Справа № 826/4708/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2014 року 13:22
№ 826/4708/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого Кобилянського К.М., суддів
Саніна Б.В., Скочок Т.О. при секретарі
судового засідання Голод А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Закритий
недиверсифікований венчурний
корпоративний інвестиційний фонд
«Бріз»до Державної виконавчої служби
Українитреті особи без самостійних
вимог на предмет спору1) Публічне
акціонерне товариство «Автомобільна
компанія «Богдан Моторс» 2) Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Кредитні ініціативи»про визнання
нечинними і скасування постанов,за
представник позивача: Лопушенко А.М.
представник відповідача: Харченко О.О.
представник третьої особи-1 (ПАТ «АК
«Богдан Моторс»): Карманніков М.О.
представник третьої особи-2 (ТОВ
«Кредитні ініціативи»): Шмідт М.Г.
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 17.04.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
Публічне акціонерне товариство
«Закритий недиверсифікований
венчурний корпоративний інвестиційний
фонд «Бріз» (далі - позивач, ПАТ «ЗНВКІФ
«Бріз») звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовною заявою до Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України (далі - відповідач),
треті особи без самостійних вимог на
предмет спору Публічне акціонерне
товариство «Автомобільна компанія
«Богдан Моторс» (далі - третя особа-1,
ПАТ «АК «Богдан Моторс»), Товариство з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - третя особа-2, ТОВ
«Кредитні ініціативи»), в якій просить
суд визнати нечинними і скасувати
постанови відповідача від 31.03.2014 №42735900
про відкриття виконавчого провадження
та від 31.03.2014 №42735900 про арешт майна
боржника і оголошення заборони його
В судовому засіданні 16.04.2014 неналежного
відповідача - Відділ примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України замінено на належного -
Державну виконавчу службу України.
В обґрунтування позовних вимог
представник позивача зазначив, що
постанови від 31.03.2014 №42735900 про
відкриття виконавчого провадження та
від 31.03.2014 №42735900 про арешт майна
боржника і оголошення заборони його
відчуження є протиправними та підлягає
скасуванню, оскільки майно, на яке
відповідачем накладено арешт згідно
даних постанов, перебуває в заставі та
позивач має першочергове право на
звернення стягнення на предмет
застави. Позивач також вказав на те, що
право застави виникло до винесення
рішення суду, на підставі якого видано
наказ, примусове виконання якого
здійснюється у виконавчому
провадженні №42735900 та до винесення
оскаржуваних постанов, з огляду на що,
на думку позивача, такі постанови
підлягають скасуванню. Просив
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідач проти позовних вимог
заперечив. В обґрунтування заперечень
зазначив, що перебування майна
боржника у заставі не є обставиною, яка
перешкоджає відкриттю виконавчого
провадження і проведенню виконавчих
дій. Вказав на те, що положеннями Закону
України «Про виконавче провадження»
визначена можливість звернення
стягнення на майно, яке перебуває у
заставі для задоволення вимог осіб, які
не є заставодержателями. Таким чином,
на думку відповідача, підстави для
визнання нечинними і скасування
постанов від 31.03.2014 №42735900 про відкриття
виконавчого провадження та від 31.03.2014
№42735900 про арешт майна боржника і
оголошення заборони його відчуження
відсутні. Крім того, відповідач
зазначив, що законодавством
передбачено право особи, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їх, а не боржникові, звернутись до суду
з позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.
Просив відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи-1 позов
підтримав, в обґрунтування чого
зазначив, що оскаржувані постанови від
31.03.2014 №42735900 про відкриття виконавчого
провадження та від 31.03.2014 №42735900 про
арешт майна боржника і оголошення
заборони його відчуження порушують
права позивача на звернення стягнення
на заставлене майно.

