Справа № 815/1955/14
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1955/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року

м.Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді
Єфіменка К.С. при секретарі Свириді Х.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування висновку
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області від 06.02.2012 року про визнання
громадянина Республіки В`єтнам ОСОБА_1
таким, що не має дозволу на імміграцію в
Україну, необґрунтовано
документованого посвідкою на постійне
проживання в Україні та зобов'язати
Головне управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області поновити посвідку на постійне
проживання громадянину Республіки
В`єтнам ОСОБА_1, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання протиправним та
скасування висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області від
06.02.2012 року про визнання громадянина
Республіки В`єтнам ОСОБА_1 таким, що не
має дозволу на імміграцію в Україну,
необґрунтовано документованого
посвідкою на постійне проживання в
Україні та зобов'язати Головне
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області
поновити посвідку на постійне
проживання громадянину Республіки
В`єтнам ОСОБА_1.

В судовому засіданні 24.04.2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги, зазначивши, що
оскаржений висновок є протиправний,
оскільки позивач з 1981 року проживає в
Україні, прибув до колишнього СРСР з
В'єтнаму відповідно до положень угоди
між Урядами СРСР та СРВ від 02.04.1981 року,
а тому правомірно отримав посвідку на
постійне проживання в Україні, а
оскаржений висновок не відповідає
вимогам ст.12 Закону України «Про
імміграцію». Представник відповідача -
ГУ ДМС України в Одеській області
заперечив проти задоволення позовних
вимог пославшись на те, що позивачу
анульована посвідка законно, оскільки
він не надав жодного документу, якій б
підтверджував факт його прибуття до
України (колишнього СРСР) відповідно до
в вищенаведеної угоди.

Заслухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача, дослідивши наявні в
справі письмові докази суд встановлює
наступні факти та обставини:

Відповідачі згідно ст.1 Закону України
«Про міліцію», ст.6 Закону України «Про
імміграцію» є місцевими підрозділами
спеціально уповноваженого органу
центральної виконавчої влади зі
спеціальним статусом та згідно
положень ст.10 Закону України «Про
міліцію», ст.ст.5,9,12,24 Закону України
«Про громадянство України» вони
здійснюють повноваження щодо
реєстрації факту набуття громадянства
України, видачі паспорту громадянина
України та документування цього факту,
надання висновків про наявність чи
відсутність у особи громадянства
України, а тому їхні рішення дії чи
бездіяльність з цього приводу, на
підставі положень ст.55 Конституції
України та п.1 ч.2 ст.17,104 КАС України
можуть бути оскаржені в
адміністративному суді та повинні
розглядатись за правилами
адміністративного судочинства.

Стаття 26 Конституції України гарантує
громадянам України та інших держав,
особам без громадянства рівні права та
згідно ст.33 Конституції України вони
мають право вільно перебувати та
пересуватись територією України з
підстав та у порядку, передбачених
законом.

Іммігрантам надається право на
перебування на території України з
підстав передбачених законом (ст.1,3
Закону України «Про імміграцію»).
Однак, ст.12 цього ж Закону передбачає
випадки, коли спеціально уповноважений
орган з питань імміграції має право
скасувати власний дозвіл на імміграцію
та застосувати заходити щодо
видворення особи за межи території
України.

Так, згідно п.п.1 ч.1 ст.12 Закону України
«Про імміграцію» дозвіл на імміграцію
може бути скасований органом, який його
видав, якщо такий дозвіл виданий на
підставі підробних документів, або
підстави для його видачі втратили силу.

Позивач 25.06.2003 року подав заяву до
ОПР та МР УМВС України в Одеській
області про отримання посвідки на
право постійного проживання в Україні
без прийняття рішення про отримання
дозволу на імміграцію згідно ч.4
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію», оскільки він нібито
потрапив до колишнього СРСР із СРВ у 1981
році в рамках Угоди між Урядами СРСР та
СРВ від 02.04.1981 року, в зв'язку із чим, він
вважається таким, що має дозвіл на
імміграцію.

На підставі вказаної зави позивача
30.09.2004 року було документовано
посвідкою на право постійного
проживання в Україні Серія ОД №9633/04 від
25.06.2004 року (а.с.49), яка в подальшому була
замінена на посвідку нового зразка
Серії НОМЕР_1 терміном дії - безстроково
(а.с.48).

