Справа № 826/3347/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 квітня 2014 року 10:26 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Амельохіна В.В.,
при секретарі Грабовському В.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомПриватного підприємства
«Будпостач» до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 07.03.2014р., за участю:

представника позивача - Пілягін О.В.

представника відповідача -
Коваленко А.О.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 24 квітня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Будпостач»
(далі по тексту - позивач) звернулось з
позовом до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі по тексту - відповідач) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
07.03.2014р. № та видалення з АІС
«Податковий блок» акту від 17.02.2014р.
№263/26-53-22-04/24367110.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржуване податкове
повідомлення - рішення прийнято
відповідачем протиправно, а тому
підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач проти заявленого позову
заперечив, посилаючись на те, що
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення прийнято правомірно.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем проведено перевірку
ПП «Будпостач» за результатами якої
17.02.2014р. складено акт №263/26-53-22-04/24367110 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки з
питань правильності нарахування,
повноти сплати та своєчасності
внесення до бюджету податку на додану
вартість за листопад 2012 року по
взаємовідносинам з ТОВ
«Херсонтрансгруп» ()
(далі по тексту - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлено
відсутність об'єктів оподаткування по
операціях з придбання товарів (послуг)
у ТОВ «Херсонтрансгруп» та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам - покупцям ТОВ
«Епіцентр К» () в
розумінні ст. 134, 185 ПК України.

На підставі Акту перевірки
відповідачем 07.03.2014р. прийнято
податкове повідомлення - рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 1
788 000грн., в тому числі основний платіж - 1
192 000грн. та штрафні санкції - 596 000грн.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Судом встановлено, що між
позивачем (Покупець) та ТОВ
«Херсонтрансгруп» (Продавець) укладено
договір поставки від 02.11.2012р. №02/11-12,
відповідно до якого Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупцю сільськогосподарську
продукцію - жмих соняшнику органічний в
кількості 2000 тонн урожаю 2012 року.
Загальна вартість товару становить 5 960
000грн. без ПДВ, ПДВ 20% - 1 192 000грн.

На виконання умов вказаного
договору ТОВ «Херсонтрансгруп»
виписані податкові та видаткові
накладні: №12 від 30.11.2012р. на суму 5 960
000грн. та ПДВ 1 192 000грн. та №63 від 30.11.2012р.
на суму 5 960 000грн. та ПДВ 1 192 000грн.

Позивачем на підставі податкової
накладної №12 від 30.11.2012р. задекларовано
податковий кредит з ПДВ.

З матеріалів справи вбачається,
що ДПІ у м. Херсоні ГУ Міндоходів у
Херсонській області складено акт
№1135/22-4 від 20.03.2013р. про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Херсонтрансгруп» щодо підтвердження
господарських відносин з
контрагентами, якими сформовано
податкові зобов'язання та податковий
кредит за період з 01.11.2012р. по 30.11.2012р.,
згідно з яким встановлено відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
придбання товарів (послуг) у
підприємств - постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам - покупцям.

На підставі вищевикладеного
податковий орган збільшив суму
грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 1
788 000грн., в тому числі основний платіж - 1
192 000грн. та штрафні санкції - 596 000грн.

Проте, з даними висновками податкового
органу суд не погоджується з наступних
підстав.

Відповідно до п. 201.8. ст. 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованими як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 201.10. ст. 201
Податкового кодексу України, підставою
для нарахування податкового кредиту, є
податкова накладна, яка видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Згідно з п.п. 14.1.181. п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу;

Згідно з п. 198.1. ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.
.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку; Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари/послуги та основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Податковий кодекс України передбачає
тільки один випадок не включення до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг) -
це не підтвердження таких сум
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Зокрема згідно з п. 198.6. ст. 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1. ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; є) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно з п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України не включаються до складу
витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011, № 742/11/13-11 "Щодо однакового
застосування адміністративними судами
окремих приписів Податкового кодексу
України та Кодексу адміністративного
судочинства України" будь-які
документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами Податкового
кодексу України.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Також, слід зауважити, що вчинення
платником податків дій, що мають своїм
результатом одержання податкової
вигоди (звільнення від оподаткування,
зменшення бази або ставки
оподаткування, одержання права на
залік або відшкодування податку на
додану вартість тощо), саме по собі не
означає, що відповідні правочини були
вчинені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету або подання податкової
звітності, це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку контрагентом чи неподання ним
звітності (у тому числі внаслідок
ухилення) не може бути підставою для
відмови у праві платника податку на
податковий кредит за наявності факту
здійснення господарської операції.

