Справа № 369/12595/13-а
Суддя: Волчко А. Я.
Дата ухвалення: 2014-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

іменем України

21.03.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Шевчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві адміністративну
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до голови Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області Абрамчук
Миколи Івановича, заступника
начальника управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області Гапича Михайла Миколайовича
про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до голови
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області Абрамчук Миколи Івановича,
заступника начальника управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області Гапича Михайла Миколайовича
про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував
тим, що ОСОБА_1 звернувся до
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області з клопотанням та доданими до
нього графічними матеріалами щодо
реалізації його права на отримання
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель житлової та
громадської забудови для
індивідуального житлового будівництва
на території Білогородської сільської
ради.

Рішенням Білогородської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області за № 366/11 від 20.06.2013
року, що було підписано головою
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області Абрамчуком Миколою Івановичем,
вищезазначене звернення Позивача по
справі було залишено без задоволення.

Крім того, Позивач отримав підписану
головою Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області Абрамчуком Миколою Івановичем
відповідь № О-170 від 20.11.2013 року на його
інформаційний запит до Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області щодо
наявності вільних земельних ділянок,
що можуть бути використані під
забудову у межах територіальної
адміністративної одиниці
вищезазначеної сільської ради.

Проте, в порушення ст. 22 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
голова Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області по суті запиту інформації не
надав, не направив належному
розпоряднику інформації.

Крім того, Позивач звертався з
письмовими запитами до управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області стосовно отримання публічної
інформації про наявність вільних
земельних ділянок в адміністративних
межах с. Білогородка
Києво-Святошинського району Київської
області; стосовно отримання публічної
інформації щодо державної
статистичної звітності форми 6-зем,
6а-зем, 6б-зем та 2-зем, які стосуються
земельних ділянок в межах с.
Білогородка Києво-Святошинського
району Київської області; стосовно
отримання публічної інформації щодо
державної статистичної звітності з
кількісного обліку земель (форми 6-зем)
щодо земельних ділянок в
адміністративних межах с. Білогородка
Києво-Святошинського району Київської
області.

Проте, у своїй відповіді заступник
начальника управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області Гапич Михайло Миколайович
зазначив, що надання інформації по
затвердженим формам статистичної
звітності (6-зем) фізичним особам та її
запити не відносяться до повноважень
управління, що на думку Позивача, не
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що в
результаті порушення його прав
посадовими особами органу місцевого
самоврядування він був змушений
звернутися до спеціаліста у галузі
права за правовою допомогою у
результаті чого зазнав реальних
збитків на суму 2 000 (дві тисячі) грн. 00
коп.

Позивач просив суд визнати
протиправними дії секретаря
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області Вовк Тетяни Микитівни в
частині відмови в задоволенні його
клопотання про виділення та передачу у
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку у межах норм
безоплатної приватизації в розмірі 0,25
га в межах Білогородської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області; скасувати рішення
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області від 23.08.2013 року в частині
відмови у задоволенні його клопотання
щодо виділення земельної ділянки;
зобов'язати голову Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області Абрамчука
Миколу Івановича винести на засідання
сесії Білогородської сільської ради та
розглянути подане Позивачем по справі
клопотання у відповідності до чинного
законодавства; визнати відповідь
голови Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № Г 119 від 18.07.2013 року
незаконною та такою, що порушує право
на доступ до публічної інформації;
визнати дії Відповідачів незаконними,
такими, що порушують права Позивача на
доступ до публічної інформації,
реалізацію його конституційного права
на отримання безоплатно у власність
земельної ділянки, які своїми діями
завдали матеріальної шкоди, яку поніс
Позивач у результаті звернення за
правовою допомогою для поновлення
свого порушеного права; зобов'язати
Відповідачів подати у встановлений
судом строк звіт про виконання
судового рішення.

