Справа № 826/1890/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 квітня 2014 року 08 год. 37 хв.
№ 826/1890/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі колегії суддів:
Головуючого - судді Дегтярьової О.В.,
суддів: Добрівської Н.А., Катющенка В.П.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справуза
позовом ОСОБА_1до Державної
міграційної служби України про
визнання протиправною відмову у
наданні відповіді на адвокатський
запит від 25 грудня 2013 року № 13/12/13-к та
зобов'язання вчинити певні дії, - В С Т А
Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач,
ОСОБА_1) з адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - відповідач, ДМС України) з
наступними позовними вимогами: 1)
визнання протиправною відмову ДМС
України у наданні йому відповіді на
запитувану ним в адвокатському запиті
від 25 грудня 2013 року № 13/12/13-к
інформацію наступного змісту: « 1.
Надати мені інформацію про те, чи
зверталися із письмовими заявами про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі та в порядку, визначеному
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011
року № 3671-УІ (з подальшими змінами та
доповненнями) до Державної міграційної
служби України або її територіальних
підрозділів в Сумській області або в
місті Суми в період, починаючи з 18
грудня 2012 року і по теперішній час
наступні громадяни Ісламської
Республіки Афганістан:

1. ОСОБА_2, який проживає: АДРЕСА_1;

2. ОСОБА_3, який проживає за адресою:
АДРЕСА_2;

3. ОСОБА_4, який проживає за адресою:
АДРЕСА_3;

4. ОСОБА_5, який проживає за адресою:
АДРЕСА_4;

5. ОСОБА_6, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_5;

6. ОСОБА_7, який проживає за адресою:
АДРЕСА_6;

7. ОСОБА_8, який проживає за адресою:
АДРЕСА_7

Якщо так, то:

- коли саме, куди саме і чим це
підтверджується та доводиться?

- які саме прийняті рішення по
результатам розгляду їхніх заяв, коли
саме прийнято і чим це доводиться?

У випадку наявності вищевказаних заяв
та прийнятих по результатам їх
розгляду рішень-надати належним чином
завірені копії таких.»; 2) зобов'язання
ДМС України надати йому відповідь по
суті запитуваної ним в адвокатському
запиті від 25 грудня 2013 року № 13/12/13-к
інформації наведеного вище змісту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що під час здійснення
ним захисту прав та інтересів свого
клієнта ОСОБА_9 (договір про надання
правової допомоги від 25.09.2013р. № 39/10/2013),
звинуваченого співробітниками
Слідчого відділу СБ України в Сумській
області у вчинені злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 332 Кримінального
кодексу України, він 25 грудня 2013 року
звернувся із адвокатським запитом за №
13/12/13-к до Державної міграційної служби
України для перевірки достовірності
звинувачень з боку сторони
обвинувачення. Однак, у відповідь на
вказаний Адвокатський запит ОСОБА_1
отримав лист ДМС України від 14.01.2014р. №
8-204/3-14 не по суті запитуваної
інформації та документів. Так, ДМС
України повідомила про неможливість
надання запитуваної інформації,
оскільки запитувана інформація, на
думку відповідача, у відповідності до
ст. 7 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового бо
тимчасового захисту» є конфіденційною
інформацією. Також відповідач
зазначив, що згідно ст. 21 Закону України
«Про інформацію» до інформації з
обмеженим доступом належить, зокрема,
конфіденційна інформація, тобто
інформація про фізичну особу, яка може
поширюватись за бажанням (згодою)
відповідної особи у визначеному нею
порядку відповідно до передбачених нею
умов, а також в інших випадках,
визначених законом. При цьому,
одночасно в тексті цього листа від
14.01.2014р. № 8-204/3-14, містилися посилання на
норми ст. 14 Закону України «Про захист
персональних даних», якою передбачено,
що поширення персональних даних без
згоди суб'єкта персональних даних або
уповноваженої ним особи дозволяється у
випадках, визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

На думку позивача така відмова
відповідача у надані запитуваної
згідно Адвокатського запиту
інформації та документів є
протиправною, оскільки він як захисник
фізичної особи у кримінальному
провадженні, та, безпосередньо як
адвокат, в силу закону мав повноваження
на отримання таких відомостей і
документів в ході надання правової
допомоги клієнту.

В судових засіданнях позивач підтримав
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в призначене
судове засідання не з'явився, належним
чином повідомлений про дату, час і
місце судового засідання, та подав до
канцелярії суду письмові заперечення
проти позову.

27 березня 2014 року в судовому засіданні
судом було ухвалено перейти до
письмового провадження на підставі ч. 6
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, колегія суддів дійшла висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на таке.

В ході судового розгляду було
встановлено, що 25 грудня 2013 року до
Державної міграційної служби України
звернувся адвокат ОСОБА_1 (діє на
підставі свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю
НОМЕР_1, виданого 21 листопада 2007 року, та
Договору про надання правової допомоги
від 25.09.2013р. № 139/10/2013, укладеного
адвокатом ОСОБА_1 з ОСОБА_9 щодо
представництва та захисту інтересів
останнього (клієнта) по кримінальному
провадженню № 0000009) із
адвокатським запитом від 25.12.2013 р. за №
13/12/13-к (далі - Адвокатський запит), в
якому, керуючись нормам ст. 24 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», просив відповідача надати
йому інформацію наступного змісту: 1.
Надати мені інформацію про те, чи
зверталися із письмовими заявами про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі та в порядку, визначеному
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011
року № 3671-УІ (з подальшими змінами та
доповненнями) до Державної міграційної
служби України або її територіальних
підрозділів в Сумській області або в
місті Суми в період, починаючи з 18
грудня 2012 року і по теперішній час
наступні громадяни Ісламської
Республіки Афганістан:

1. ОСОБА_2, який проживає: АДРЕСА_1;

2. ОСОБА_3, який проживає за адресою:
АДРЕСА_5;

3. ОСОБА_4, який проживає за адресою:
АДРЕСА_3;

4. ОСОБА_5, який проживає за адресою:
АДРЕСА_4;

5. ОСОБА_6, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_5;

6. ОСОБА_7, який проживає за адресою:
АДРЕСА_6;

7. ОСОБА_8, який проживає за адресою:
АДРЕСА_7

Якщо так, то:

- коли саме, куди саме і чим це
підтверджується та доводиться?

- які саме прийняті рішення по
результатам розгляду їхніх заяв, коли
саме прийнято і чим це доводиться?

У випадку наявності вищевказаних заяв
та прийнятих по результатам їх
розгляду рішень-надати належним чином
завірені копії таких.».

На обґрунтування правомірності
звернення із вказаним Адвокатським
запитом позивач надав відповідачу
копії наступних документів: свідоцтва
про право на заняття адвокатською
діяльністю НОМЕР_1 від 21.11.2007р., виданого
ОСОБА_1; договору про надання правової
допомоги від 25.09.2013р. № 139/10/2013;
протоколу затримання особи,
підозрюваної у вчиненні злочину від
18.12.2012р., складеного відносно ОСОБА_9
оперуповноваженим Охтирського MB УСБУ в
Сумській області майором ОСОБА_10.;
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення від
28.11.2013р. по кримінальному провадженню №
0000009.

У відповідь на Адвокатський запит ДМС
України своїм листом від 14.01.2014р. №
8-204/3-14 повідомила ОСОБА_1 про
неможливість надання запитуваної
останнім інформації, посилаючись при
цьому на норми ч. 2 ст. 24 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», ч. 10 ст. 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового та тимчасового захисту»,
ст. 21 Закону України «Про інформацію»
та ст. 14 Закону України «Про захист
персональних даних».

При вирішення даного спору суд
виходить з наступного.

У відповідності до абз. 1 і 2 ч. 1 ст. 24
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. №
5076-VI «адвокатський запит» - письмове
звернення адвоката до органу державної
влади, органу місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, підприємств, установ і
організацій незалежно від форми
власності та підпорядкування,
громадських об'єднань про надання
інформації, копій документів,
необхідних адвокату для надання
правової допомоги клієнту. До
адвокатського запиту додаються
посвідчені адвокатом копії свідоцтва
про право на заняття адвокатською
діяльністю, ордера або доручення
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги. Вимагати від
адвоката подання разом з адвокатським
запитом інших документів
забороняється.

Орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їх посадові та
службові особи, керівники підприємств,
установ, організацій, громадських
об'єднань, яким направлено
адвокатський запит, зобов'язані не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту надати адвокату
відповідну інформацію, копії
документів, крім інформації з
обмеженим доступом і копій документів,
в яких міститься інформація з
обмеженим доступом (ч. 2 ст. 24 цього
Закону).

