Справа № 814/619/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/38884/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Заїки
М.М.,

Загороднього
А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
виконавчої служби України на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 04 липня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної виконавчої служби України
про визнання дій протиправними,

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Державної виконавчої
служби України про визнання дій
протиправними.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 04 березня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено
без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 04 липня 2013
року скасовано постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 04 березня
2013 року та прийнято нове рішення про
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
Визнано протиправною та скасовано
постанову старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 11.01.2013 ВП №35973321 про
відмову у відкритті виконавчого
провадження.

Державна виконавча служба України
подала касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
просить, рішення суду апеляційної
інстанцій скасувати, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді -
доповідача, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає, оскільки рішення суду
апеляційної інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
для зміни чи скасування судового
рішення.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що постановою
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 грудня 2010
року, яке набрало законної сили 15
квітня 2011 року на користь ОСОБА_2 було
стягнуто з Державного бюджету України
(з рахунків Державного казначейства) 156
318, 31 грн. заборгованості по заробітній
платі.

23 вересня 2011 року для примусового
виконання зазначеного рішення ОСОБА_2
отримала виконавчий лист, який надала
до примусового виконання Державній
виконавчій службі України 13 квітня 2012
року. Державною виконавчою службою
України 08 травня 2012 року було винесено
постанову про відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання на підставі
ліквідації боржника та створення іншої
установи, яка є його правонаступником,
а саме створення Державної
казначейської служби України.

27 грудня 2012 року позивач повторно
пред'явила до Державної виконавчої
служби України виконавчий лист до
примусового виконання, але 11 січня 2013
року постановою Державної виконавчої
служби про відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження
було відмовлено за аналогічною
підставою, а також у зв'язку з тим, що
набув чинність Закон України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень».

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції посилався на те, що з 01 січня
2013 року набрав чинності Закон України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень», а тому згідно норм
зазначеного Закону позивачу
необхідно було звернутись за
виконанням рішення суду безпосередньо
до Державної казначейської служби
України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та приймаючи рішення про
задоволення позовних, суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що на момент
звернення позивача з виконавчим
документом до Державної виконавчої
служби України були чинними та діяли
норми Закону України «Про виконавче
провадження» та Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної
інстанції щодо неправомірності
відмови у відкритті виконавчого
провадження, з огляду на наступне.

Законом України «Про виконавче
провадження» визначено умови і
порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Відповідно до статті 5 Закон України
«Про виконавче провадження» у вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Частиною 1 статті 6 зазначеного Закону
на державного виконавця покладено
обов'язок використовувати надані йому
права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

За змістом статті 25 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Частиною другою статті 3 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що рішення про стягнення
коштів з державного та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами Державного
казначейства України в установленому
Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до пункту 1 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
2011 року № 845 (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), він
визначає механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, прийнятих судами, а також
іншими державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення.

Згідно із пунктами 24, 25 Порядку,
виконання рішень про стягнення коштів
з рахунків боржника, відкритих в
органах Казначейства, здійснює
державний виконавець у порядку та на
підставі виконавчих документів.
Державний виконавець виносить
протягом трьох робочих днів з дня
надходження до нього виконавчого
документа постанову про відкриття
виконавчого провадження, в якій
зазначає, зокрема, про необхідність
самостійного виконання боржником
рішення про стягнення коштів з його
рахунків і подання відповідних
підтверджуючих документів або подання
боржником повідомлення про коди
програмної класифікації видатків та
кредитування державного бюджету (коди
тимчасової класифікації видатків та
кредитування місцевих бюджетів) і
економічної класифікації видатків
бюджету, за якими здійснюватиметься
безспірне списання коштів з його
рахунків, чи реквізитів рахунків, на
яких наявні кошти для безспірного
списання. На підставі зазначеного
повідомлення боржника державний
виконавець подає органові
Казначейства платіжні вимоги для
стягнення коштів з рахунків боржника
згідно з пунктом 33 цього Порядку.

Отже, з огляду на такі вимоги чинного на
момент пред'явлення виконавчого
документа до виконання, державний
виконавець безпідставно відмовив у
відкритті виконавчого провадження,
вважаючи, що його мають виконувати
органи Державного казначейства
України.

Крім того, необхідно зазначити, що на
момент повторного звернення ОСОБА_2
до виконавчої служби ще не діяв Закон
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», а тому
позивач правомірно звернувся до
органів виконавчої служби з виконавчим
листом, оскільки такі вимоги на момент
пред'явлення виконавчого документа
мала здійснювати Державна виконавча
служба.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку, що судом апеляційної
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального та
процесуального права. Оскаржуване
судове рішення є законними та
обґрунтованими, а тому підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Державної виконавчої
служби України залишити без
задоволення, а постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 04 липня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби
України про визнання дій протиправними
- без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
А.Ф.
Загородній

М.М. Заїка