Справа № 466/420/14-а
Суддя: Шинкар Т.І.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
Справа №
876/2940/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді
Шинкар Т.І.,

суддів
Ільчишин Н.В.,

Пліша М.А.,

за участю секретаря судового засідання
Ливак М.М.,

за участю учасників процесу
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні м. Львові апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова на
постанову Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

22.01.2014р. ОСОБА_2 звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова
(далі-Управління), просить визнати
протиправними дії Управління щодо
відмови у проведенні розрахунку
надбавки до пенсії та невиплати ОСОБА_2
надбавки до пенсії, як особі, що зазнала
необґрунтованих політичних репресій у
розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» із розрахунку 50%
мінімальної пенсії за віком та
зобов'язати Управління здійснити
розрахунок надбавки до пенсії ОСОБА_2 і
проводити відповідні виплати як особі,
що зазнала необґрунтованих політичних
репресій і згодом реабілітованій, в
розмірі 50% мінімальної пенсії за віком
згідно п. «г» ст. 77 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» починаючи з
04.12.2013 року.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 лютого 2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції відповідач оскаржив
її в апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова судом першої
інстанції прийнята з неповним
з'ясуванням обставин справи,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому просить її скасувати та
постановити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
позивачкою не представлено
підтверджуючого документу про її
примусове переселення.

В судовому засіданні представник
апелянта апеляційну скаргу підтримав,
просив її задовольнити. Позивач та її
представник в судовому засіданні
зазначили, що рішення суду є законним
та просили апеляційну скаргу
відхилити.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
підстави і межі апеляційних вимог
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач перебуває на обліку в
Управлінні, як одержувач пенсії
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

14.11.2013р. та 18.12.2013р. позивач зверталась
до Управління з заявами, в яких просила
перерахувати пенсію з врахуванням
підвищення на підставі п. «г» ст. 77
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» як репресованій і згодом
реабілітованій особі.

Управління відмовило ОСОБА_2 у
перерахунку пенсії з врахуванням
підвищення, відповідно до п. «г» ст. 77
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» з посиланням на те, що
представлена позивачем ксерокопія
довідки про реабілітацію, видана
01.10.2013р. Комісією з питань поновлення
прав реабілітованих та соціального
захисту жертв політичних репресій
Львівської обласної ради, не
підтверджує факт її примусового
переселення, що викладено у листах, та
що стало підставою звернення до суду.

Даючи оцінку законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції колегія суддів виходить з
наступного.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації
прав людини, п.4 ч.1 Європейської
Соціальної хартії та ч.3 ст.46
Конституції України випливає, що кожна
особа похилого віку має право на
справедливу і задовільну винагороду,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
набули правового статусу
реабілітованих, основи їх соціального
захисту та гарантії їх соціальної
захищеності шляхом надання пільг і
державної соціальної підтримки
визначені та закріплені в Законі
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні», дія
якого поширюється на осіб,
необґрунтовано засуджених судами
України або репресованих на території
республіки іншими державними органами
в будь-якій формі, включаючи
позбавлення життя або волі,
переселення в примусовому порядку,
вислання і заслання за межі республіки,
позбавлення громадянства, примусове
поміщення до лікувальних закладів,
позбавлення чи обмеження інших
громадянських прав або свобод з
мотивів політичного, соціального,
класового, національного і релігійного
характеру.

Відповідно до п. «г» ст. 77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
призначені пенсії підвищуються:
громадянам, які необгрунтовано зазнали
політичних репресій і згодом були
реабілітовані, призначені пенсії - на 50
процентів, а членам їх сімей, яких було
примусово переселено, - на 25 процентів
мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» реабілітованими є
особи, які заслані і вислані з
постійного місця проживання та
позбавлені майна за рішенням органів
державної влади і управління з
політичних, соціальних, національних,
релігійних та інших мотивів під
приводом боротьби з куркульством,
противниками колективізації, так
званими банд пособниками та їх сім'ями.

Як вбачається з матеріалів справи
Службою безпеки України наданий витяг
з ухвали Військового трибуналу військ
МВС Дрогобицької області від 20.01.1949р., в
якому зазначено, що гр. ОСОБА_5 (матір
позивачки), засуджена на 25 років
позбавлення волі у ВТТ з конфіскацією
майна.

Згідно відповіді управління СБУ у
Львівській області від 28.11.2012р. №62/24-365
вбачається, що в матеріалах справи є
дані про те, що під час арешту та
проведення слідства по кримінальній
справі ОСОБА_5 у УМВС Дрогобицької
області разом з нею перебувала її
п'ятимісячна дочка, тобто ОСОБА_2.

Згідно п.20 Постанови Правління
Пенсійного фонду України від 25.11.2005р.
№22-1, якою затверджено Порядок подання
та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка зареєстрована в
Мінюсті 27 грудня 2005 року за №1566/11846
(далі-Постанова №22-1), за документ, який
засвідчує, що особа визнана
реабілітованим, приймається завірена в
установленому порядку копія
посвідчення реабілітованого. Для осіб,
реабілітованих згідно із статтею 3
Закону України «Про реабілітацію
жертв політичних репресій в Україні»,
приймаються довідки органів
внутрішніх справ, видані на підставі
наявних у них відповідних документів
(постанови про вислання, особистих
справ на висланих осіб тощо), а за
відсутності таких документів - довідки
районних комісій з поновлення прав
реабілітованих, видані на підставі
встановленого факту переселення.

З довідки про реабілітацію виданої
01.10.2013р. Комісією з питань поновлення
прав реабілітованих та соціального
захисту жертв політичних репресій
вбачається, що факт репресії
встановлено рішенням Львівської
обласної комісії з питань поновлення
прав реабілітованих та соціального
захисту жертв політичних репресій від
27.09.2013р. №27.

Відповідно до рішення від 27.09.2013р. №27
комісії з питань поновлення прав
реабілітованих та соціального захисту
жертв політичних репресій позивачка
являється особою, що зазнала
необґрунтованих політичних репресій -
примусово поміщена у 1948 році в
сталінські табори разом з матір'ю і
реабілітована за ст. 3 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні».

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивач є особою яка
необґрунтовано зазнала політичних
репресій та була реабілітована, що
підтверджується довідкою комісії
питань поновлення прав
реабілітованих, виданою на підставі
встановленого факту примусового
поміщення у 1948 році в сталінські табори
разом з матір'ю, яка згідно п.20
Постанови №22-1, засвідчує факт
реабілітації та надає право на
підвищення призначеної пенсії
відповідно до п. «г» ст. 77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

Відмова ж Управління у проведенні
перерахунку пенсії позивачки з
врахуванням факту політичних репресій
щодо неї, як особи яка була
реабілітована є протиправною, порушує
вимоги ч.3 ст.23 Загальної Декларації
прав людини, п.4 ч.1 Європейської
Соціальної хартії та ч.3 ст.46
Конституції України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади,
до яких належать органи державної
податкової служби та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до переконання, що суд першої
інстанції, вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
дав їм належну правову оцінку. Доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують, а
тому апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Шевченківського районного суду
м.Львова від 11 лютого 2014 року у справі
№466/420/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
Т.І. Шинкар

Судді
Н.В. Ільчишин

М.А. Пліш

Повний текст Ухвали виготовлено
29.04.2014р.