Представником Позивача було подано
заяву про уточнення позовних вимог,
відповідно до якої Позивач просив
визнати протиправними дії голови
Білогородської сільської ради
Абрамчука Миколи Івановича в частині
відмови в задоволенні його клопотання
про виділення та передачу у власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку у
межах норм безоплатної приватизації в
розмірі 0,25 га в межах Білогородської
сільської ради; визнати відповідь № 0-166
№ 0-170 від 20.11.2013 року голови
Білогородської сільської ради
Абрамчука Миколи Івановича незаконно,
такою, що порушує п. 3 ст. 22 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації».

В судовому засіданні Позивач та його
представник підтримали заявлені
позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справ повідомлені належним чином,
причини неявки суду не відомі.

Розглянувши подані документи та
матеріали справи, заслухавши пояснення
учасників процесу, всебічно і повно
з'ясувавши усі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються вимоги Позивача,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог частково з наступних
підстав.

Згідно статті 81 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки на підставі
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.

Відповідно до ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого
самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних
ділянок у власність громадян
провадиться у разі одержання
земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок
безоплатно у власність громадян у
межах норм, визначених цим Кодексом,
провадиться один раз по кожному виду
використання.

В силу ст. 118 ЗК України громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність

земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського
господарства, ведення особистого
селянського господарства, ведення
садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів
у межах норм безоплатної
приватизації, подають клопотання до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються викопіювання з кадастрової
карти (плану) або інші графічні
матеріали, на яких зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
погодження землекористувача (у разі
вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб)
та документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі
якщо земельна ділянка державної
власності розташована за межами
населених пунктів і не входить до
складу певного району, заява подається
до Ради міністрів Автономної
Республіки Крим.

Відповідний орган виконавчої
влади або орган місцевого
самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення
земельної ділянки або надає мотивовану
відмову у його наданні. Підставою
відмови у наданні такого дозволу може
бути лише невідповідність місця
розташування об'єкта вимогам законів,
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
розробляється за замовленням
громадян суб'єктами господарювання, що
є виконавцями робіт із землеустрою
згідно із законом, у строки, що
обумовлюються угодою сторін.

Згідно ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин
відбувається виключно на пленарних
засіданнях сільської ради.

Статтею 59 Закону України « Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції
України визначено, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України.

У рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009
Конституційний Суд України зазначив,
що гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Аналогічні положення містяться також і
у статті 4 Європейської хартії
місцевого самоврядування, яка
встановлює, що головні повноваження і
функції органів місцевого
самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Як встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_1 звернувся до Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області з клопотанням
та доданими до нього графічними
матеріалами щодо реалізації його права
на отримання безоплатно у власність
земельної ділянки із земель житлової
та громадської забудови для
індивідуального житлового будівництва
на території Білогородської сільської
ради.

Рішенням Білогородської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області за № 366/11 від 20.06.2013
року, що було підписано головою
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області Абрамчуком Миколою Івановичем,
вищезазначене звернення Позивача по
справі було залишено без задоволення.

З огляду на вищевикладене суд
приходить до висновку , що відповідачем
порушено порядок розгляду клопотань
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, що передбачений
положеннями ст. ст. 26, 46, 59 Закону
України « Про місцеве самоврядування»,
та ст. 118 ЗК України.

Тобто, результатом розгляду
клопотання позивача на пленарному
засіданні сесії Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області має бути
прийняття рішення про надання дозволу
на розробку проекту відведення
земельної ділянки або відмовлено в
цьому.

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», сільський, селищний, міський
голова є головною посадовою особою
територіальної громади відповідно
села (добровільного об'єднання в одну
територіальну громаду жителів кількох
сіл), селища, міста. Сільський, селищний,
міський голова обирається відповідною
територіальною громадою на основі
загального, рівного, прямого виборчого
права шляхом таємного голосування в
порядку, визначеному законом, і
здійснює свої повноваження на
постійній основі. Строк повноважень
сільського, селищного, міського голови,
обраного на чергових місцевих виборах,
визначається Конституцією України.
Сільський, селищний, міський голова
очолює виконавчий комітет відповідної
сільської, селищної, міської ради,
головує на її засіданнях.