Представник третьої особи-2 проти
задоволення позовних вимог заперечив,
зазначив, що відповідач виніс
постанови від 31.03.2014 №42735900 про
відкриття виконавчого провадження та
від 31.03.2014 №42735900 про арешт майна
боржника і оголошення заборони в межах
повноважень та у відповідності до
вимог законодавства Україїни.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

Відповідач, на підставі заяви
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» про відкриття виконавчого
провадження від 24.02.2014 виніс постанову
про відкриття виконавчого провадження
від 31.03.2014 №42735900 з примусового
виконання наказу Господарського суду
міста Києва №910/14730/13 від 14.02.2014 про
стягнення солідарно з Дочірнього
підприємства «Автоскладальний завод
№2» Публічного акціонерного
товариства «Автомобільна компанія
«Богдан Моторс» та Публічного
акціонерного товариства «Автомобільна
компанія «Богдан Моторс» на користь
ТОВ «Кредитні ініціативи»
заборгованість по сплаті відсотків за
користування кредитними коштами в
розмірі 81 568 871,48 грн. та витрати по
сплаті судового збору в розмірі 68 820,00
грн.

Боржником у виконавчому провадженні
№42735900 є ПАТ «Автомобільна компанія
«Богдан Моторс».

Відповідно до пункту 4 вказаної
постанови від 31.03.2014 ВП №42735900,
державний виконавець наклав арешт на
усе рухоме та нерухоме майно, що
належить на праві власності боржнику у
межах суми звернення стягнення: 81 568
871,48 грн.

Крім того, відповідач виніс постанову
від 31.03.2014 ВП №42735900 про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, якою наклав арешт на
усе рухоме та нерухоме майно, що
належить на праві власності боржнику у
межах суми звернення стягнення: 81 568
871,48 грн. та заборонив здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить боржнику в межах суми боргу.

Не погоджуючись із зазначеними
постановами про відкриття виконавчого
провадження та про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, позивач оскаржив їх до
суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної
виконавчої служби є задоволення вимог
виконавчого документа, забезпечення
дотримання при цьому прав та законних
інтересів громадян та юридичних осіб,
сприяння їм у реалізації своїх
процесуальних прав.

Частинами 1, 2 статті 25 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Зокрема, пунктом 5 частини 3 статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» державному виконавцю у
процесі здійснення виконавчого
провадження надано право накладати
арешт на майно боржника, опечатувати,
вилучати, передавати таке майно на
зберігання та реалізовувати його в
установленому законодавством порядку.

Положеннями статті 57 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. Арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем, зокрема, шляхом
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

На підставі вищезазначених правових
норм, відповідач виніс оскаржувані
постанови від 31.03.2014 №42735900 про
відкриття виконавчого провадження та
від 31.03.2014 №42735900 про арешт майна
боржника і оголошення заборони його
відчуження.

Статтею 26 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
підстави для відмови у відкритті
виконавчого провадження.

Суд встановив, що підстави, визначені
статтею 26 Закону України «Про
виконавче провадження» для відмови у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання наказу
Господарського суду міста Києва
№910/14730/13 від 14.02.2014 відсутні.

Позивач посилався на те, що вказані
постанови є протиправними, а саме:
порушують права ПАТ «ЗНВКІФ «Бріз»,
оскільки він є заставодержателем по
відношенню до майна ПАТ «АК «Богдан
Моторс».

Матеріали справи свідчать про те, що
між ТОВ «ЛМК-Богдан» (Заставодавець) та
Публічним акціонерним товариством
«УніКредит Банк» (Заставодержатель)
укладено Договір застави від 10.11.2011,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі за №№5161, 5162.

Відповідно до пункту 1.3 Договору
застави від 10.11.2011 предметом застави є 89
570 791 простих іменних акцій у
бездокументарній формі випуску,
знерухомлених номінальною вартістю 0,25
грн., міжнародний ідентифікаційний
номер UА, Свідоцтво про реєстрацію
випуску цінних паперів №324/1/11 від 14/06/11
Публічного акціонерного товариства
«Автомобільна компанія «Богдан
Моторс» загальною номінальною
вартістю 22.392.697,75 грн., які належать
Заставодавцю на підставі договору
№15-126/03 передплати на акції в процесі
відкритої підписки від 26.03.2003, виписки з
Рахунку в цінних паперах № 005387 від
01.11.2011, а також усі існуючі та майбутні
Права та Доходи (як ці терміни
визначені в пп. 5.4.4 цього Договору
Застави).