06.02.2012 року ВГІРФО ГУ МВС України в
Одеській області був складений
висновок (а.с.52-53), яким вказана посвідка
анульована й вилучена та у паспорті
позивача анульований штамп «Дозволено
постійне проживання в Україні».

Згідно з п.4 розділу V «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
імміграцію»: вважати такими, що мають
дозвіл на імміграцію в Україну,
зокрема, іноземців та осіб без
громадянства, які прибули в Україну до
06.03.1998 року за Угодою між Урядом
Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в`єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і в організації
СРСР від 02.04.1981 року, залишилися
проживати в Україні і звернулися
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим Законом із заявою про
видачу їм посвідки на постійне
проживання в Україні. Особам,
зазначеним у пункті 4 Прикінцевих
положень, посвідка на постійне
проживання видається за їхніми заявами
або заявами їх законних представників
без оформлення дозволу на імміграцію.
На них поширюється чинність статей 12 - 15
цього Закону. Згідно з п.1 розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про імміграцію" цей Закон набирає
чинності через місяць з дня його
опублікування. Вищевказаний Закон
набрав чинності 07.08.2001 року.

Обов`язковими умовами наявності
можливості вважати іноземців або осіб
без громадянства такими, що мають
дозвіл на імміграцію в Україну, а саме:
прибуття вказаних осіб в Україну до
06.03.1998 року за Угодою між Урядом
Республіки В`єнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в`єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і в організації
СРСР від 02.04.1981 року; залишення
проживати в Україні; звернення
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим Законом із заявою про
видачу їм посвідки на постійне
проживання в Україні.

Рішення про документування посвідкою
на постійне проживання було прийнято
на підставі заяви-анкети іноземця, що
суперечить вимогам законодавства
України, що діяло на той час.

Тому в ході проведеної перевірки було
встановлено, що на момент подання та
отримання документів на постійне
проживання в Україні громадянин
В`єтнаму ОСОБА_1 не підпадав під дію
Прикінцевих положень Закону України
"Про імміграцію" та був необґрунтовано
документований посвідкою на постійне
проживання в Україні.

Відповідач згідно ст.1 Закону
України "Про міліцію", ст.6 Закону
України "Про імміграцію" є місцевими
підрозділами спеціально
уповноваженого органу центральної
виконавчої влади зі спеціальним
статусом та згідно положень ст.10 Закону
України "Про міліцію", ст.ст.5,9,12,24 Закону
України "Про громадянство України" вони
здійснюють повноваження щодо
реєстрації факту набуття громадянства
України, видачі паспорту громадянина
України та документування цього факту,
надання висновків про наявність чи
відсутність у особи громадянства
України, а тому їхні рішення дії чи
бездіяльність з цього приводу, на
підставі положень ст.55 Конституції
України та п.1 ч.2 ст.17,104 КАС України
можуть бути оскаржені в
адміністративному суді та повинні
розглядатись за правилами
адміністративного судочинства.

Стаття 26 Конституції України
гарантує громадянам України та інших
держав, особам без громадянства рівні
права та згідно ст.33 Конституції
України вони мають право вільно
перебувати та пересуватись територією
України з підстав та у порядку,
передбачених законом.

У 1981 році позивач прибув до СРСР
за урядовою програмою, згідно з
договором між Урядом Союзу Радянських
соціалістичних республік і Урядом
Соціалістичної республіки В`єнам про
напрям і прийом в`єтнамских громадян на
професійне навчання і роботу на
підприємствах і організаціях СРСР від
02.04.1981 року.

07.05.2007 року позивач отримала
посвідку на постійне проживання Серії
НОМЕР_1, видане ВГІРФО ГУМВС України в
Одеській області відповідно до Закону
України "Про імміграцію" безстроково.

Позивач разом з дружиною ОСОБА_2
ведуть спільний побут та мають двох
дітей. Так, за час проживання в Україні
у фактичного подружжя народився син -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 28.10.2008 року
набув громадянство України, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження Серії НОМЕР_2 та копією
паспорта (а.с.13,14); ІНФОРМАЦІЯ_2
народився син - ОСОБА_4, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження Серії НОМЕР_3 (а.с.15). Також
судом встановлено, що з 2007 року позивач
займається підприємницькою діяльністю
відповідно до отриманого свідоцтва про
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця Серії НОМЕР_4 15.10.2007 року
(а.с.11).