Вирішення відповідно до закону питань
врегулювання земельних відносин, в
тому числі передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян і юридичних осіб, дійсно
належить до компетенції сільських,
селищних, міських рад (п. 34 ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні»). Дані питання вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
відповідної ради.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно із частиною другою статті 11 КАС
України, суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Отже, оскільки судом встановлено, що
наявні підстави для задоволення
позовних вимог щодо визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії, то з метою повного захисту
прав, свобод та інтересів Позивача, суд
вважає за необхідне вийти за межі
позовних вимог та визнати
протиправними дії Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області в частині
відмови ОСОБА_1 щодо надання йому
земельної ділянки у власність;
скасувати рішення Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області від 23.08.2013
року в частині відмови у задоволенні
його клопотання щодо виділення
земельної ділянки; зобов'язати
Білогородську сільську ради
Києво-Святошинського району Київської
області винести на засідання сесії
Білогородської сільської ради та
розглянути подане Позивачем по справі
клопотання у відповідності до чинного
законодавства, оскільки голова
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, який відповідно до ст. 42 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
підзвітний і підконтрольний раді та
територіальній громаді, лише вносить
пропозиції та формує порядок денний
сесії ради, головує на пленарних
засіданнях ради, підписує рішення ради,
а вирішення питання про врегулювання
земельних відносин належить до
виключної компетенції сільської ради.

При цьому, на переконання суду, саме у
такий спосіб права, свободи та
охоронювані законом інтереси Позивача
будуть адекватно захищені, відтак буде
досягнуто мети адміністративного
судочинства, визначеної у частині
першій статті 2 КАС України, суть якої
полягає, зокрема, у захисті прав, свобод
та інтересів фізичних осіб, у сфері
публічно-правових відносин від
порушень органів місцевого
самоврядування, при здійсненні ними
владних управлінських функцій на
основі законодавства, шляхом
справедливого та неупередженого
розгляду адміністративної справи.

Більш того, суд не вважає за доцільне
залучити до участі у справі в якості
Відповідача Білогородську сільську
раду Києво-Святошинського району
Київської області на яку судом рішення
покладаються відповідні обов'язки,
оскільки згідно із п.14 ч.4 ст. 42 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», сільський голова представляє
територіальну громаду, раду та її
виконавчий комітет у відносинах з
державними органами, іншими органами
місцевого самоврядування, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями незалежно від форм
власності, громадянами, а також у
міжнародних відносинах відповідно до
законодавства, а останній був
повідомлений про судовий розгляд
належним чином.

Разом з тим, ч.1 ст.267 КАС України, суд,
який ухвалив судове рішення в
адміністративній справі, має право
зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне встановити судовий контроль
за виконанням судового рішення.

Згідно ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
при цьому, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. У ст. 3
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, і до адміністративного
суду можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, де суди
перевіряють, чи прийнятті вони : на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законами
України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); своєчасно, тобто
протягом розумного строку.

В ст. 1 Закону України «Про звернення
громадян» від 02.10.1996 року зазначено, що,
громадянин України має право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форми
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявами або
клопотаннями щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення, і відповідно
до ст. 20 Закону України «Про звернення
громадян» звернення розглядаються і
вирішуються у термін не більше одного
місяця від дня їх надходження, а ті, які
не потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання.

Проаналізувавши нормативно-правові
акти, суд приходить до висновку, що
документ, який Позивач просить визнати
незаконним та таким, що порушує його
право на доступ до публічної
інформації, за своєю правовою природою
не є правовим актом індивідуальної дії,
він не встановлює для Позивача
будь-яких обов?язків та не тягне ніяких
правових наслідків. А тому суд вважає,
що обраний Позивачем спосіб захисту як
визнання відповіді на запит про
надання інформації незаконною та
такою, що порушує права на доступ до
публічної інформації - не передбачений
діючим законодавством, у зв'язку із чим
заявлена позовна вимога не підлягає до
задоволення.

