумі 1720
(тисяча сімсот двадцять) гривень 50 коп..

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: Н.В. Вербицька А.Г. Федусик