Крім того, позивач з дружиною
ОСОБА_2 та дітьми постійно проживають у
АДРЕСА_1, яка належить йому на праві
приватної власності, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно та свідоцтвом про право
власності (а.с.16,17).

У грудні 2013 року позивачу стало
відомо, що відділом громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
ГУМВС України в Одеській області
прийнято рішення про анулювання
дозволу на імміграцію та вилучення
посвідки на постійне проживання на
території України. Однак рішення
відповідно до наказу №602 від 23.08.2011 року
"Про затвердження порядку оформлення і
видачі посвідки на тимчасове
проживання" позивачу не видавалося та
про прийняте рішення до теперішнього
часу йому взагалі відомо не було.

Згідно ст.3 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства" встановлено, що іноземці
та особи без громадянства можуть у
встановленому порядку іммігрувати в
Україну на постійне проживання або
прибули для працевлаштування на
визначений термін, а також тимчасово
перебувати на її території. Порядок
видачі дозволу на імміграцію, а також
посвідки на постійне проживання та
вирішення інших питань, пов'язаних з
імміграцією іноземців та осіб без
громадянства, визначається Законом
України "Про імміграцію".

Іммігрантам надається право на
перебування на території України з
підстав передбачених законом (ст.1,3
Закону України "Про імміграцію"). Однак,
ст.12 цього ж Закону передбачає випадки,
коли спеціально уповноважений орган з
питань імміграції має право скасувати
власний дозвіл на імміграцію та
застосувати заходити щодо видворення
особи за межи території України. Так,
згідно п.п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про
імміграцію" дозвіл на імміграцію може
бути скасований органом, який його
видав, якщо: з`ясується,що його надано
на підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність;
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення полі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; це є необхідним для охорони
здоров`я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; іммігрант
порушив законодавство про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства; в інших випадках,
передбачених законами України.

Відповідно до абз.3 п.4 Прикінцевих
положень Закону України "Про
імміграцію" вважаються такими, що мають
дозвіл на імміграцію в Україну
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну до 06.03.1998 року за
Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР
про направлення і прийняття
в`єтнамських громадян на професійне
навчання на роботу на підприємства і в
організації СРСР від 02.04.1981 року,
залишилися проживати в Україні і
звернулися протягом шести місяців з
дня набрання чинності цим Законом із
заявою про видачу їм посвідки на
постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України №1983 від
26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію
скасовується органом, який його видав.
Для започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України "Про імміграцію".

Під час надання посвідки на постійне
місце проживання в Україні позивачу,
відповідач керувався п.4 розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про імміграцію", тобто, проводив
перевірку підстав залишення на
постійне проживання на території
України позивача, підстав для відмови у
наданні дозволу на імміграцію не
виявив, та надав посвідку на постійне
місце проживання в Україні. Цією ж
нормою Закону відповідач обґрунтовує
прийняття протилежного рішення про
скасування посвідки на постійне
проживання.

Крім того, суд вважає, що рішення
Київського районного суду м.Одеси від
01.04.2004 року по справі №2-2221 (а.с.38)
підтверджує факт прибуття позивача до
колишнього СРСР до 06.03.1998 року в рамках
виконання Угоди між Урядом СРСР та СРВ
від 02.04.1981 року, та підтверджує його
факт перебування в СРСР з 1981 року

Судом не встановлено, що за визначений
проміжок часу з'явилися обставини, які
б тягли за собою обґрунтувоне
скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС
України, згідно якої, усі учасники
адміністративного процесу є рівними та
ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і
вирішення справ у адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними доказів, з'ясувавши
обставини у справі; перевіривши всі
доводи і заперечення сторін та надавши
правову оцінку всім наданим сторонами
на час розгляду справи доказам, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані, підтверджені
матеріалами справи, у зв'язку з чим
підлягають задоволенню на підставі
положень ч.2 ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити за
правилами ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд,
-

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та
скасувати висновок Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області від
06.02.2012 року про визнання громадянина
Республіки В`єтнам ОСОБА_1 таким, що не
має дозволу на імміграцію в Україну та
необґрунтовано документованого
посвідкою на постійне проживання в
Україні.

3. Зобов`язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області поновити посвідку на
постійне проживання громадянину
Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня виготовлення та підписання
постанови.

Повний текст постанови
складений та підписаний суддею 29
квітня 2014 року.

Суддя
Єфіменко
К.С.