Більш того, як вбачається із матеріалів
справи, управління Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області надало інформацію Позивачу у
передбачений законом спосіб про наявні
земельні ділянки державної та
комунальної форм власності на
території с. Білогородка
Києво-Святошинського району Київської
області, що підтверджується відповіддю
на лист ОСОБА_1 від 05.03.2014 року за №
01-21/2325 (а.с. 63) та відповіддю на скаргу на
дії посадових осіб від 24.02.2014 року за №
К-61/0-692/6-14 (а.с. 64), наявними в матеріалах
справи.

Стосовно позовної вимоги щодо
стягнення з суб'єктів владних
повноважень понесених Позивачем,
пов'язаних з наданням правової
допомоги у зв'язку із порушенням його
прав у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00
коп., то слід зазначити, що згідно
статті 87 Кодексу адміністративного
судочинства України, судові витрати
складаються із судового збору та
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
до яких належать, зокрема, витрати на
правову допомогу.

Відповідно до ч.3 ст. 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
до витрат, пов'язаних з розглядом
справи належить, зокрема, витрати на
правову допомогу та витрати, пов'язані
із залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведення судових
експертиз.

Частиною третьою статті 90 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Згідно ч.1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Так, відповідно до статті 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративним
справах» від 20.12.2011 розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Водночас, суд зауважує, що
правовідносини між адвокатом або
фахівцем у галузі права та клієнтом
визначаються цивільно-правовою угодою.
Права та обов'язки адвоката визначені
Законом України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність", Правилами
адвокатської етики тощо.

З огляду на зазначене, підставою для
відшкодування судових витрат на
правову допомогу є, зокрема, наявність
належних та допустимих доказів щодо
взаємозв'язку між сплаченими Позивачем
спеціалісту у галузі справи коштами та
наданою йому правовою допомогою на
підставі відповідного договору, який
стосується безпосередньо підготовки
процесуальних документів та
супроводження даної судової справи.

До позовної заяви Позивачем були
додані договір № 06/11-4 про надання
правової допомоги від 06.11.2013 року (а.с.
16), копія квитанції № К3В800VAI на суму 2 000
(дві тисячі) грн., акт виконаних робіт
згідно договору № 06/11-4 від 06 листопада
2013 року.

Аналізуючи все вищевикладене, а також
документи надані Позивачем на
підтвердження витрат на правову
допомогу, суд знаходить що, вказані
документи не можуть слугувати
належними та допустимими доказами щодо
підтвердження понесених позивачем
витрат на правову допомогу, оскільки не
дають можливості ідентифікувати, за що
саме позивачем сплачувалися кошти
представнику Позивача і чи пов'язана ця
сплата із наданням правової допомоги у
даній справі, а тому суд відмовляє у
задоволенні позовних вимогах щодо
стягнення витрат на правову допомогу.

Судові витрати у відповідності до
вимог ст. 94 КАС України покласти на
Білогородську сільську раду
Києво-Святошинського району Київської
області.

Враховуючи вищевикладене та на
підставі ст.ст. 81, 116, 118, 122 Земельного
кодексу України, ст. ст. 26, 46, 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", ст. 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративним справах», ст.ст. 12,
59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та
керуючись ст.ст. 8, 9, 11, 71, 87, 90, 94, 158-163, 167,
267 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до голови Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області Абрамчук
Миколи Івановича, заступника
начальника управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області Гапича Михайла Миколайовича
про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області у частині відмови ОСОБА_1 щодо
надання йому земельної ділянки у
власність.

Скасувати рішення Білогородської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області від 23.08.2013
року в частині відмови у задоволенні
клопотання щодо виділення земельної
ділянки.

Зобов'язати Білогородську сільську
ради Києво-Святошинського району
Київської області винести на засідання
сесії Білогородської сільської ради та
розглянути подане ОСОБА_1 клопотання у
відповідності до чинного
законодавства.

Здійснити судовий контроль за
виконанням рішення суду.

Стягнути з місцевого бюджету
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області на користь ОСОБА_1 витрати по
сплаті судового збору у розмірі 73
(сімдесят три) грн. 08 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Києво-Святошинський районний суд
протягом 10 днів з моменту отримання
постанови.

Суддя
А.Я.
Волчко