Справа № 2а-572/12
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2014р.
Справа № 876/3355/13
Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді

Левицької Н.Г.,

судді

Обрізка І.М.,

судді

Сапіги В.П.,

розглянувши у письмовому провадженні в
місті Львові

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області, м. Перемишляни Львівської
області

на постанову Перемишлянського
районного суду Львівської області від
14.11.2012р. у справі №2а-572/2012р.

за позовом ОСОБА_1, с. Великі Глібовичі
Перемишлянського району Львівської
області

до управління Пенсійного фонду України
в Перемишлянському районі Львівської
області

про стягнення недоплаченої щомісячної
державної соціальної допомоги "дітям
війни",-

ВСТАНОВИВ:

22.04.2009р. ОСОБА_1 звернулась до суду
із адміністративним позовом, просила
зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Перемишлянському
районі Львівської області здійснити
перерахунок та виплатити на її користь
підвищення до пенсії "дитині війни" в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" за
період з 01.01.2007р. по 31.12.2008р. в загальній
сумі 2612,60грн., з урахуванням вимог ст.28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та проведених виплат.

Постановою Перемишлянського
районного суду Львівської області від
14.11.2012р. позовні вимоги задоволено
частково; зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області здійснити нарахування та
виплату позивачу підвищення до пенсії
"дитині війни" в розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком за період з 22.05.2008р. по
31.12.2008р. включно, відповідно до ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", та з урахуванням
проведених виплат.

Відповідач: управління Пенсійного
фонду України в Перемишлянському
районі Львівської області з таким
рішенням суду не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права. Апелянт просить скасувати
постанову суду першої інстанції і
прийняти нову, якою повністю відмовити
в задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу відповідач мотивує
тим, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій
здійснювалось в розмірах, передбачених
Законами України "Про Державний бюджет
України" на відповідний рік та в межах
передбачених на це видатків;
законодавством не визначено, з якого
саме розміру мінімальної пенсії за
віком слід визначати розмір підвищення
до пенсії "дітям війни".

З урахуванням вимог ч.8 ст. 183-2 та
п.3 ч.1 ст.197 КАС України, апеляційний
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до вимог ч.2 ст.99 КАС
України (в редакції, що була чинна на
час виникнення спірних правовідносин),
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

При вирішенні справи суд першої
інстанції правильно застосував вимоги
ч.1 ст.100 КАС України (в редакції, що була
чинна на час виникнення спірних
правовідносин), згідно з якою
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Позивач пропустив строк звернення до
суду, оскільки звернувся з позовом лише
22.04.2009р., а відповідачем подано
клопотання про застосування строків
звернення до адміністративного суду.

Посилання позивача на те, що йому
стало відомо про факт порушення його
прав лише після висвітлення зазначених
подій у пресі є необґрунтованим,
оскільки рішенням Конституційного
Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007р. було
опубліковане у "Віснику
Конституційного Суду України" на
"Офіційному віснику України" 27.07.2007р.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги
щодо здійснення позивачу нарахування
та виплати недоплаченого підвищення до
пенсії дитині війни, за період
починаючи з 22.05.2008р. по 31.12.2008р.
підлягають задоволенню, оскільки
Законом України "Про державний бюджет
України на 2007 рік" зупинено надане ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" право дітей війни на
нарахування та виплату підвищення 30% до
пенсії. 09.07.2007р. окремі положення Закону
України "Про державний бюджет в Україні
на 2007 рік" визнано неконституційними,
тим самим відновлено дію ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", яка тривала до 31.12.2007р., оскільки
01.01.2008р. ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
викладено в іншій редакції, згідно з
якою дітям війни (крім тих, на яких
поширюється дія Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту") до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення у
розмірі надбавки, встановленої для
учасників війни. Ветеранам війни, які
мають право на отримання підвищення до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, відповідно до цього
Закону та Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" дане підвищення
провадиться за їх вибором згідно з
одним із законів. Проте, рішенням
Конституційного суду України від
22.05.2008р. вказані зміни ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" визнано неконституційними,
останні втратили свою чинність з дня
ухвалення Конституційним судом
України вказаного рішення, яке також
містить вказівку про преюдиціальне
значення цього рішення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних
причини.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Крім того, згідно із законодавством
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Тому правильними є
висновки суду першої інстанції щодо
неприйняття до уваги положень ч.3 ст.28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якої
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання підвищення до
пенсії "дітям війни".

Посилання апелянта на відсутність
бюджетного фінансування передбачених
Законом України "Про соціальний захист
дітей війни" доплат до пенсії як на
причину невиконання покладених на
нього зобов'язань до уваги не
приймаються, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Кечко проти України").

За наведених обставин
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та прийняв постанову з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, тому
оскаржувану постанову слід залишити
без змін.

Керуючись вимогами ст.ст.160, 183-2, 195, 197, 198,
200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області, - залишити без задоволення.

2.Постанову Перемишлянського
районного суду Львівської області від
14.11.2012р. у справі №2а-572/2012р. за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Перемишлянському районі
Львівської області про зобов'язання
нарахувати та виплатити підвищення до
пенсії "дитині війни", - залишити без
змін.

Відповідно до вимог ч.10 ст.183-2 КАС
України ухвала є остаточною і
касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Н.Г.
Левицька

Суддя
І.М.
Обрізко

Суддя
В.П.
Сапіга