Справа № 2а/0270/5374/12
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року м. Київ
К/800/25466/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Стародуба О.П.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
Державного підприємства
"Бджільнянський спиртовий завод" до
Управління Пенсійного фонду України у
Теплицькому районі Вінницької області
про скасування рішень, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Державного
підприємства "Бджільнянський
спиртовий завод" на постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 07 грудня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2012 року Державне
підприємство "Бджільнянський
спиртовий завод" звернулось до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у Теплицькому районі
Вінницької області, в якому просило
скасувати рішення відповідача №405 - №421
від 09.11.2012р. про застосування до
позивача штрафних санкцій та пені за
несвоєчасну сплату єдиного внеску.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 07 грудня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13 березня
2013 року, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати і
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

Відповідач в письмових запереченнях на
касаційну скаргу проти доводів та
вимог останньої заперечив, вважаючи їх
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
які він просив залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як правильно вказали суди попередніх
інстанцій, відносини, які виникають між
суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулюються
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування",
відповідно до п.2 ч.1 ст.1 якого єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це
консолідований страховий внесок, збір
якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" платниками
єдиного внеску є, зокрема, роботодавці:
підприємства, установи та організації,
інші юридичні особи, утворені
відповідно до законодавства України,
незалежно від форми власності, виду
діяльності та господарювання, які
використовують працю фізичних осіб на
умовах трудового договору (контракту)
або на інших умовах, передбачених
законодавством, чи за
цивільно-правовими договорами (крім
цивільно-правового договору,
укладеного з фізичною
особою-підприємцем, якщо виконувані
роботи (надавані послуги) відповідають
видам діяльності, зазначеним у витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), у
тому числі філії, представництва,
відділення та інші відокремлені
підрозділи зазначених підприємств,
установ і організацій, інших юридичних
осіб, які мають окремий баланс і
самостійно ведуть розрахунки із
застрахованими особами.

Відповідно ж до частин 8, 10, 11 статті 9
вказаного Закону платники єдиного
внеску зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за відповідний
базовий звітний період, не пізніше 20
числа місяця, що настає за базовим
звітним періодом. Днем сплати єдиного
внеску у разі перерахування сум
єдиного внеску з рахунку платника на
відповідні рахунки Пенсійного фонду
вважається день списання банком або
Державним казначейством України суми
платежу з рахунку платника незалежно
від часу її зарахування на рахунок
Пенсійного фонду. У разі несвоєчасної
або не в повному обсязі сплати єдиного
внеску до платника застосовуються
фінансові санкції, передбачені цим
Законом.

При цьому, згідно зі ст.25 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" територіальний
орган Пенсійного фонду застосовує до
платника єдиного внеску такі штрафні
санкції: за несплату (неперерахування)
або несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум
та на суму недоїмки нараховується пеня
з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати
за кожний день прострочення платежу.
Нарахування пені, передбаченої цим
Законом, починається з першого
календарного дня, що настає за днем
закінчення строку внесення
відповідного платежу, до дня його
фактичної сплати (перерахування)
включно.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Управлінням Пенсійного
фонду України у Теплицькому районі
Вінницької області 09 листопада 2012 року
були прийняті рішення №405 - №421 про
застосування до ДП «Бджільнянський
спиртовий завод» фінансових санкцій та
пені за несвоєчасну сплату
(несвоєчасне перерахування) страхових
внесків.

При цьому, позивач не заперечує сам
факт несвоєчасної сплати єдиного
внеску й не оспорює розмір
застосованого штрафу та нарахованої
пені, а лише зазначає про незаконність
нарахування штрафних санкцій за
спірними рішеннями з огляду на те, що
останні винесені під час дії мораторію
на задоволення вимог кредиторів
підприємства.

Також, судами встановлено, що ухвалою
господарського суду Вінницької
області від 29.10.2010р. порушено
провадження у справі про визнання
банкрутом ДП «Бджільнянський
спиртовий завод», а також введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів підприємства.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
мораторій на задоволення вимог
кредиторів - це зупинення виконання
боржником стосовно якого порушено
справу про банкрутство грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію.

Частиною 4 статті 12 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
передбачено, що мораторій на
задоволення вимог кредиторів
вводиться одночасно з порушенням
провадження у справі про банкрутство,
про що зазначається в ухвалі
господарського суду; протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів: забороняється стягнення на
підставі виконавчих документів та
інших документів, за якими
здійснюється стягнення відповідно до
законодавства; не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Таким чином, мораторій не зупиняє
виконання боржником грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), які виникли після дня
введення мораторію, а отже, і не
припиняє заходів, спрямованих на їх
забезпечення.

При цьому, з порушенням провадження у
справі про банкрутство не пов'язується
завершення підприємницької діяльності
боржника, він має право укладати угоди,
у нього можуть виникати нові
зобов'язання, а отже можна зробити
висновок про те, що дія мораторію
поширюється лише на задоволення вимог
конкурсних кредиторів.

Що ж до зобов'язань поточних
кредиторів, які виникли після
порушення провадження у справі про
банкрутство, то правила мораторію до
цих зобов'язань не застосовуються й
згідно з загальними правилами
нараховуються неустойка (штраф, пеня),
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань та зобов'язань
щодо сплати податків і зборів
(обов'язкових платежів).

Таким чином, із порушенням справи про
банкрутство та введенням мораторію на
задоволення вимог кредиторів, у
підприємства не припиняється обов'язок
сплачувати податки і збори (обов'язкові
платежі) у встановленому порядку та
розмірах за результатами здійснення
господарської діяльності після
введення мораторію і протягом його дії,
і за порушення законодавства нести
відповідальність у вигляді
нарахування штрафних санкцій.

Аналогічна позиція викладена і в
постановах Верховного Суду України від
25.06.2011р. (справа №21-113а11), від 04.07.2011р.
(справа № 21-144а11), від 28.11.2011р. (справа
№21-248а11), від 05.12.2011р. (справа №21-348а11).

Враховуючи, що строк виконання
зобов'язань зі сплати єдиного внеску за
період з 21.02.2011р. по 25.10.2012р. настав у
позивача після введення мораторію
(29.10.2010р.) на задоволення вимог
кредиторів, то дія мораторію на
виконання цих зобов'язань не
поширюється й, відповідно, за цими
зобов'язаннями можуть застосовуватися
фінансові санкції.

Враховуючи викладене, судова колегія
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій про те, що
спірними рішеннями відповідача №405-421
від 09.11.2012р. до позивача правомірно
застосовано штрафні санкції та
нараховано пеню за порушення вимог
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, а отже
підстави для скасування вказаних
рішень й задоволення позовних вимог у
даній справі відсутні.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 КАС
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Здійснивши касаційний перегляд справи,
Вищий адміністративний суд України
прийшов до висновку, що суди попередніх
інстанцій при ухваленні судових рішень
чи вчиненні процесуальних дій не
допустили порушень норм матеріального
чи процесуального права.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування ухвалених
судами рішення колегія суддів не
вбачає.

Керуючись статтею 210, 220, 220-1, 223, 224, 230
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Бджільнянський
спиртовий завод" відхилити, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 07 грудня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Стародуб О.П.