Згідно з пунктом 5.4.4 Договору застави
від 10.11.2011 Доходи та Права на додаток до
вищезазначеного та не обмежуючи його,
Банк у разі звернення стягнення на
Предмет Застави має право вимагати
уступки і одержання всіх прав та всіх
доходів від Заставодавця та будь-якої
третьої особи, що пов'язані з Предметом
Застави.

Між Відкритим акціонерним товариством
«Луцький автомобільний завод»
(Заставодавець) та Акціонерним
комерційним банком «ХФБ Банк Україна»
(Заставодержатель) укладено Договір
застави від 03.12.2005, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 а
зареєстровано в реєстрі за №5107.

У відповідності до пункту 1.3 Договору
застави від 03.12.2005 предметом застави є:
обладнання, а саме: комплекс збирання і
зварювання кузовів автомобілів ВАЗ-21093,
ВАЗ-21099, що знаходиться за адресою:
Україна, м. Запоріжжя, проспект Леніна, 8
згідно Договору оренди обладнання
№6-534/3 від 15.12.2003, укладеного між
Заставодавцем та Закритим акціонерним
товариством з іноземною інвестицією
«Запорізький автомобільний завод», , яке належить Заставодавцю
на дату цього Договору Застави
відповідно до виписки із балансу
Заставодавця №372-75 від 9.11.2005, у тому
числі, без обмежень, усі існуючі та
майбутні конструкції, деталі та інші
частини, з яких складається Обладнання
та усі існуючі і майбутні Права та
Доходи.

Згідно з пунктом 1.4 Договору застави
від 03.12.2005 вартість предмета застави
складає 2 579 009,90 доларів США, що
дорівнює 13 024 000,00 грн. за офіційним
обмінним курсом доларів США до гривні,
встановленим НБУ на дату підписання
Договору Застави.

Між Дочірнім підприємством
«Автоскладальний завод №2» Відкритого
акціонерного товариства «Луцький
автомобільний завод» (Заставодавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Банк»
(Заставодержатель) укладено Договір
застави від 12.08.2008, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
зареєстровано в реєстрі за №4680.

У відповідності до пункту 1.3 Договору
застави від 12.08.2008 предметом застави є:
«Товари в Обігу»: усі автомобілі
наступних марок ВАЗ-2107, ВАЗ-21112, ВАЗ-21114,
ВАЗ-21121, ВАЗ-21124 та ВАЗ-21101, а також їх
модифікації, які належать Заставодавцю
на дату цього Договору Застави
відповідно до виписки із балансу
Заставодавця №1466/07.1 від 11.08.2008 та
належатимуть Заставодавцю на праві
власності після дати цього Договору
Застави, а також усі існуючі майбутні
Права і Доходи.

Згідно з пунктом 1.4 Договору застави
від 12.08.2008 вартість предмета застави
складає 4 628 788,63 доларів США, що
дорівнює 22 403 337,00 грн. за офіційним
обмінним курсом доларів США до гривні,
встановленим НБУ на дату підписання
Договору Застави.

07.04.2014 позивачем було отримано права
вимоги за вищезазначеними Договорами
застави на підставі наступних
Договорів про відступлення права
вимоги.

Договір про відступлення права вимоги
від 07.02.2014, укладений між Публічним
акціонерним товариством «Укрсоцбанк»
(Первісний Заставодержатель) та ПАТ
«ЗНВКІФ «Бріз» (Новий
Заставодержатель), згідно якого
Первісний заставодержатель відступає
право вимоги за Договором застави від
12.08.2008.

Договір про відступлення права вимоги
від 07.02.2014, укладений між Публічним
акціонерним товариством «Укрсоцбанк»
(Первісний Заставодержатель) та ПАТ
«ЗНВКІФ «Бріз» (Новий
Заставодержатель), згідно якого
Первісний заставодержатель відступає
право вимоги за Договором застави від
23.12.2005.