Правовідносини щодо створення,
збирання, одержання, зберігання,
використання, поширення, охорони,
захисту інформації регулює Закон
України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №
2657-XII (зі змінами та доповненнями)(далі -
Закон № 2657-XII), а порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених
законом, та інформації, що становить
суспільний інтерес визначає Закон
України «Про доступ до публічної
інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VI (далі -
Закон № 2939-VI).

Так, в розумінні ст. 1 Закону № 2657-XII (в
редакцій чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) «інформація» -
це будь-які відомості та/або дані, які
можуть бути збережені на матеріальних
носіях або відображені в електронному
вигляді.

Згідно зі ст. 5 цього ж Закону кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів.

При цьому реалізація такого права на
інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону №
2657-XII право на інформацію охороняється
законом. Держава гарантує всім
суб'єктам інформаційних відносин рівні
права і можливості доступу до
інформації.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2939-VI
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Відповідно до ст. 14 Закону № 2939-VI
розпорядники інформації зобов'язані,
зокрема, надавати достовірну, точну та
повну інформацію, а також у разі
потреби перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Тобто, з аналізу чинного законодавства
вбачається, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний надати
запитувану інформацію у разі якщо він є
розпорядником такої інформації.

Одночасно за приписами норм ч. 2 ст. 6
Закону № 2657-XII право на інформацію може
бути обмежене законом в інтересах
національної безпеки, територіальної
цілісності або громадського порядку, з
метою запобігання заворушенням чи
злочинам, для охорони здоров'я
населення, для захисту репутації або
прав інших людей, для запобігання
розголошенню інформації, одержаної
конфіденційно, або для підтримання
авторитету і неупередженості
правосуддя.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що
за порядком доступу інформація
поділяється на відкриту інформацію та
інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім
тієї, що віднесена законом до
інформації з обмеженим доступом.

Частинами першою та другої ст. 21 цього ж
Закону встановлено, що інформацією з
обмеженим доступом є конфіденційна,
таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом.
Відносини, пов'язані з правовим режимом
конфіденційної інформації,
регулюються законом.

Також, в силу норм ст. 11 Закону № 2657-XII
інформація про фізичну особу
(персональні дані) - відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована. Не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.

В ході дослідження змісту
Адвокатського запиту судом вбачається,
що перелічені в цьому Запиті відомості
про фізичних осіб, за своєю суттю
підпадають під визначення
персональних даних, яке закріплене у
ст. 2 Закону України «Про захист
персональних даних» від 01.06.2010р. № 2297-VI
(далі - Закон № 2297-VI), а саме:
«персональні дані» - відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована.

Частиною першою ст. 16 цього ж Закону
передбачено, що порядок доступу до
персональних даних третіх осіб
визначається умовами згоди суб'єкта
персональних даних, наданої володільцю
персональних даних на обробку цих
даних, або відповідно до вимог закону.

Поширення персональних даних
передбачає дії щодо передачі
відомостей про фізичну особу за згодою
суб'єкта персональних даних (ч. 1 ст. 14
Закон № 2297-VI).

Частиною 2 ст. 14 Закон № 2297-VI
передбачено, що поширення персональних
даних без згоди суб'єкта персональних
даних або уповноваженої ним особи
дозволяється у випадках, визначених
законом, і лише (якщо це необхідно) в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

Разом з тим, ч. 10 ст. 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011р. № 3671-VI встановлено, що
відомості, що подаються заявником,
інформація про факт подання заяви про
визнання особою, яка має право на
захист в Україні, є конфіденційною
інформацією.

З огляду на вищевикладене, та за
результатами дослідження наявних
матеріалів справи, судом вбачається, що
запитувані позивачем відомості в
Адвокатському запиті є конфіденційною
інформацією, поширення якої
обмежується Законами України «Про
інформацію» та «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», а тому
відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
Адвокатського запиту працівники ДМС
України діяли правомірно.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, колегія суддів
дійшла висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 та вважає їх
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст.ст. 69 - 71, ст. 94,
ст.ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Головуючий суддя О.В.
Дегтярьова Судді:
Н.А.
Добрівська

В.П.
Катющенко