Справа № 812/97/14
Суддя: Жаботинська С.В.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Шембелян В.С.
Суддя-доповідач - Жаботинська С.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
справа №812/97/14
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького
апеляційного адміністративного суду у
складі:

судді - доповідача: Жаботинської С.В.,
суддів: Лях О.П., Нікуліна О.А.,
розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Луганській області на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 р. у справі № 812/97/14 за позовом
ОСОБА_2 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державної
казначейської служби України,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Луганській області про зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України, Територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Луганській області, у якому
позивач просила суд:

- зобов'язати Територіальне управління
Державної судової адміністрації
України в Луганській області провести
з 16 серпня 2005 року по 16 вересня 2010 року
перерахунок та виплату розміру
заробітної плати у відповідності із ст.
44 Закону України "Про статус суддів" та
виплачувати її у визначеному законом
розмірі надалі - до 01.01.2011 року;

- зобов'язати Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
витрати на виплату заборгованості із
заробітної плати з 16 серпня 2005 року по 16
вересня 2010 року та на виплату самої
заробітної плати з 16 вересня 2010 року у
встановленому ст. 44 Закону України "Про
статус суддів" розмірі.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 р. у справі № 812/97/14 позовні вимоги
задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Луганській області щодо не проведення
перерахунку ОСОБА_2 надбавки за вислугу
років з 22 травня 2008 року до 14 серпня 2008
року в розмірі 15 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, а з 14 серпня 2008
року до 01 січня 2011 року надбавки за
вислугу років у розмірі 20 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Визнано незаконною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України щодо неприйняття заходів з
повного фінансування для виплати
ОСОБА_2 надбавки за вислугу років з 22
травня 2008 року до 14 серпня 2008 року в
розмірі 15 відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас, а з 14
серпня 2008 року до 01 січня 2011 року
надбавки за вислугу років у розмірі 20
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.

Зобов'язано Територіальне управління
Державної судової адміністрації
України в Луганській області провести
перерахунок з виплатою ОСОБА_2 надбавки
за вислугу років з 22 травня 2008 року до 14
серпня 2008 року в розмірі 15 відсотків
від загальної суми щомісячного
заробітку з урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, а з 14 серпня 2008
року до 01 січня 2011 року надбавки за
вислугу років у розмірі 20 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

В решті позовних вимог відмовлено за
необґрунтованістю.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції Територіальне
управління Державної судової
адміністрації України в Луганській
області звернувся з апеляційною
скаргою, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, вказуючи, що
Вищим адміністративним судом 13 квітня
2011 року скасовано постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року, а тому висновок
суду про невідповідність оскаржуваних
постанов Кабінету Міністрів України
Закону України "Про статус суддів" є
помилковим та необґрунтованим, а тому у
задоволенні позовних вимог позивача
необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

ОСОБА_2 працює на посаді судді
Артемівського районного суду
м. Луганська з 16 серпня 2005 року
(а. с. 11).

Заробітна плата позивача
обчислювалася виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн.,
встановленої станом на 21 грудня 2005
року, без урахування підвищення
мінімальної заробітної плати протягом
спірного періоду.

Вивченням довідки про доходи позивача
за 2010 рік встановлено, що розмір
надбавки позивача за вислугу років на
початку 2010 року та наприкінці його
залишався незмінним.

Відповідно до довідки ТУ ДСА в
Луганській облаті від 03.09.2010 року № 1464
розмір посадового оклада судді
встановлено згідно з постановою КМУ
від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці
суддів» виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 грн. і в подальшому
при підвищенні мінімальної заробітної
плати перерахунок не провадився згідно
з постановою КМУ № 1243 від 21.12.2005
року (а.с. 12).

На момент звернення позивача до суду з
позовом діяли положення Закону
України "Про статус суддів". Ч. 4 ст. 44
Закону України "Про статус суддів",
передбачено, що суддям виплачується
щомісячна надбавка за вислугу років у
розмірах: при стажі роботи понад 3 роки
-10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України"
від 28 грудня 2007 року № 107-VІ змінено
порядок нарахування надбавки за
вислугу років та встановлено, що
вказана надбавка розраховується у тих
же відсотках, однак, не від загальної
суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи, а від посадового окладу з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, виходив з того, що
постановою Київського окружного
адміністративного суду від 21.05.2008
визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 №
1243 в частині встановлення розміру
посадового окладу суддів, пункт 41
постанови Кабінету Міністрів України
від 31.12.2005 № 1310 та пункт 41 постанови
Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №
865.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 1-28/2008, № 10-рп/2008
положення пунктів 36-100 розділу ІІ та
пункту 3 розділу ІІІ Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", у яких
містяться положення стосовно оплати
праці суддів, визнано
неконституційними.

