Справа № 826/1131/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 826/1131/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кармазіна О.А., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомЗаступника прокурора Києво -
Святошинського районудоКиєво -
Святошинської районної державної
адміністраціїтреті особиУправління
Держземагенства у Києво -
Святошинському районі Київської
області (третя особа-1) ОСОБА_1 (третя
особа-2) ОСОБА_2 (третя особа-3)про
визнання недійсними, протиправними та
скасування розпоряджень № 3176 від
29.06.2010, № 3085 від 18.06.2010, № 3523 від 16.08.2010,-В
Києво-Святошинського району (далі по
тексту - позивач) звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Києво-Святошинської районної
державної адміністрації (далі по
тексту - відповідач, Києво-Святошинська
РДА), в якому, з урахуванням збільшених
позовних вимог, просив визнати
недійсними, протиправними та скасувати
розпорядження голови
Києво-Святошинської РДА від 13 травня 2010
року №2954, від 14 травня 2010 року №№ 2955,
2956, від 21 травня 2010 року №2980, 28 травня 2010
року №2988, від 04 червня 2010 року №3009, від
18 червня 2010 року № № 3085 (щодо ОСОБА_1),
3087, 3088, 3089, від 24 червня 2010 року №3118, від
29 червня 2010 року №3176 (щодо ОСОБА_1), від 06
липня 2010 року №3200, від 16 липня 2010 року
№3305, від 19 липня 2010 року №3314, від 23
липня 2010 року №№3368-3371, від 09 серпня 2010
року №3462, від 10 серпня 2010 року №3469, 3470,
3496, від 11 серпня 2010 року №3497, від 16
серпня 2010 року № 3523 (щодо ОСОБА_2), від 17
серпня 2010 року №3539, від 29 вересня 2010
року № 4053, від 30 вересня 2010 року №4069,
від 01 жовтня 2010 року №№ 4081, 4082, 4083 та від
07 жовтня 2010 року №4124, якими надані
дозволи на розробку технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельної ділянки з
ведення особистого селянського
господарства на землі для ведення
індивідуального садівництва та
затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо зміни використання
земельної ділянки з ведення особистого
селянського господарства на землі для
ведення індивідуального садівництва,
змінено використання даних земельних
ділянок та надано дозволи на
виготовлення державного акту на право
власності на землю для ведення
індивідуального садівництва.
На думку позивача вказані рішення є
протиправними та не ґрунтуються на
вимогах чинного земельного
законодавства України.
При проведенні перевірки законності
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації прокуратурою
Києво-Святошинського району було
встановлено, що оскаржуваними
розпорядженням надано дозволи на
розробку технічної документації із
землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок з ведення особистого
селянського господарства на землі для
ведення індивідуального садівництва,
що суперечить вимогам чинного на
момент їх видання законодавства в
сфері земельних відносин. Чинним на
момент видання розпоряджень земельним
законодавством України не було
передбачено можливості зміни виду
користування земельної ділянки в межах
певної категорії земель
сільськогосподарського призначення
органами виконавчої влади та місцевого
самоврядування. Статтею 25 Закону
України «Про землеустрій» визначено
перелік видів документації із
землеустрою, згідно з яким
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок, які є у приватній
власності громадян та юридичних осіб,
З позову вбачається, що зверненню
заступника прокурора
Києво-Святошинського району з даним
адміністративним позовом до суду
передувало винесення протестів на
акти, що суперечить закону -
оскаржувані розпорядження голови
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації. В той же час,
оскільки протести заступника
прокурора було відхилено, прокуратура
звернулася до адміністративного суду з
Відповідач проти позовних вимог
заперечив, посилаючись на їх
необґрунтованість та безпідставність,
зазначивши, що при прийнятті
оскаржуваних розпоряджень
Києво-Святошинська районна державна
адміністрація діяла на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
визначений чинним на той час земельним
законодавством України. На думку
Відповідача, зміна цільового
використання земельних ділянок,
пов'язана зі зміною категорії земель до
якої належить та чи інша земельна
ділянка, та пов'язана зі зміною
правового режиму земельної ділянки.
Зміна виду використання земельної
ділянки проводиться в межах однієї
категорії земель, відповідно без зміни
категорії земель та правового режиму.
Оскільки у випадку зміни виду
використання не змінюється цільове
призначення земельної ділянки та не
змінюються її межі, тому розроблення
проекту відведення земельної ділянки,
функціональне використання якої
змінюється, законом не вимагається.
Відповідач звертає увагу на те, що
оскаржувані розпорядження про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок, що перебувають у
власності громадян або юридичних осіб,
було видано на підставі висновків
відповідних органів, що свідчить про
відповідність їх чинному
Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 травня 2011 року позов задоволено
Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2011
року у задоволенні адміністративного
позову Заступнику прокурора
Києво-Святошинського району
відмовлено повністю.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 08.05.2012 р. касаційну скаргу
прокурора залишено без задоволення, а
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.12.2011 р. -
Згідно по постановою Верховного Суду
України від 05.03.2013 р. ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
08.05.2012 р. скасовано, справу направлено
на новий касаційний розгляд.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12 листопада 2013 року
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2011 року та постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 24 травня 2011 року
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 03 грудня 2013 року
прийнято до провадження та призначено
судове засідання.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 грудня 2013 року
роз'єднано позовні вимоги в
адміністративній справі у два
самостійні провадження, в одному з яких
третьою особою є Товариство з
обмеженою відповідальністю «ТЕРА
ПАРАДІЗ», а в іншому треті особи -
25 грудня 2013 року на підставі «Положення
про автоматизовану систему
документообігу в адміністративних
передано на розгляд судді Арсірію Р.О.
26 грудня 2013 року адміністративну
та призначено судове засідання на
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30.01.2014 роз'єднано
позовні вимоги в адміністративній
самостійні провадження позовні вимоги
Заступника прокурора
Києво-Святошинського району до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації за участю
На підставі вищенаведеного та
відповідно до автоматичного розподілу
справ на розгляд судді Кармазіна О.А.
передано роз'єднану справу, якій
присвоєно номер 826/1131/14, зокрема, за
позовом заступника прокурора
Києво-Святошинського району до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації про визнання
недійсними, протиправними та
скасування розпоряджень № 3179 від
29.06.2010, № 3176 від 29.06.2010, № 3085 від 18.06.2010, №
3523 від 16.08.2010, треті особи - ОСОБА_1,
ОСОБА_2, Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
Ухвалою від 06.02.2014 р. справу прийнято до
провадження судді Кармазіна О.А. та
призначено розгляд справи.
Ухвалою від 25.02.2014 р. виправлено описку
в ухвалі про прийняття справи до
провадження, а саме: виключено за
текстом ухвали посилання щодо
оскарження розпорядження № 3179 від
29.06.2010 р. Ухвала мотивована тим, що це
розпорядження не оскаржувалось та
відносно нього не заявлялось вимог,
фактично допущена описка у номері
оскаржуваного розпорядження, а саме:
фактично оскаржується розпорядження №
3176 від 29.06.2010 р., а не розпорядження № 3179
В судових засіданнях представник
прокуратури підтримав позовні вимоги.
Представник ОСОБА_2 (третьої особи-3)
звертає увагу суду, що ОСОБА_2 на час
видання спірного розпорядження була
власником земельної ділянки. Підставою
ж вимог позивача, як зазначає
представник третьої особи, є не
твердження про недотримання порядку
зміни виду користування земельної
ділянки в межах її цільового
призначення, а доводи про те, що
законодавством не передбачено
можливості зміни такого виду. У той же
час, як зазначає представник третьої
особи, Верховний Суд України у
постанові від 05.03.2013 р. під час
перегляду ухвали ВАСУ від 12.11.2013 р.
зазначив, що зміна виду користування
земельної ділянки в межах її цільового
призначення можлива, але порядок
вирішення цього питання не
встановлений. Цитуючи вказане рішення
ВСУ, представник третьої особи
зазначає його зміст, зокрема відносно
того, що виходячи з принципу Земельного
кодексу України щодо раціонального
використання та охорони земель, зміна
виду користування землі в межах її
цільового призначення повинна
проводитись у порядку, встановленому
для зміни цього цільового призначення
Представник третьої особи-1 (Управління
Держземагенства у Києво -
Святошинському районі Київської
області) надав на вимогу суду
матеріали, що стосуються прийняття та
реалізації спірних розпоряджень.
В останнє судове засідання 30.04.2014 р.
представник відповідача не з'явися,
однак був повідомлений належним чином,
що підтверджується поштовим
повідомленням про вручення. Враховуючи
відсутність доказів поважності причин
неприбуття та на підставі ч. 4 ст. 128 КАС
України судом ухвалено розглядати
справу за відсутності відповідача на
підставі наявних матеріалів.
Окрім того, в судове засідання 30.04.2014 р.
не з'явилися представники третьої
особи-1 та третьої особи-2. У той же час
вказані особи були належним чином
повідомлені про день час і місце
розгляду справи. Оскільки вказані
особи не з'явилися у судове засідання
та не надали доказів поважності причин
неприбуття у судове засідання, суд не
вбачає підстав для відкладення
розгляду та перешкод для розгляду
справи за їх відсутності.
У судове засідання 30.04.2014 р. не з'явився
і представник прокуратури, хоча про
день, час і місце розгляду справи був
повідомлений під розписку. При цьому,
не надано будь-яких повідомлень і
доказів на підтвердження поважності
У той же час, з позову та пояснень
представника прокуратури вбачається
поведінка та воля позивача, спрямовані
на розгляд справи по суті, а отже,
враховуючи встановлені строки
розгляду справи, отримання судом
необхідних та достатніх матеріалів для
розгляду справи по суті, виходячи з
того, що явка позивача не визнавалася
обов'язковою а також беручи до уваги
відсутність клопотань про відкликання
позову, залишення його без розгляду або
про відмову від позову, на підставі ч. 6
ст. 128 КАС України судом ухвалено про
продовження розгляду справи в порядку
письмового провадження.
Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
заслухавши під час проведених судових
засідань думку та пояснення присутніх
представників осіб, які беруть участь у
справі, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
Відповідно до розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації № 3523 від 16.08.2010
р. «Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок
загальною площею 8,9100 га гр. ОСОБА_2 з
«ведення особистого селянського
господарства» на «ведення
індивідуального садівництва» в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради», розглянувши технічну
документацію із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок
загальною площею 8,9100 га, що перебувають
у приватній власності гр. ОСОБА_2 з
ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради, керуючись ст.ст. 17, 22, 35,
121, 186, розділом Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України та ст. 21
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації»: (1) затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо зміни використання земельних
ділянок загальною площею 8,9100 га, що
перебувають у приватній власності гр.
ОСОБА_2 в адміністративних межах
Дмитрівської сільської ради з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва; (2) змінено використання
земельних ділянок загальною площею 8,9100
га гр. ОСОБА_2 з ведення особистого
селянського господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради; (3) вирішено виготовити
державні акти на право власності на
земельні ділянки гр. ОСОБА_2 для ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради; (4) зазначено, що
технічну документацію із землеустрою
щодо виготовлення державних актів на
право вланості на земельні ділянки гр.
ОСОБА_2 для ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Дмитрівської сільської ради передати
на постійне зберігання у управління
Деркомзему у Києво-Святошинському
районі; (5) управлінню Держкомзему у
Києво-Святошинському районі доручено
внести відповідні зміни з
земельно-облікові документи.
Окрім того, відповідно до
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації № 3176
від 29.06.2010 р. «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо зміни використання земельних
ділянок загальною площею 4,9500 га гр.
ОСОБА_1 з «ведення особистого
селянського господарства» на «ведення
індивідуального садівництва» в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради», розглянувши технічну
документацію із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок
загальною площею 4,9500 га, що перебувають
у приватній власності гр. ОСОБА_1 з
ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради, керуючись ст.ст. 17, 22, 35,
121, 186, розділом Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України та ст. 21
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації»: (1) затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо зміни використання земельних
ділянок загальною площею 4,9500 га, що
перебувають у приватній власності гр.
ОСОБА_1 в адміністративних межах
Дмитрівської сільської ради з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва; (2) змінено використання
земельних ділянок загальною площею 4,9500
га гр. ОСОБА_1 з ведення особистого
селянського господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради; (3) вирішено виготовити
державні акти на право власності на
земельні ділянки гр. ОСОБА_1 для ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради; (4) зазначено, що
технічну документацію із землеустрою
щодо виготовлення державних актів на
право власності на земельні ділянки гр.
ОСОБА_1 для ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Дмитрівської сільської ради передати
на постійне зберігання у управління
Деркомзему у Києво-Святошинському
районі; (5) управлінню Держкомзему у
Києво-Святошинському районі доручено
внести відповідні зміни з
земельно-облікові документи.
Крім того, відповідачем прийнято
розпорядження від 18.06.2010 р. № 3085 «Про
надання дозволу на розробку технічної
документації із землеустрою щодо зміни
використання земельних ділянок ОСОБА_1
з «ведення особистого селянського
господарства» на «ведення
індивідуального садівництва» в
адміністративних межах Дмитрівської
сільської ради». Згідно розпорядження
вирішено: надати дозвіл землевпорядній
організації на розробку технічної
документації землеустрою щодо зміни
використання земельної ділянки площею
4,9500 га (Державний акт серія ЯЛ № 848715 від
20.04.2010 р., копія - у справі), що перебуває
на праві власності гр. ОСОБА_1 з
«ведення особистого селянського
господарства» на ведення
індивідуального садівництва»; (2)
технічна документація із землеустрою
щодо зміни використання земельних
ділянок повинна бути розроблена у
відповідності до вимог чинного
законодавства України та обов'язково
містити серед інших документів:
висновок державного органу земельних
ресурсів Держкомзему України; висновок
органу у справах будівництва і
архітектури про наявні обмеження
використання земельної ділянки; (3)
технічну документацію із землеустрою
щодо зміни використання земельної
ділянки направити в Києво-Святошинську
адміністрацію на затвердження.
Прокурором під час розгляду справи при
цьому не заперечувалось та не
спростовувалось, те, що на час
прийняття спірних розпоряджень Третя
особа-2 та Третя особа-3 були власниками
земельних ділянок, відносно яких
прийнято оскаржувані рішення.
Вирішуючи з урахуванням наведеного
спір по суті, суд зазначає, що
відповідно до ст. 17 Земельного кодексу
України (тут і далі в редакції, чинній
на момент прийняття спірного
розпорядження) до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин належить, зокрема,
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом, вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
Пунктом 7 статті 13 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації" до
відання місцевих державних
адміністрацій у межах і формах,
визначених Конституцією і законами
України, належить вирішення питань
використання землі, природних
ресурсів, охорони довкілля.
Частина перша статті 19 Земельного
кодексу України встановлює, що землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на такі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
Згідно з частиною першою статті 22
Земельного кодексу України землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.
Пункт «а» ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу
України передбачає, що громадянам
землі сільськогосподарського
призначення передаються у власність та
надаються у користування для ведення
особистого селянського господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
та випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до положень статей 33 та 35
Земельного кодексу України громадяни
України можуть мати на праві власності
та орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства; громадяни України із
земель державної і комунальної
власності мають право набувати
безоплатно у власність або на умовах
оренди земельні ділянки для ведення
індивідуального або колективного
Наведені норми свідчать, що землі для
ведення особистого селянського
господарства та землі для садівництва
належать до однієї категорії земель -
сільськогосподарського призначення.
Зазначене також підтверджується
Українським класифікатором цільового
використання землі (УКЦВЗ),
затвердженого листом Держкомзему від 24
квітня 1998 року № 14-1-7/1205, пункт 2 якого
сільськогосподарського призначення
класифікуються: для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;
для ведення особистого підсобного
господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння і випасання
худоби; для ведення дослідних і
навчальних цілей, пропаганди
передового досвіду; для ведення
сільського господарства; для ведення
підсобного сільського господарства;
для ведення селянського (фермерського)
господарства; для традиційних народних
промислів і підприємницької
діяльності; для іншого
сільськогосподарського призначення.
За визначенням статті 1 Закону України
"Про землеустрій" цільове призначення
земельної ділянки - це використання
земельної ділянки за призначенням,
визначеним на підставі документації із
землеустрою у встановленому
законодавством порядку.
Таким чином, суд дійшов висновку, що
зміна цільового призначення земельної
ділянки передбачає зміну категорії
земель, зміна ж використання земельної
ділянки в межах однієї категорії
земель не має наслідком зміну
цільового призначення.
Як свідчать обставини справи, спірні
розпорядження приймалось відповідачем
на підставі звернень третіх осіб № 2 та
№ 3 та на підставі технічної
документації із землеустрою щодо зміни
функціонального використання
земельної ділянки, що вбачається
власне із змісту самих розпоряджень,
наявної технічної документації та
оформлених на підставі спірних
розпоряджень державних актів, виданих
третій особі-2 та третій особі-3.
Наявність вказаних звернень та
технічної документації, як і наведені
вище відомості не спростовуються, не
заперечуються та визнаються сторонами.
Відповідно до статті 78 Земельного
кодексу України право власності на
землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками.
Частина четверта статті 373 Цивільного
кодексу України передбачає, що власник
земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
За таких обставин суд вважає, що
прийняття спірних розпоряджень стало
наслідком реалізації законних прав
власників земельних ділянок
використовувати їх на власний розсуд
та відповідно до цільового
Крім того, як зазначив Вищий
адміністративний суд України при
направленні справи на новий судовий
розгляд, зміна виду використання
земельної ділянки в межах її цільового
призначення можлива, але порядок
вирішення цього питання не
Суд вважає помилковими доводи
позивача, що спірні розпорядження
суперечать статті 25 Закону України "Про
землеустрій", оскільки, як слідує з
позову, вона не передбачає
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок, та у зв'язку із
наведеними твердженнями позивача
Відповідно до статті 25 Закону України
"Про землеустрій" документація із
землеустрою розробляється у вигляді
програм, схем, проектів, спеціальних
тематичних карт, атласів, технічної
Види документації із землеустрою: а)
загальнодержавні й регіональні
(республіканські) програми
використання та охорони земель; б)
схеми землеустрою і техніко-економічні
обґрунтування використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
утворень; в) проекти землеустрою щодо
встановлення і зміни меж
адміністративно-територіальних
утворень; г) проекти землеустрою щодо
організації і встановлення меж
територій природно-заповідного фонду
та іншого природоохоронного
призначення, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення; ґ) проекти землеустрою
щодо формування земель комунальної
власності територіальних громад і
проекти розмежування земель державної
та комунальної власності населених
пунктів; д) проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок; е)
проекти землеустрою щодо створення
нових та впорядкування існуючих
землеволодінь і землекористувань; є)
проекти землеустрою, що забезпечують
еколого-економічне обґрунтування
сівозміни та впорядкування угідь; ж)
проекти землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів; з) робочі проекти землеустрою
щодо рекультивації порушених земель,
землювання малопродуктивних угідь,
захисту земель від ерозії, підтоплення,
заболочення, вторинного засолення,
висушення, зсувів, ущільнення,
закислення, забруднення промисловими
та іншими відходами, радіоактивними та
хімічними речовинами, покращання
сільськогосподарських земель,
підвищення родючості ґрунтів (далі -
робочі проекти землеустрою); и)
технічна документація із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості); і)
технічна документація із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку;
ї) спеціальні тематичні карти і атласи
стану земель та їх використання.
Як вже зазначалося, на час прийняття
спірних розпоряджень Треті особи № 2 та
№ 3 були власниками земельних ділянок
та на підставі прийнятих розпоряджень
надалі оформлені державні акти.
