Справа № 815/1730/14
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1730/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року

Одеський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

суддів Андрюхів В.В.,
Вовченко О.А.

секретаря Швеця В.А.,

перекладача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України, про
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі ДМСУ), в якому зазначив, що є
громадянином Афганістану, до моменту
виїзду проживав у провінції Кундуз,
м.Кундуз. Був вимушений залишити
територію країни походження через
побоювання переслідування через
належність до певної соціальної групи.
Так він працював водієм в офісі
міжнародної організації та йому почали
надходити листи із погрозами від
Талібану. Побоюючись за своє життя
позивачем було прийняте рішення про
виїзд з території країни.

Вважаючи себе біженцем він 20.09.2012 року
звернувся з заявою до Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області (далі Управління),
однак 13 березня 2014 року отримав
Повідомлення №8 від 18.02.2014 року про
прийняття ДМСУ рішення №09-14 від 11.02.2014
року про відмову у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
позивач в обґрунтування позовних вимог
зазначив, що з урахуванням інформації
по країні походження його побоювання
стати жертвою переслідування є
реальними та об'єктивними. Реальність
цих обставин підтверджено багатьма
висновками міжнародних організацій, а
також методичними рекомендаціями УВКБ
ООН при оцінці необхідності в
міжнародному захисту осіб, шукаючих
притулку, із Афганістану.

Крім того, позивач зазначив, що у
порушення п.6.9. «Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту», затверджених Наказом МВС
України №649 від 07.09.2011 року (далі
Правила) у Повідомленні №8 від 18.02.2014
року не викладені причини відмови
визнання його біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту, а також
роз'яснення порядку оскарження такого
рішення, що є підставою для скасування
рішення ДМСУ №09-14 від 11.02.2014 року.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, посилаючись на
обставини, які викладені у позовній
заяві, просив задовольнити позов у
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
вважала, що рішення прийняте на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законами
України, є правомірним та
обґрунтованим, відсутні підстави
вважати ОСОБА_2 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
та проаналізувавши надані сторонами
докази, суд встановив, що ОСОБА_2 є
громадянином Афганістану, уродженцем
провінції Кундуз району Спінзар, за
національністю таджик, за
віросповіданням мусульманин-суніт,
неодружений. З 2002 року по 2010 рік
нелегально перебував на території
Великої Британії, з якої був
депортований на батьківщину.

20.09.2012 року Позивач звернувся до
Управління з заявою - анкетою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтував її тим, що після смерті
батька, який був військовослужбовцем,
він побоюючись за своє життя виїхав до
Великої Британії, проте його було
депортовано, після відмови у надані
статусу біженця, так як не зміг довести
обставини, на які посилався через
неможливість надати документи. Після
повернення у серпні 2010 року, через
володіння англійською мовою
працевлаштувався водієм в
представництво UN, іноді допомагав
перекладати. У червні 2012 року до дому
прийшли озброєні люди, шукали його,
почали розпитувати через брата, де и
ким працює, повідомили, що знають про
його життя в Англії. Після отримання
листа з погрозами, він звільнився з
роботи та заради збереження власного
життя виїхав із країни походження.

Заява позивача прийнята до розгляду
згідно Наказу Управління від 09.10.2012
року №77 «Про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» (а.с. 39).

За результатами розгляду особової
справи заявника, Управління дійшло до
висновку за доцільне громадянину
ОСОБА_2 відмовити у визнанні біженцем
та особою, яка потребує додаткового
захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону,
що оформлено Висновком від 10.12.2013 року.

Вказане рішення Управління
обґрунтувало тим, що повідомлені
ОСОБА_2 факти про причини та обставини,
залишення країни походження, в процесі
розгляду заяви не знайшли свого
підтвердження. Так, під час проведення
інтерв'ю було встановлено володіння
англійською мовою на початковому
рівні, а також при первинному
анкетуванні він взагалі не зазначав
про володіння іноземною мовою. В якості
доказу працевлаштування в
представництві Об'єднаних Нації
заявник надав документ про
працевлаштування, проте при перекладі
з'ясувалось, що цей документ є
сертифікатом про проходження
триденного курсу з підготовки
керуванням автомобілем в
несприятливих умовах.

Також в висновку зазначено, що при
анкетуванні та співбесіді заявник
давав протиречиві, неточні пояснення
стосовно свого маршруту із країни
походження в Україну, не зміг пояснити
чому спочатку стверджував, що
цілеспрямовано їхав в Україну, у
подальшому пояснював про бажання
залишитись в Росії.

Зазначені обставини на думку
Управління свідчать про суцільну
неправдивість та потворність
інформації, а обставини щодо причин
виїзду очевидно неправдоподібними.

Управління прийшло до висновку, що
позивач не є біженцем, а підпадає під
критерії економічного мігранта (59-67).

Рішенням №09-14 від 11 лютого 2014 року з
посиланням на статтю 10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
висновок Управління підтримано, у
наданні статусу біженця в Україні
громадянину ОСОБА_2 відмовлено.

13.03.2014 року позивач отримав
повідомлення про відому у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с 69).

Суд вважає, що висновок, який став
підставою для прийняття рішення та
оспорює позивач, є таким, що складений у
відповідності до розділу VІ Правил: за
результатом оцінки комплексного та
системного вивчення документів,
наявних в особовій справі заявника, та
перевірки фактів, повідомлених
заявником. У висновку зроблено
посилання на використану інформацію
про країну походження заявника, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба
України відповідно до Положення про
Державну міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06.04.2011 року, є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС
України у своїй діяльності керується
Конституцією та законами України,
актами Президента України і Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної
конвенції про статус біженців від
28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі Закону України) під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачу необхідно було
з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідувань, та чи є ці побоювання
цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна була надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту необхідно
враховувати, що інформація про країну
походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
"побоювання". "Побоювання" є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалась навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця, має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі, і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Суд не приймає до уваги посилання
Позивача як на підставу задоволення
позову на обставини, які він виклав у
позовній заяві з наступних підстав.

Дійсно, у відповідності до інформації
по країні Афганістан антиурядові
угрупування здійснюють напади на
цивільне населення, яке працює в
міжнародних або афганських
гуманітарних організаціях, включаючи
афганських національних
співробітників структур ОО. Вказані
особи піддавались нападам зі
смертельним кінце, викраденням та
залякуванням. Афганський уряд
продовжує втрачати суспільну
легітимність через порушення, широке
розповсюдження корупції, нездатність
покращити рівень життя і відсутність
прогресу у встановленні верховенства
права навіть у районах, що перебувають
під його контролем. Зазначене
підтверджується доповідями
міжнародних організацій та
Методичними рекомендаціями УВКБ ООН
при оцінці необхідності міжнародного
захисту, шукачів притулку із
Афганістану від 6.08.2013 року.

Однак, на думку суду, вся інформація
свідчить про наявність порушення прав
людини в країні Афганістан, погіршення
криміногенної ситуації, економічного
спаду в цій крайні, проте це не може
бути безумовною підставою для
позитивного вирішення питання щодо
надання статусу біженця особам, які
прибули з Афганістану до України та
звернулись з заявою про надання
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, без наявності
передбачених на це законодавством
підстав щодо конкретної особи, яка
звернулась з такою заявою.

Позивачем не доведено, що інформація
по країні походження має безпосереднє
відношення до нього для виришиння
питання щодо надання йому статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту .

При зверненні з заявою позивач виклав
обставини, які дають йому підстави
побоюватись переслідування в країні
походження. Так ним стверджувалось, що
йому в червні 2012 року Талібан надіслали
лист з погрозою, що у разі продовження
співпраці з міжнародною організацією,
його буде страчено за порушення Ісламу.
Саме володіння англійською мовою,
після восьмирічного проживання в
Англії, було зазначено ним, як
обставину, що допомогла йому отримати
роботу в представництві Об'єднаних
Націй в Афганістані.

Однак при проведені співбесіди
працівниками Управління встановлено,
що рівень володіння англійської мови
позивача є початковим. Жодного доказу в
спростування цього цієї обставини
позивачем до суду не надано.

Також при здійснені перекладу
документа, який позивач надав при
зверненні до органу міграції у якості
доказу своєї праці в міжнародної
організації, було з'ясоване, що на
справді цей документ є сертифікатом
про проходження триденного курсу з
підготовки керування автомобілем в
несприятливих умовах (а.с.53).

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що заява, яку подав ОСОБА_2 до
органів міграції є логічно
непослідовною, неправдоподібною та не
викликає довіри, а дійсною причиною
його звернення є спроба легалізувати
своє знаходження на території України,
оскільки закінчився термін
відповідного дозволу.

Крім того, судом не прийняті до уваги,
посилання позивача на відсутність у
відповідності до п.6.9. Правил у
Повідомленні №3 від 14.01.2014 року причини
відмови визнання його біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту, а також роз'яснення порядку
оскарження такого рішення, що є
підставою для скасування рішення №09-14
від 11.02.2014 року, оскільки при
дослідженні наявного на шостому аркуші
справи в матеріалах справи
повідомленні (наданому позивачем при
зверненні до суду), судом встановлено
зазначення причини: «…відсутність
умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту»…», а також
міститься на посилання статті 12 цього
закону щодо права оскарження рішення
№09-14 від 11.02.2014 року у судовому порядку.

Суд вважає, що при розгляді заяви
позивача про надання йому статусу
біженця або особи, що потребує
додаткового захисту в Україні,
відповідачем здійснені усі дії,
передбачені законодавством про
біженців, для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття відповідного статусу. При
цьому відповідач діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення №09-14 від 11.02.2014
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
або тимчасового захисту в Україні,
зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту в Україні.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Одеський
окружний адміністративний суд
протягом десяти днів з дня отримання
постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС
України.

Головуючий
Катаєва Е.В.

Судді
Андрюхів В.В.

Вовченко О.А.

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення №09-14 від 11.02.2014
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
або тимчасового захисту в Україні,
зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту в Україні.

05 травня 2014 року.