Договір про відступлення права вимоги
від 07.02.2014, укладений між Публічним
акціонерним товариством «Укрсоцбанк»
(Первісний Заставодержатель) та ПАТ
«ЗНВКІФ «Бріз» (Новий
Заставодержатель), згідно якого
Первісний заставодержатель відступає
право вимоги за Договором застави від
10.11.2011.

Позивач зазначив, що у нього право
застави виникло до винесення рішення
суду, на підставі якого видано наказ
№910/14730/13 від 14.02.2014 та до винесення
постанови про відкриття провадження
від 31.03.2014 ВП №42735900 з примусового
виконання даного наказу. На його думку,
дана обставина свідчить про те, що
відповідач не мав права виносити
оскаржувані постанови та накладати
арешт на майно ПАТ «АК «Богдан Моторс».

Суд відхиляє зазначені доводи
відповідача з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
право позивача на заставлене майно
виникло 07.02.2014 на підставі
вищезазначених договорів про
відступлення права вимоги. Водночас,
рішення Господарського суду міста
Києва №910/14730/13, на підставі якого
видано наказ від 14.02.2014, примусове
виконання якого здійснюється у
виконавчому провадженні №42735900, було
винесене 13.11.2013 та набрало законної
сили 30.01.2014, що підтверджується копією
вказаного наказу (а.с. 88).

Таким чином, право стягувача у
виконавчому провадженні №42735900 на
стягнення з ПАТ «АК «Богдан Моторс»
суми боргу виникло до дати набуття
позивачем прав на заставлене майно.

Суд зазначає, що оскаржуваними
постановами накладено арешт на все
майно ПАТ «АК «Богдан Моторс», однак
позивач надав докази перебування у
заставі тільки частини майна вказаного
товариства.

Частинами 1, 3, 5, 6 статті 54 Закону
України «Про виконавче провадження»
встановлено, що звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Реалізація заставленого майна
здійснюється в порядку, встановленому
цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від
реалізації заставленого майна,
здійснюються утримання, передбачені
статтею 43 цього Закону, після чого
кошти використовуються для
задоволення вимог заставодержателя. У
разі якщо заставодержатель не є
стягувачем у виконавчому провадженні,
йому виплачуються кошти після
належного підтвердження права на
заставлене майно. У разі задоволення в
повному обсязі вимог заставодержателя
залишок коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим Законом.

Отже, положеннями Закону України «Про
виконавче провадження» передбачена
можливість звернення стягнення на
заставлене майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями.

Суд зазначає, що наявність перебування
майна у заставі не є підставою для
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження та скасування
постанови про накладення арешту на
майно боржника та оголошення заборони
на його відчуження, оскільки
законодавством передбачено інший
спосіб захисту прав заставодержателя.

Відповідно до положень статті 60 Закону
України «Про виконавче провадження»
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт
за постановою начальника відповідного
відділу державної виконавчої служби,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, якщо виявлено
порушення порядку накладення арешту,
встановленого цим Законом. Копія
постанови начальника відділу
державної виконавчої служби про зняття
арешту з майна боржника не пізніше
наступного дня після її винесення
надсилається сторонам та відповідному
органу (установі) для зняття арешту.

Отже, з вищевикладене свідчить про те,
що позивачем обрано неналежний спосіб
захисту прав на заставлене майно.

Враховуючи вищевикладене, суд, на
підставі зібраних у справі доказів,
дійшов висновку, що відповідач при
винесенні оскаржуваних постанов від
31.03.2014 ВП №42735900 про відкриття
виконавчого провадження, та про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження, діяв в межах
повноважень та у спосіб, визначений
законодавством, з огляду на що,
підстави для визнання їх нечинними і
скасування відсутні.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Як передбачено частиною другою статті
19 Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд, оцінюючи спірні дії відповідача,
виходить з критеріїв оцінки рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, встановлених частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, до яких, зокрема,
відносяться: вчинення дій на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
вчинення дії.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

У відповідності до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладені обставини,
виходячи з системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог
та відсутність підстав для їх
задоволення у повному обсязі.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94,
160-163, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Закритий
недиверсифікований венчурний
корпоративний інвестиційний фонд
«Бріз» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
К.М. Кобилянський

Судді
Б.В. Санін

Т.О. Скочок