Справа № 815/7298/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

22 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7298/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Балан Я. В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Федусика А.Г.,судді -Вербицької Н.В.при
секретарі -Дубині Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 13 січня 2014
року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_5 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
прийняти рішення про визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 (надалі -
Позивач) звернулася до Одеського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (надалі -
Відповідач, ДМС), в якому просила
скасування рішення від 13.09.2013 року №540-13
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язати ДМС прийняти
рішення про визнання біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що оскаржуване рішення ДМС
України є неправомірним та
необґрунтованим, оскільки не містить
обґрунтованих причин відмови.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 13.01.2014 року
адміністративний позов було
задоволено частково. Рішення ДМС №540-13
від 13.09.2013 року - скасовано. Зобов'язано
ДМС повторно розглянути заяву позивача
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
урахуванням інформації по країну
походження позивача та обставин,
встановлених судом. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати спірну постанову суду та
прийняти нову про відмову у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою
Афганістану, проживала у м. Кабул, район
Сурубі, одружена з громадянином
Афганістану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
посвідчення біженця НОМЕР_1.

Країну постійного проживання покинула
легально 01.10.2012 року на підставі
національного паспорту та візи до
Російської Федерації літаком по
маршруту м. Кабул (Афганістан) - м.
Москва (РФ). 04.10.2012 року легковим
автомобілем доїхала до кордону
Російської Федерації з Україною та
пішки нелегально перетнула кордон.

22.10.2012 року позивач звернулась до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області з заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтувавши тим, що її чоловік до 2008
року виїхав до України через складну
ситуацію в Афганістані і отримав
статус біженця в 2009 році. Має двох
дітей, з якими без чоловіка їй на
батьківщині залишатися неможливо. З 2009
року, коли чоловік позивача отримав
статус біженця, він декілька разів
намагався зробити їй запрошення для
легального в'їзду до України, але
нічого не вийшло. До неї кілька разів
приходили представники Талібану та
питали де знаходиться чоловік та чому
вона одна з дітьми. Район, де проживала
позивач з дітьми неспокійний, багато
разів там були теракти. Таким чином, в
країні громадянського походження
позивачу самій без чоловіка залишатись
небезпечно.

09.11.2012 року службовою особою відділу у
справах біженців УСБ ГУ ДМС України в
Одеській області було проведено
співбесіду з позивачем, про що складено
протокол. Вказаним протоколом
зафіксовано пояснення позивача
стосовно її побоювань залишатись в
країні походження з двома дітьми без
чоловіка. Оскільки останній переїхав в
2008 році до України та отримав статус
біженця в Україні. Крім того, у період
знаходження позивача в Афганістані, до
неї приходили представники Талібану та
цікавились місцезнаходженням її
чоловіка та причиною перебування її
без чоловічої підтримки.

За результатами розгляду документів
позивача, проведеного інтерв'ю та
вивчення матеріалів справи, відділом у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області прийнято висновок від
09.11.2012 року «щодо прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту».

На підставі вказаного висновку,
наказом №86 від 09.11.2012 року було
прийнято рішення «Про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту».

03.06.2013 року висновком управління у
справах біженців та іноземців ГУ ДМС
України в Одеській області по справі
№ODS 12/61 позивачу було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту у зв'язку
із тим, що за наданою позивачем
інформації під час анкетування та
проведення співбесіди у громадянки
Афганістану не виявлено ознак особи, що
може вважатися біженкою через
відсутність побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Крім того,
позивач не довів існування фактів
загрози життю, безпеці чи свободі в
країні походження через побоювання
застосування щодо неї смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

ДМС, відповідно до ст.10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
за результатами розгляду особової
справи №ODS 12/422 позивача, громадянки
Афганістану, було прийнято рішення
№540-13 від 13.09.2013 року, яким підтримано
висновок ГУ ДМС України в Одеській
області та вирішено відмовити заявнику
у визнанні його біженцем, або особою
яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач не в повному обсязі вивчив
та перевірив всі документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту стосовно позивача, а тому
рішення ДМС від 13.09.2013 року №540-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту є не
досконало обґрунтованим та прийнятим з
порушенням приписів ч.5 ст.10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної
конвенції про статус біженців від
28.07.1951 року, ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
під біженцем визначають особу, яка не є
громадянином країни прибуття,
внаслідок ґрунтовних побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
цим захистом внаслідок таких
побоювань, або, не маючи громадянства
(підданства) і перебуваючи за межами
країни свого попереднього постійного
проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Перевіряючи законність рішення ДМС
щодо відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, суду необхідно з'ясувати, чи
має позивач суб'єктивні побоювання
стати жертвою переслідувань, та чи є ці
побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16.03.2012 року №3 «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 року №1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.06.2011 року №3», ситуація у країні
походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди
можуть використовувати інформацію про
країни походження, розміщену на
офіційних сайтах Державної
міграційної служби України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, а також на інформаційних
носіях, які розповсюджуються
Регіональним представництвом
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців у Білорусі, Молдові,
Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, не потрібно
доказувати.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Як підтверджується матеріалами справи
позивач зробила реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що
не має можливості повернутись до
країни походження в зв'язку із тим, що
на батьківщині їй загрожує небезпека,
вона, можливо, зазнаватиме в подальшому
переслідувань.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні»,
ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

В огляді інформації про країни
походження біженців №4 (12), квітень 2009
року зазначено, що, як правило
терористичні атаки спрямовані на
міністрів, поліцейських, цивільних
службовців.

Згідно з оглядом інформації про країни
походження біженців УВКБ ООН №7,
листопад 2008 року - із вакууму безпеки,
що превалює в деяких районах,
викрадення дітей в злочинних цілях
відбувається часто.

Методичні рекомендації УВКБ ООН по
оцінці потреб в міжнародному захисті
осіб з Афганістану, які шукають
притулку від 17.12.2010 року: чиновники
місцевих і центральних органів влади
всіх рівнів, а також члени їх сімей
перебувають під постійною і такою, що
підвищується загрозою, в тих районах,
де активно діють та здійснюють
контроль озброєні антиурядові
угрупування. Однією із найбільш
беззахисних груп афганського
населення є діти та жінки.
Відповідальність за більшість
порушень прав дітей несуть таліби та
інші озброєні антиурядові угрупування.
УВКБ ООН вважає, що діти можуть
піддаватися ризику переслідувань у
зв'язку з приналежністю до певної
соціальної групи в залежності від
індивідуальних обставин.

З вищезазначеного слідує, що існує
реальна загроза життю позивача та
життю її дітей, їх безпеці чи свободі в
країні походження, в якій існує
озброєні антиурядові угрупування, що
підтверджується загальновизнаними
офіційними документами.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
положень ст.4 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
Україна сприяє збереженню єдності
сімей біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту або яким надано
тимчасовий захист. Члени сім'ї особи,
яку визнано біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту або якій надано тимчасовий
захист в Україні, мають право з метою
возз'єднання сім'ї в'їхати на територію
України і бути визнаними біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту, або отримати тимчасовий
захист за відсутності умов,
передбачених абзацами другим -
четвертим частини першої статті 6 та
абзацами другим і третім частини
першої статті 25 цього Закону. У разі
якщо біженці та особи, які потребують
додаткового захисту або яким надано
тимчасовий захист, не зможуть надати
офіційні документальні докази
сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї,
беруться до уваги інші докази, які
мають бути оцінені відповідно до
законодавства України. Відмова у
возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися
виключно на підставі відсутності
документів, що підтверджують факт
сімейного зв'язку. Біженці та особи, які
потребують додаткового захисту або
яким надано тимчасовий захист, можуть з
метою возз'єднання сім'ї без перешкод
залишити територію України.

У відповідності до абз.1 п.24 ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», дружина є членом
сім'ї біженця чи особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту.

Факт того, що позивач знаходиться у
шлюбних відносинах, є дружиною ОСОБА_7
та мають спільних дітей
підтверджується наявними в матеріалах
справи письмовими доказами (т.1 а.с.105-113,
193-203, 234-245).

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав
людини від 04.11.1950 року та Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено, що кожен має право
на повагу до свого приватного і
сімейного життя, до свого житла і
кореспонденції. Органи державної влади
не можуть втручатись у здійснення
цього права, за винятком випадків, коли
втручання здійснюється згідно із
законами є необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

Таким чином, перешкодою для реалізації
права на визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
члена сім'ї біженця, якій з метою
возз'єднання сім'ї в'їхав в Україну,
може бути лише наявність підстав,
передбачених абзацами другим -
четвертим частини першої статті 6 та
абзацами другим і третім частини
першої статті 25 цього Закону.

ДМС не надано жодного доказу на
підтвердження, що позивачем вчинено
злочин проти миру, воєнний злочин або
злочин проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; або
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального Кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; або винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй (абз.2-4 ч.1
ст.6, абз.2-3 ч.1 ст.25 Закону).

Отже колегія суддів приходить до
висновку, що жодної обставини,
встановленої Законом, як підстави для
відмови у наданні статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, позивачу, яка є дружиною
біженця ОСОБА_7, та в'їхала в Україну з
метою возз'єднання сім'ї, відповідачем
не було встановлено.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
за результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень має здійснюватися з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано, а саме:
рішення зазначених органів мають бути
спрямовані на захист життя та свобод
шукачів статусу біженця. Прийняті
рішення мають бути обґрунтованими,
тобто винесеними з урахуванням усіх
обставин та на підставі усіх
матеріалів, які мають значення для
конкретної ситуації.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції відносно того, що
висновок Управління у справах біженців
ГУ ДМС України в Одеській області щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від
09.11.2012 року, який був підтриманий
відповідачем рішенням від 13.09.2013 року
№540-13 не містить належного аналізу
ситуації, що склалася в Афганістані, з
урахуванням, що відповідачем не
спростована можливість загрози життю
позивача, його безпеці чи свободі в
країні походження в разі повернення.

Виходячи з вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
прийняв законне та обґрунтоване
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 13
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлений 28 квітня 2014 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: А.Г. Федусик Н.В. Вербицька