При вирішенні даного спору суд
притримується позиції, що у разі якщо
на час здійснення господарських
операцій, за якими податковий орган не
визнає обґрунтованим віднесення
позивачем до податкового кредиту сум
податку на додану вартість,
постачальники були включені до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність ні за
несплату податків продавцями, ні за
можливої недостовірність відомостей
про них, наведених у зазначеному
реєстрі, за умови необізнаності щодо
неї.

При цьому, слід враховувати вимоги
статті 18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців", яка встановлює: якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін; якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними; якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних
господарських операцій ТОВ
«Херсонтрансгруп» зареєстровано як
юридична особа в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми та обставини справи,
суд дійшов висновку, що
взаємовідносини позивача з
контрагентами, які на момент
здійснення господарських операцій
були належним чином зареєстровані як
платники податку на додану вартість,
оформлені договорами, які не були
визнані в судовому порядку недійсними,
а також підтверджені виданими
контрагентом первинними документами,
зокрема, податковими накладними, отже
позивачем були виконані передбачені
законодавством вимоги для
підтвердження права на податковий
кредит та включення відповідних витрат
до складу валових витрат підприємства.

На думку суду, позивач, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків контрагентами, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї.

Судом не приймаються посилання
відповідача в Акті перевірки на факт
нікчемності угод між позивачем та ТОВ
«Херсонтрансгруп» з висновків актів
перевірки вищезазначених підприємств,
якими встановлено, що усі операції не
спричиняють реального настання
правових наслідків, отже, є нікчемними
в силу закону. Оскільки не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом (лист Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 р. № 742/11/13-11).

Крім того, суд зазначає, що чинне
законодавство не ставить умовою
дійсності правочинів, а також
виникнення податкових зобов'язань
платника у залежність від стану
податкового обліку контрагентів,
фактичного знаходження їх за місцем
реєстрації та наявності чи відсутності
основних фондів у останніх. Позивач не
може нести відповідальність за
виконання його контрагентами своїх
податкових зобов'язань, адже поняття
"добросовісний платник", яке вживається
у сфері податкових правовідносин, не
передбачає виникнення у платника
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його постачальниками
правил оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентом податкових
зобов'язань. А відтак за умови не
встановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
постачальника для одержання
товариством незаконної податкової
вигоди, останнє не може зазнавати
негативних наслідків внаслідок діянь
інших осіб, що перебувають поза межами
його впливу.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти
Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява №6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" підлягають
застосуванню судами як джерела права, у
яких визначено, що платника податку не
може бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускав його контрагент, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даним
підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

З врахуванням того, що позивачем надано
первинні документи, що стосуються
господарських операцій за участю ТОВ
«Херсонтрансгруп», які фактично
підтверджують реальне здійснення
правочинів і досягнення позивачем
законної мети їх здійснення - придбання
товарів для здійснення господарської
статутної діяльності, направленої на
отримання прибутку, - висновки
відповідача про безтоварність
господарських операцій, вчинених за
участю ТОВ «Херсонтрансгруп» з мотивів
не спрямованості правочину на реальне
настання наслідків, є надуманими та
такими, що ґрунтуються на припущеннях.
В судовому засіданні відповідачем не
надано допустимих та достатніх доказів
для підтвердження порушення позивачем
податкового законодавства.

Крім того, судом в якості свідка по
справі допитано директора ТОВ
«Херсонтрансгруп», який в судовому
засіданні підтвердив факт реальності
укладених з позивачем договорів.

З урахуванням всього вищенаведеного,
формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість на
підставі виписаних ТОВ
«Херсонтрансгруп» податкових
накладних, за висновком суду, є
правомірним та повністю відповідають
вимогам чинного законодавства.

В частині, що стосується позовної
вимоги про видалення з АІС «Податковий
блок» акту від 17.02.2014р. №263/26-53-22-04/24367110,
суд зазначає, що ПП «Будпостач» обрано
не належний спосіб захисту порушених
прав.

Відтак, з огляду на встановлені судом в
ході розгляду спору обставини,
викладений в акті перевірки висновок
податкового органу є необґрунтованим
та таким, що не відповідає дійсним
обставинами справи, а винесене на його
підставі спірне податкове
повідомлення-рішення від 07.03.2014р.
№ є безпідставними та
неправомірними, а тому позовні вимоги
Приватного підприємства «Будпостач»
підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності винесених ним
спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини першої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Приватного підприємства
«Будпостач» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від
07.03.2014р. №.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлено
25.04.2014р.

Суддя
В.В. Амельохін