Справа № 2а-2356/11/0508
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року м. Київ
К/9991/7992/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на постанову Ворошиловського
районного суду міста Донецька від 26
жовтня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 09 грудня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Донецької
міської ради, Управління житлового
господарства Донецької міської ради,
треті особи - КП
«Донецькміськводоканал», ККП
Донецької міської ради
«Донецькміськтепломережа», ТОВ
«Донецький правовий центр «Магістр»,
про порушення прав споживачів
неправомірними рішеннями та
бездіяльністю органу місцевого
самоврядування, зобов'язання провести
капітальний ремонт квартири та укласти
угоди з надання послуг, стягнення
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Донецької міської
ради, Управління житлового
господарства Донецької міської ради,
треті особи - КП
«Донецькміськводоканал», ККП
Донецької міської ради
«Донецькміськтепломережа», ТОВ
«Донецький правовий центр «Магістр», в
якому з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог просили суд:
визнати неправомірною бездіяльність
відповідачів, зобов'язати привести у
відповідність з законом рішення ради
від 11.09.2006 № 4/2 та прийняти заходи щодо
усунення недоліків, що сприяють
порушенню прав споживачів, зобов'язати
скасувати рішення ради від 23.12.2009 №40/7,
як таке, що не відповідає частині
другій статті 19, статті 68 Конституції
України, статтям 81, 121 ЦПК України;
зобов'язати заборонити комунальним
підприємствам відключати жилі
приміщення від енерго-, тепло-, водо-,
газопостачання, водовідведєння, а
також вимагати плату за комунальні
послуги за допомогою погроз та шантажу;
зобов'язати провести перший після
приватизації капітальний ремонт
квартири позивачів за рахунок
попереднього власника будинку;
зобов'язати прийняти заходи до
підприємств ЖКГ, які відмовляються від
укладення договорів про надання
послуг; визнати факт, що у період після
набрання чинності Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» з 2005 року
до теперішнього часу між позивачами та
КП «Донецькміськводоканал», ККП
Донецьктепломережа», ТОВ ДПЦ «Магістр»
договірні відносини відсутні, визнати
незаконним тлумачення відповідачами
наявності договірних відносин, за
відсутності договору на підставі
розрахункової книжки, квитанцій та
інших умов; зобов'язати відповідачів
укласти договори щодо надання
житлово-комунальних послуг на
взаємоприйнятних компромісних умовах
та стягнути моральну шкоду у сумі 10000,00
грн. на кожного члена сім'ї.

Постановою Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 26 жовтня 2011
року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2011
року постанову Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 26 жовтня
2011 року скасовано в частині відмови у
задоволенні позовних вимог в частині
зобов'язання відповідача здійснити
капітальний ремонт квартири позивачів,
визнання факту відсутності договірних
відносин; у вказаній частині позову
провадження у справі закрито; в іншій
частині постанову Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 26 жовтня
2011 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 із посиланням на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просили
скасувати рішення суду першої
інстанції, скасувати рішення суду
апеляційної інстанції в частині
залишення без змін рішення суду першої
інстанції, в частині закриття
провадження у справі - залишити в силі
рішення суду апеляційної інстанції, та
направити справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи предметом переданого на
вирішення суду спору є, зокрема,
рішення Донецької міської ради від
11.09.2006 №42 «Про приведення тарифів на
комунальні послуги відповідно до вимог
енергопостачальних організацій» та
від 23.12.2009 №40/7 «Про звільнення
підприємств від сплати державного мита
за позовами про стягнення
заборгованості з громадян по
квартирній платі і платі за комунальні
послуги». Позивачі також вимагають
приведення у відповідність до закону
рішення Донецької міської ради від
11.09.2006 №4/2 та прийняти заходи щодо
усунення недоліків, що сприяють
порушенню прав споживачів
житлово-комунальних послуг, а також
скасувати рішення ради стосовно
звільнення підприємств ЖКГ від сплати
державного мита при зверненні до суду з
відповідними позовами.