З довідки Територіального управління
державної судової адміністрації
України в Луганській області від 18.10.2010
№ 6519/10/1270 (а.с.41) вбачається, що позивач
станом на 01.06.2005 р. отримувала надбавку
за вислугу років в розмірі 15 відсотків
від посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас, яка
передбачена при стажі роботи від 5 до 10
років, станом на 14.08.2008 року їй
встановлено надбавку за вислугу років
у розмірі 20 відсотків від посадового
окладу з урахуванням надбавки за
кваліфікаційний клас, яка передбачена
при стажі роботи понад 10 років, що з 22
травня 2008 року суперечить Закону
України "Про статус суддів".

Проте, колегія суддів вважає
зазначений висновок суду першої
інстанції помилковим, оскільки
постановою Кабінету Міністрів України
"Про оплату праці суддів" від 3 вересня
2005 року № 865, яка набрала чинності з 1
січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів
України "Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" від 21 грудня
2005 року № 1243 встановлено, що для вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 865 та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 грн. і в подальшому
при підвищенні мінімальної заробітної
плати перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом
4-1, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн. і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
"Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів" від 3 вересня 2005 року
№ 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів" від 3 вересня 2005 року № 865
залишено без змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанови
Кабінету Міністрів України "Про
питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів" від 21 грудня 2005 року № 1243 в
частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 4
постанови Кабінету Міністрів України
"Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865" від 31 грудня 2005
року № 1310 та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів" від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була обов'язковою з 3
грудня 2007 року (дати набрання нею
законної сили) до 1 січня 2012 року (дати
втрати чинності скасованої нею
постанови Кабміну), а постанова
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року - з 19
серпня 2009 року (дати набрання нею
законної сили) до 13 квітня 2011 року, дати
її скасування постановою Вищого
адміністративного суду України.

Проте, постанова Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007 року не
може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
"Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів" від 3 вересня 2005 року
№ 865, відповідно до положень якого,
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн. і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України "Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" від 21 грудня
2005 року № 1243, якою встановлено, що для
вищих посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 року № 865 та
іншими нормативно-правовими актами,
розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн. і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться. Положення зазначеної
постанови стали преамбулою постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року постанова
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України "Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів" від 3 вересня
2005 року № 865, постанова Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№1243 та пункт 4 постанови Кабінету
Міністрів України "Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865" від 31 грудня
2005 року № 1310 були визнані незаконними
постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року). Обов'язковому
виконанню підлягає рішення суду,
резолютивна частина якого ухвалена
відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зобов'язаний у резолютивній
частині постанови вирішити питання не
тільки про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, але й
обов'язково зазначити у резолютивній
частині постанови про визнання
нормативно-правового акта нечинним.
Тобто нормативно-правовий акт у
відповідності до положень статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України втрачає чинність лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду.

У резолютивній частині постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України "Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України "Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865" від 31 грудня 2005
року № 1310 та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів" від 3 вересня 2005 року № 865.
Рішення про визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення. Додаткова постанова у
зазначеній справі судом не приймалась.

Отже, зазначені положення постанов
Кабінету Міністрів України, були
визнані судом незаконними, а нечинними
не визнавались і тому підлягали
виконанню.

У зв'язку з викладеним вимоги позивача
про перерахунок заробітної плати та
інших виплат на підставі постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року
задоволенню не підлягають.

Крім того, судом першої інстанції не
враховано наступного.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону
України «Про оплату праці» винагорода
за працю понад установлені норми, за
трудові успіхи та винахідливість і за
особливі умови праці, яка включає
доплати, надбавки, гарантійні і
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством; премії,
пов'язані з виконанням виробничих
завдань і функцій є додатковою
заробітною платою і носить
необов'язковий характер, оскільки
встановлювати її розмір являється
пріоритетом керівників установ у межах
фонду заробітної плати, затвердженого
для бюджетних установ у кошторисах на
відповідний бюджетний період.

Згідно з частиною другою статті 8
Закону України "Про оплату праці" умови
розміру оплати праці працівників
установ та організацій, що
фінансуються з бюджету, визначаються
Кабінетом Міністрів України, крім
випадків, передбачених частиною
третьою цієї статті, та частиною першою
статті 10 цього Закону.

Згідно статті 47 Бюджетного кодексу
України Кабінет Міністрів України
забезпечує виконання Державного
бюджету України, Міністерство фінансів
України здійснює загальну організацію
та управління виконанням Державного
бюджету України, координує діяльність
учасників бюджетного процесу з питань
виконання бюджету.

З 1 січня 2003 року головним
розпорядником коштів, передбачених у
державному бюджеті на утримання судів
загальної юрисдикції, є Державна
судова адміністрація України, яка несе
відповідальність за фінансове
забезпечення діяльності кожного суду.

Міністерство фінансів України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується та
координується Кабінетом Міністрів
України. Мінфін України є головним
органом у системі центральних органів
виконавчої влади з формування та
забезпечення реалізації державної
фінансової, бюджетної, а також
податкової і митної політики (крім
адміністрування податків, зборів,
митних платежів та реалізації
податкової і митної політики), політики
у сфері державного фінансового
контролю, казначейського
обслуговування бюджетних коштів,
бухгалтерського обліку, випуску і
проведення лотерей, організації та
контролю за виготовленням цінних
паперів, документів суворої звітності,
видобутку, виробництва, використання
та зберігання дорогоцінних металів і
дорогоцінного каміння, дорогоцінного
каміння органогенного утворення та
напівдорогоцінного каміння, їх обігу
та обліку, у сфері запобігання і
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
лбо фінансуванню тероризму. Мінфін діє
на підставі Положення про Міністерство
фінансів України, ствердженого Указом
Президента України від 08.04.2011 року №
446/2011.

Аналіз зазначених положень, а також
норм Бюджетного кодексу України,
зокрема статей 7, 13. 35, 51 свідчить, що
Міністерство фінансів України, як
учасник бюджетного процесу не несе
відповідальності за нарахування та
виплату - заробітної плати, довічного
грошового утримання суддям.

Відповідно до частини 2 статті 51
Бюджетного кодексу України (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) розпорядники коштів
Державного бюджету України одержують
бюджетні асигнування, що є підставою
для затвердження кошторисів,
відповідно до затвердженого
бюджетного розпису. Кошторис є
основним плановим документом
бюджетної установи, який надає
повноваження щодо отримання доходів і
здійснення видатків, визначає обсяг і
спрямування коштів для виконання
бюджетною установою своїх функцій та
досягнення цілей, визначених на
бюджетний період відповідно до
бюджетних призначень.

Частиною 5 статті 51 зазначеного кодексу
встановлено, що розпорядники бюджетних
коштів, до яких відноситься і Державна
судова адміністрація України, беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Державний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися
(частина 6 вказаної статті).

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 1 січня по 31
грудня.

Відповідно до частини другої статті 40
Закону України "Про статус суддів"
суддям, які мають кваліфікаційні класи,
що встановлюються залежно від посади,
стажу, досвіду роботи і рівня
професійних знань, нараховуються
доплати до посадових окладів.

Важливо, що постановою Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№ 865 не скасовуються і не змінюються, а
навпаки встановлюються надбавки та
доплати за виконання особливо важливої
роботи, за науковий ступінь, та
вирішення соціально-побутових питань,
а також визначено порядок преміювання
тощо.

У зв'язку з цим є помилковим твердження
позивача, що нарахування та виплата їй
заробітної плати відповідно до
зазначених постанов суперечить Закону
України "Про статус суддів" та звужує
зміст та обсяг статусу суддів.

Зазначені обґрунтування
підтверджуються постановою Вищого
адміністративного суду України від
13.04.2011 року, постановленої за
результатами розгляду
адміністративної справи №
К-37929/09 за позовом ОСОБА_3 до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України, про визнання незаконними та
скасування актів.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції. Колегія суддів вважає, що
відповідачі, які відповідно до норм
Кодексу адміністративного судочинства
України є суб'єктами владних
повноважень, правомірність здійснення
позивачу виплат довели належним чином.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про задоволення
апеляційної скарги відповідача, судом
першої інстанції постанова прийнята з
порушенням норм матеріального права,
що є підставою для її скасування.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

П О С Т
А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Луганській
області - задовольнити.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 р. у справі № 812/97/14 -
скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державної казначейської
служби України, Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Луганській
області про зобов'язання вчинити певні
дії - відмовити.

Постанову апеляційної інстанції за
наслідками розгляду у письмовому
провадженні набирає законної сили
через п'ять днів після направлення їх
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Колегія суддів
С.В. Жаботинська

О.П. Лях

О.А. Нікулін