Пунктом 1.13 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
Комітету України по земельних ресурсах
від 04 травня 1999 року № 43 (в редакції,
чинній на момент прийняття спірного
розпорядження), передбачено, що
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку та на
право постійного користування
земельною ділянкою при передачі
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянам, підприємствам,
установам, організаціям і об'єднанням
громадян всіх видів, у постійне
користування або при переоформленні
правоустановчих документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою в
установленому порядку відповідною
технічною документацією.
Враховуючи викладене, затверджена
спірними розпорядженнями технічна
документація із землеустрою щодо зміни
функціонального використання
земельної ділянки з "ведення
особистого селянського господарства"
на "ведення індивідуального
садівництва", наявність якої не
заперечується особами, які беруть
участь у справі, фактично є технічною
документацією із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку, яка
передбачена в підпункті "і" частини
другої статті 25 Закону України "Про
Суд, при цьому, бере до уваги те, що
зміст та порядок погодження технічної
документації Заступником прокурора
Києво-Святошинського району не
По суті, як вбачається із позову та
зазначалося вище, доводи позивача
зводяться до того, що чинним на момент
видання розпоряджень земельним
законодавством України не було
передбачено можливості зміни виду
користування земельної ділянки в межах
певної категорії земель
сільськогосподарського призначення
органами виконавчої влади та місцевого
самоврядування. Статтею 25 Закону
України «Про землеустрій», як
зазначається у позові, визначено
перелік видів документації із
землеустрою, згідно з яким
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо зміни використання
земельних ділянок, які є у приватній
власності громадян та юридичних осіб,
Між тим, на виконання вказівок
Верховного Суду України, викладених у
постанові від 05 березня 2013 року, та
Вищого адміністративного суд України,
викладених в ухвалі від 12 листопада 2013
позивачем не наведено, що при прийнятті
оскаржуваних розпоряджень
відповідачем не дотримано механізму
зміни виду використання земельної
ділянки в межах її цільового
З огляду на наведене, суд не вбачає
підстав для висновку про незаконність
спірних розпоряджень. Доводи відносно
зворотного нормативно та
документально не підтверджуються.
Слід також зазначити, що спірні
розпорядження за своєю правовою
природою є індивідуальними актами
застосування норм права
(правозастосовчим актом
індивідуальної дії), який після його
виконання є таким, що вичерпав свою дію.
Судом установлено, що вказані
розпорядження виконані, на їх підставі
оформлені державні акти, а тому вони, як
адміністративні акти, що вичерпали
свою дію, не можуть бути скасовані чи
Аналогічна правова позиція викладена в
рішенні Конституційного Суду України
від 16.квітня 2009 року у справі №7-рп/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні"(справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), в якому суд
Конституційний Суд України постановив,
що: "…в Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року №1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.
Крім того, Вищий адміністративний суд
України, скасовуючи попередні судові
рішення у справі та направляючи справу
на новий розгляд зазначив, що
обов'язковою умовою визнання рішення
недійсним (нечинним) є також порушення
у зв'язку з його прийняттям прав та
охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації (фізичної
особи) - позивача у справі.

Так, відповідно до частини першої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про: 1) визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення; 2) зобов'язання
відповідача вчинити певні дії; 3)
зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій; 4) стягнення з
відповідача коштів; 5) тимчасову
заборону (зупинення) окремих видів або
всієї діяльності об'єднання громадян; 6)
примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян; 7) примусове
видворення іноземця чи особи без
громадянства за межі України; 8)
визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Системний аналіз наведених норм
Кодексу адміністративного судочинства
України свідчить, що судовий захист
прав, свобод або інтересів шляхом
повного чи часткового задоволення
адміністративного позову, можливий
виключно відносно тієї особи, права,
свободи або інтереси якої порушено з
боку конкретного суб'єкта владних
повноважень та за умови порушення її
прав.

Водночас Заступником прокурора
Києво-Святошинського району не
наведено яким чином та які саме його
права та інтереси порушено спірним
розпорядженням.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, як приходить до
висновку суд, відповідачем доведено
правомірність оскаржуваних
розпоряджень з урахуванням вимог
встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції
України та ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому,
виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та доказів,
наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов задоволенню не
підлягає та, відповідно, у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Суддя
О.А. Кармазін