Відмовляючи у задоволенні позову у
вказаній частині, суди попередніх
інстанцій виходили з недоведеності з
боку позивачів порушення їх прав та
законних інтересів з боку відповідача
як суб'єкта владних повноважень при
прийнятті оскаржуваних рішень.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, погоджується із
вказаними висновками судів попередніх
інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з пунктом 2 частини першої
статті 7 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин, до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Відповідно до пункту 2 статті 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, органи місцевого
самоврядування в межах закону мають
повне право вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не вилучене зі сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням Донецької
міської ради від 11.09.2006 №4/2 «Про
приведення тарифів на комунальні
послуги відповідно до вимог
енергопостачальних організацій»,
зокрема, визначено тариф гарячого
водопостачання з урахуванням щоденної
подачі гарячої води не менше 16 годин на
добу чи графіком, яким затверджено
Донецьким міськвиконкомом та
погоджено із
санітарно-епідеміологічною станцією
відповідної території (за винятком
планово-попереджувального ремонту).

Зазначеним спростовується посилання
позивачів щодо неправомірного
встановлення спірним рішенням режиму
подання гарячої води протягом 16 годин
на добу, оскільки цим рішенням не
затверджувався будь-який режим або
графік гарячого водопостачання.

За вказаних обставин, колегія суддів
погоджується із позицією судів
попередніх інстанцій щодо
недоведеності з боку позивачів
наявності факту порушення їх прав та
законних інтересів у зв'язку з
прийняттям оскаржуваного рішення.

Так само, колегія суддів погоджується
із висновками судів першої та
апеляційної інстанцій щодо
відсутності підстав для скасування
рішення Донецької міської ради від
23.12.2009 №40/7 «Про звільнення підприємств
від сплати державного мита за позовами
про стягнення заборгованості з
громадян по квартирній платі і платі за
комунальні послуги» .

Так, статтею 5 Декрету Кабінету
Міністрів України від 21 січня 1993 року
№7-93 «Про державне мито» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) установлено, що місцеві
ради народних депутатів мають право
встановлювати додаткові пільги для
окремих платників щодо сплати
державного мита, яке зараховується до
місцевих бюджетів.

Також, це право надано місцевим радам
пунктом 28 статті 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні».

За вказаних обставин, колегія суддів
погоджується із позицією судів
попередніх інстанцій щодо
правомірності рішення від 21.01.1993 №7-93 як
такого, що прийнято на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законами України.

Так само, враховуючи те, що позивачами
не наведено у чому саме полягає
порушення їх прав та законних
інтересів у зв'язку з прийняттям
міською радою зазначеного рішення,
колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності підстав для вжиття
заходів судового захисту таких прав та
інтересів позивачів.

У свою чергу, зважаючи на те, що
виходячи із завдань адміністративного
судочинства захисту підлягає вже
порушене право, в той час, як доводи
позивачів ґрунтуються на припущеннях
щодо можливого їх відключення від
енерго-, тепло-, водопостачання у
майбутньому, колегія суддів вказує на
обґрунтованість позиції судів
попередніх інстанцій в частині
відсутності підстав для задоволення
позову щодо позовних вимог про
зобов'язання відповідача заборонити
комунальним підприємствам відключати
житлові приміщення від енерго-, тепло-,
водопостачання.

Одночасно з викладеним, зважаючи на
встановлену судами попередніх
інстанцій відсутність доказів, якими
позивачі обґрунтовували б доводи щодо
наявності підстав для зобов'язання
міську раду прийняти відповідні заходи
до комунальних підприємств, які
відмовляються укладати з позивачами
договори про надання комунальних
послуг, а також зважаючи на те, що
позивачі особисто не визнають
наявності договірних відносин
виключено з мотивів наявності
розрахункової книжки, квитанцій тощо,
колегія суддів погоджується із
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності підстав для
задоволення позову у вказаній частині.

З урахуванням викладеного, виходячи із
завдань адміністративного судочинства
України, зважаючи на обставини,
встановлені судами попередніх
інстанцій на підставі доказів,
досліджених під час судового розгляду
справи, колегія суддів вказує на
обґрунтованість позиції судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для вжиття заходів судового
захисту за вказаним позовом.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити, а постанову Ворошиловського
районного суду міста Донецька від 26
жовтня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 09 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: