Справа № 2а-255/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року
Справа № 48768/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу до Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гумарнітарної політики Львівської
міської ради на постанову Сихівського
районного суду м. Львова від 25 березня
2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Сихівського відділу соціального
захисту управління соціального
захисту департаменту гумарнітарної
політики Львівської міської ради про
стягнення допомоги на оздоровлення, -

В С Т А Н О В И В:

27.01.2011 року позивач - ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до Сихівського
відділу соціального захисту
управління соціального захисту
департаменту гумарнітарної політики
Львівської міської ради, в якому
просить стягнути з відповідача
недоотриману суму одноразової
грошової допомоги на оздоровлення за
2008 рік в розмірі 1500,00 грн., за 2009 рік в
розмірі 2157,00 грн., за 2010 рік в розмірі 2646
грн.

Постановою Сихівського районного суду
м. Львова від 25 березня 2011 року позов
задоволено частково. Визнано
незаконними дії Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради щодо відмови у проведенні
перерахунку ОСОБА_1 щорічної допомоги
на оздоровлення в 2010 р., відповідно до
ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виходячи з розміру
мінімальної заробітньої плати,
визначеного на день виплати допомоги.
Зобов'язано Сихівський відділ
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради провести ОСОБА_1,
перерахунок та виплату щорічної
допомоги на оздоровлення в 2010 р.,
відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» виходячи з
розміру мінімальної заробітньої плати,
визначеного на день виплати допомоги, в
розмірі трьох мінімальних заробітніх
плат, з урахуванням проведених виплат.
В решті вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною та прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку. У апеляційній
скарзі просить скасувати постанову
Сихівського районного суду м. Львова
від 25 березня 2011 року та прийняти нову
постанову, якю відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт зазначає, що позивач
ОСОБА_1 є евакуйованим із зони
відчуження у 1986 році. Відповідно до ст.
48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», розміри одноразової
допомоги на оздоровлення визначені не
в конкретних грошових розмірах, а
виходячи з мінімальних розмірів
заробітної плати. Апелянт зазначає, що
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.07.2005р. №562 «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», визначено суми щорічних
допомог на оздоровлення і ця Постанова
не суперечить Закону та видана на його
виконання. Кошторисні призначенння за
відповідними статтями видатків
передбачені Законами України «Про
державний бюджет України» і, зокрема,
на 2010 рік, виходячи з розмірів
компенсацій, передбачених
вищевказаною Постановою. На даний
момент зміни до цієї Постанови щодо
розміру щорічної допомоги на
оздоровлення постраждалим громадянам
не вносилися.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.183-2 цього
Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд апеляційної
інстанції прийшов до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав:

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
першої інстанції лише частково
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та фактичним
обставинам справи.

Безспірно встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є
евакуйованим із зони відчуження у 1986
році, що стверджується відповідним
посвідченням, має право на отримання
щорічної допомоги на оздоровлення
відповідно до вимог ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
і перебуває на обліку в управлінні
соціального захисту департаменту
гумарнітарної політики Львівської
міської ради.

Відповідно до вимог ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
передбачено виплату щорічної допомоги
на оздоровлення, яка для евакуйованих
із зони відчуження у 1986 році
складається з трьох мінімальних
заробітних плат.

Встановлено, що у листопаді 2010 року
ОСОБА_1 Сихівським відділом
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гумарнітарної політики Львівської
міської ради виплачено 75,00 грн.
щорічної допомоги на оздоровлення як
евакуйованому із зони відчуження у 1986
році. При нарахуванні зазначених
виплат відповідач керувався
Постановою Кабінету Міністрів України
№562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
з моменту прийняття вищезазначеної
постанови Кабінету Міністрів України
№562 встановлені нею розміри щорічної
допомоги на оздоровлення залишались
незмінними в той час, як неодноразово
змінювався розмір мінімальної
заробітної плати.

Враховуючи вищенаведене, суд
апеляційної інстанції вказує на те, що
в даній спірній ситуації слід
керуватися вимогами ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
оскільки закон має вищу юридичну силу
ніж постанова Кабінету Міністрів
України №562 від 12.07.2005 року.

Щодо стягнення допомоги на
оздоровлення за 2010 рік, то розмір
виплати такої допомоги не обмежувалась
Законом України «Про Державний бюджет
на 2010 рік» і тому виплата допомоги на
оздоровлення в 2010 році у меншому
розмірі, ніж це передбачено ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
є неправомірною.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції вважає, що судом першої
інстанції правомірно задоволено
позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування
та виплати йому заборгованості з
виплати одноразової щорічної допомоги
на оздоровлення за 2010 рік.

Покликання апелянта на відсутність
бюджетного фінансування передбачених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» розмірів щорічної
грошової допомоги на оздоровлення як
на причину невиконання покладених на
нього зобов'язань до уваги не
приймаються, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Кечко проти України").

Доводи апеляційної скарги в частині
відсутності права позивача на
отримання допомоги на оздоровлення в
повному розмірі, спростовуються
нормами матеріального права,
наведеними вище, наявними в справі
доказами, тому підставою для
задоволення апеляційної скарги бути не
можуть.

Разом з тим, апеляційний суд звертає
увагу на те, що судом першої інстанції
не взято до уваги, що для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів - ч.2 ст.99 КАС України.

Відповідно до ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала,
не знайде підстав для поновлення
строку, про що постановляється ухвала.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги дату звернення позивача до суду
із вищевказаним позовом, а саме - 27.01.2011
року, відсутність поважних причин для
поновлення строку, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що адміністративний позов в частині
вимог за період 2008-2009 років слід
залишити без розгляду, в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, доводи
апеляційної скарги є суттєвими і
складають підстави для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до частково неправильного
вирішення справи, через що постанова
суду в частині відмови в задоволенні
позовних вимог, що подані з пропуском
строку звернення до суду, підлягає
скасуванню з постановленням в цій
частині ухвали про залишення позову
без розгляду.

Керуючись ст.ст. 94-100, 195, п.3 ч.1 ст.197, 198, 200,
п.4 ст.202, ст.ст. 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гумарнітарної політики Львівської
міської ради задовольнити частково.

Постанову Сихівського районного суду
м. Львова від 25 березня 2011 року у справі
№ 2а-255/11 в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Сихівського відділу соціального
захисту управління соціального
захисту департаменту гумарнітарної
політики Львівської міської ради про
стягнення допомоги на оздоровлення в
частині вимог, що подані з пропуском
строку звернення до суду, скасувати та
в цій частині постановити ухвалу, якою
адміністративний позов за період вимог
2008-2009 років залишити без розгляду.

В решті постанову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною та оскарженнюне підлягає.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник