Справа № 1309/8999/12
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
Справа №
5747/13/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Каралюса В.М.

суддів:
Затолочного В.С.,Улицького В.З.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова на
постанову Залізничного районного суду
м. Львова від 13 березня 2013 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова про
зобов'язання встановлення надбавки до
пенсії, як реабілітованому
громадянину,-

В С Т А Н
О В И В:

В жовтні 2012 року позивач звернувся із
адміністративним позовом до
відповідача про зобов'язання
останнього встановити надбавку до
пенсії як члену сім'ї, яку було
примусово переселено у розмірі 25%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до пункту "г" ст.77 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" з урахуванням
положень ч.1 ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", починаючи з 01.01.2012 року та
здійснювати такі виплати в подальшому.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що являється членом
сім'ї яку примусово переселено, в
контексті ЗУ «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні».
Вважає, що відповідач в порушення
даного закону, не правильно проводить
виплату підвищення до його пенсії,
замість нарахування надбавки до пенсії
в розмірі 25% мінімальної пенсії за
віком, виплачується лише 43,52 грн. на
місяць. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 29 грудня 2012 року
адміністративний позов за період з
01.01.2012 року по 24.04.2012 року залишено без
розгляду.

Постановою Залізничного районного
суду м. Львова від 13 березня 2013 року
заявлений позов задоволено частково.
Визнано неправомірними дії
відповідача та зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова
проводити нарахування та виплату
підвищення до пенсії відповідно до п."г"
ст.77 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" на користь позивачки, в
розмірі 25% мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", починаючи з
25.04.2012 року до втрати ним права на таке
підвищення, з урахуванням вже
виплачених сум. В решті позову
відмовлено.

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, постанову суду сторона
відповідача - управління Пенсійного
фонду України в Залізничному районі м.
Львова, оскаржило його в апеляційному
порядку, яке покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, просить суд апеляційної
інстанції скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні заявленого позову
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
мотивів.

Як видно з довідки Комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Львівської обласної ради №347-р від 18
вересня 2002 року, ОСОБА_1 являється
членом сім'ї, яку примусово переселено
в контексті ЗУ «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні».

Судом встановлено, що позивачка
перебуває на обліку у відповідача та
отримує пенсію по віку з врахуванням
підвищення як члену сім'ї, яку було
примусово переселено, у розмірі 43,52
грн., на підставі Постанови Кабінету
Міністрів України від 16.07.2008р. №654.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
правильно зазначив, що відповідно до п.
«г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» призначені пенсії
підвищуються: громадянам, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані -
на 50 процентів, а членам їх сімей, яких
було примусово переселено, - на 25
процентів мінімальної пенсії за віком.
Згідно п. 6 Розділу XV Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до прийняття
відповідного закону до пенсій,
передбачених цим Законом,
установлюються надбавки та
здійснюється їх підвищення згідно із
Законом України «Про пенсійне
забезпечення».

Зазначені надбавки та підвищення
встановлюються в розмірах, що фактично
виплачувалися на день набрання
чинності цим Законом з наступною
індексацією відповідно до
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Виплата їх
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Судом першої інстанції при розгляді
справи встановлено, що позивачці
виплачується вказане підвищення до
пенсії у відповідності до постанови
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян» від 16.07.2008 року
№ 654, що становить 43,52 грн., тобто в
розмірі, меншому, ніж той, що
гарантований п. «г» ст. 77 Закону України
«Про пенсійне забезпечення».

В даній спірній ситуації суд першої
інстанції правильно вказав, що згідно
висновків Конституційного Суду
України, викладених у рішенні від 20.03.2002
року №5-рп/2002, право громадян на
соціальний захист, інші
соціально-економічні права можуть бути
обмежені, у тому числі зупиненням дії
законів (їх окремих положень), лише в
умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк. Відповідно до ч.4
ст.9 КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Оскільки п.4 постанови Кабінету
Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року
«Про підвищення пенсійного
забезпечення громадян» суперечить
вимогам п. «г» ст.77 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», то суд першої
інстанції правильно вважав, що
застосуванню підлягає правовий акт,
який має вищу юридичну силу, тобто п.
«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

З огляду на вказане суд підставно
вважав, що відповідачем порушено право
позива як громадянина, який є членом
сім'ї, яку було необґрунтовано виселено
і згодом був реабілітованим, який має
право на підвищення до пенсії у
розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», із розрахунку 25%
мінімальної пенсії за віком,
встановленої ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Доводи апелянта в іншій частині на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до переконливого
висновку про те, що заявлений позов є
підставним та обґрунтованим, а тому
підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 197,183-2, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд,-

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова залишити
без задоволення, а постанову
Залізничного районного суду м. Львова
від 13 березня 2013 року у справі № 1309/8999/12
- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі та
касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
В.М. Каралюс

суддя
В.С. Затолочний

суддя
В.З. Улицький