Справа № 437/10918/13-а
Суддя: Женеску Е. В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2014 року
Ленінський районний суд м.
Луганська у складі: головуючого - судді
Женеску Е.В.,

при секретарі -Бондаренко А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Луганську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити дії, стягнення
витрат на оплату юридичної допомоги та
судових витрат, -

В С Т А Н О В И В :

18 липня 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з адміністративним
позовом до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити дії, стягнення
витрат на оплату юридичної допомоги та
судових витрат.

В обґрунтуванні позову позивач
зазначила, що 24 червня 2010 року
державним виконавцем підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби ГУЮ у
Луганській області було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження за виконавчим листом
Ленінського районного суду м.Луганська
від 17 червня 2010 року № 2а-373/09. Зазначає,
що 10 червня 2013 року на її адресу
надійшов лист від 06 червня 2013 року за
вих. № Г-815-4.3 з відповіддю на її
звернення з питання виконання рішення
суду від 30 квітня 2013 року. Саме з цього
листа позивачка дізналась про те, що 29
грудня 2010 року було винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження, копії постанови були
направлені сторонам та виконавчий
документ до суду, саму копію постанови
позивачка не отримала, з чим вона не
погодилась та 14 червня 2013 року подала
скаргу на дії держвиконавців
начальнику УДВС ГУЮ у Луганській
області, та будь-якої відповіді у
встановлені законом строки не
отримала. Вважає, що діями відповідача
таким чином були порушені її права на
розгляд скарги, а звідси і належне
виконання судового рішення, що є
неприпустимим. З метою захисту своїх
прав, позивачка була змушена
звернутися за правовою допомогою до
спеціалістів та сплатити суму у
розмірі 800 грн., що підтверджується
квитанцією про сплату послуг.

Враховуючи вищевикладене, просила
визнати незаконною бездіяльність
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області в особі Відділу
примусового виконання рішень у частині
не реагування на скаргу від 14 червня 2013
року у встановлений законом строк.

Визнати незаконною бездіяльність
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області в особі Відділу
примусового виконання рішень у частині
не винесення постанови про задоволення
чи відмову у задоволенні скарги від 14
червня 2013 року.

Зобов'язати відповідача винести та
направити на адресу позивача
постанову про задоволення чи відмову у
задоволенні скарги від 14 червня 2013
року.

Зобов'язати відповідача у порядку ст. 163
КАСУ надати звіт про ви судового
рішення.

Стягнути з Відповідача понесені
витрати по сплаті юридичних послуг у
розмірі 800 гривень та судові витрати у
вигляді судового збору.

В судове засідання позивач не з?явився,
надав судові заяву у якій просив
розглядати справу за його відсутності
(а.с. 19).

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, причин своє
неявки до суду не повідомив. Заперечень
проти позову чи пояснень суду не
надавав. Про час та дату розгляду
справи були сповіщені належним чином
(а.с. 24).

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
24.06.2010 року ОСОБА_1 звернулась до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області зі скаргою у якій
зазначила, що 24 червня 2010 року
державним виконавцем підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби ГУЮ у
Луганській області було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження за виконавчим листом
Ленінського районного суду м.Луганська
від 17 червня 2010 року № 2а-373/09. 10 червня
2013 року на її адресу надійшов лист від
06 червня 2013 року за вих. № Г-815-4.3 з
відповіддю на її звернення з питання
виконання рішення суду від 30 квітня 2013
року. Саме з цього листа вона дізналась
про те, що 29 грудня 2010 року було
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження, копії
постанови були направлені сторонам та
виконавчий документ до суду, саму копію
постанови ОСОБА_1 не отримала, та
вважає, що держвиконавцями таким чином
були порушені її права (а.с. 4).

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, та принципом
рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, відповідно до якого
усі учасники адміністративного
процесу є рівними перед законом і
судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до вимог ст.116 ЗК України
визначено, що громадяни набувають
право власності та користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу
України встановлено, що громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибної ділянки) у межах
норм безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та висновки
конкурсної комісії (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про
звернення громадян" органи держаної
влади, місцевого самоврядування та їх
посадової особи, керівники та посадові
особи підприємства, установ,
організації незалежно від форм
власності, об'єднання громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяви (клопотання).

Відповідь за результатам розгляду
заяви (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заяві
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених в заві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Але ж, незважаючи на вищевказану норму,
відповідачем до відома позивача
будь-яких результатів розгляду заяви
доведено не було.

Частиною 2 ст.11 КАС України визначено,
що суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідного до цього Кодексу,
і не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Як вже зазначалось, відповідач у судові
засідання не з'являвся, заперечень чи
будь-яких пояснень стосовно
адміністративного позову суду не
надавав. Про час та дату розгляду
справи був сповіщений належним чином,
про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов
висновку, що відповідач не зробив
належних дій, спрямованих на належний
розгляд заяви позивача у встановленому
законом порядку.

Згідно вимог ст. 162 КАС України, при
вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково. У разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення.

Враховуючи зазначене, суд вважає за
необхідне визнати незаконною
бездіяльність Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області в особі Відділу примусового
виконання рішень у частині не
реагування на скаргу від 14 червня 2013
року у встановлений законом строк та не
винесення постанови щодо розгляду
скарги від 14 червня 2013 року.
Зобов'язати відповідача винести та
направити на адресу позивача
постанову про задоволення чи відмову у
задоволенні скарги від 14 червня 2013
року.

Суд вважає, що не підлягають
задоволенню вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача судових витрат
на правову допомогу у розмірі 800 грн.,
оскільки, відповідно до вимог ст.90 КАС
України визначено, що витрати,
пов'язані з оплатою допомоги адвоката
або іншого фахівця в галузі права, які
надають правову допомогу за договором,
несуть сторони.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27.04.2006, визначено, що граничні
розміри компенсації витрат на правову
допомогу в адміністративних справ,
якщо компенсація відповідно до закону
сплачується за рахунок держави, не
повинна перевищувати суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі,
яка надає правову допомогу,
виплачується 5 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за повний
робочий день.

На підтвердження понесених витрат
позивачем надано до суду копію
договору про надання юридичних послуг
між відокремленим підрозділом
«Правовий захист підприємств та
громадян» ДП «Донбаснафтопродукт»ТОВ
«Донбаснафтопродукт» та позивачем,
квитанцію прибуткового касового
ордеру про оплату послуг за
договором у сумі 800 грн., але документів,
що підтверджує статус представника як
адвоката або фахівця в галузі права, не
надано.

Таким чином, суду не надано доказів
фактичних витрат адвокату або іншого
фахівця у галузі права на здійснення
захисту інтересів позивача у суді. За
таких обставин, суд вважає,
необґрунтованими вимоги позивача щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу у сумі 800 грн.

Що стосується позовних вимог в
частині зобов?язання відповідача
надати звіт виконання судового
рішення, то суд вважає їх
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, з огляду на
таке.

Відповідно до ст. 267 КАС України суд,
який ухвалив судове рішення в
адміністративній справі, має право
зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

За своєю правовою природою, стаття 267
Кодексу адміністративного судочинства
України регулює різні моменти відносин
та визначення судового контролю, з
одного боку встановлення такого
судового контролю за виконання
постанови, які узгоджуються з вимогами
163 Кодексу адміністративного
судочинства України та стосується
регулювання відносин встановлення
судового контролю під час винесення
постанови суду, та контролювання його
виконання, з іншого встановлення факту
порушення внаслідок його не виконання.
Перший судовий контроль
встановлюється та визначається при
ухваленні постанови, а інший (визнання
протиправним рішення, дії або
бездіяльність) вирішується після
такого прийняття.

При цьому, встановлення судового
контролю за виконанням рішення суду,
ухваленого не на користь суб'єкта
владних повноважень є правом суду, а не
його обов'язком, у зв'язку з чим судовий
контроль за виконанням постанови судом
не встановлюється, а тому позовні
вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають.

Відповідно до положень ст.94 КАС України
документально підтверджені судові
витрати підлягають стягненню на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень з Державного
бюджету України.

Суд вважає, що з відповідача слід
стягнути суму судових витрат - 34,75
гривень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.2, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, 116, 118 Земельного Кодексу
України, Конституції України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити дії, стягнення
витрат на оплату юридичної допомоги та
судових витрат, - задовольнити
частково.

Визнати незаконною бездіяльність
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області в особі Відділу
примусового виконання рішень у частині
не реагування на скаргу від 14 червня 2013
року у встановлений законом строк.

Зобов'язати Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області в особі Відділу примусового
виконання рішень розглянути скаргу
ОСОБА_1 від 14 червня 2014 року, повідомити
ОСОБА_1 про результати розгляду скарги
шляхом надсилання на її адресу
відповіді щодо розгляду скарги.

Стягнути з Державного Бюджету України
на користь ОСОБА_1 витрати з оплати
державного мита у сумі 34 (тридцять
чотири ) гривні 41 копійку.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення постанови суду, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
судового рішення.

Головуючий: суддя

Е.В.Женеску