Справа № 819/531/13-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/47893/13

суддів Вищого адміністративного суду
України в складі:

головуючого - судді суддів:Тракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., секретар
Буденко В.В,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 4 квітня 2013
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
юстиції у Тернопільській області,
третя особа начальник Головного
управління юстиції у Тернопільській
області Бандура Ігор Степанович про
поновлення трудових прав,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року позивачка звернулася
до суду із зазначеним позовом до
відповідача. Просила визнати
протиправними дії Головного
управління юстиції у Тернопільській
області щодо припинення державної
служби та звільнення її з 11 лютого 2013
року з посади головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Зборівського
районного управління юстиції за
порушення Присяги державного
службовця на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30
Закону України «Про державну службу»
та щодо невиплати розрахунку та
невидачі трудової книжки в день
звільнення; визнати протиправним та
скасувати наказ Головного управління
юстиції у Тернопільській області № 112/8
від 11 лютого 2013 року про
припинення державної служби та
звільнення ОСОБА_4 із займаної посади 11
лютого 2013 року за порушення Присяги
державного службовця; поновити її на
посаді головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Зборівського районного управління
юстиції з 11 лютого 2013 року; визнати
недійсним запис № 9 у трудовій книжці
про звільнення; стягнути з Головного
управління юстиції у Тернопільській
області на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу, за
затримку виплати повного розрахунку
при звільненні та за затримку видачі
трудової книжки.

Посилалася на те, що її звільнення є
незаконним, оскільки Присяги
державного службовця не порушувала, а
факт отримання нею неправомірної
вигоди не доведено. Крім того, наказом
№ 848-к ВІД 12 жовтня 2012 року її вже було
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності та оголошено догану
за те ж саме правопорушення, за яке
було звільнено 11 лютого 2013 року. В
порушення ст. 47 КЗпП України про
звільнення вона була повідомлена лише
12 лютого 2013 року і в цей же день їй
видано копію наказу про звільнення.
Проте розрахунок у день звільнення не
проведено, трудову книжку не видано.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 4 квітня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19 червня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить
питання про скасування постанови суду
першої інстанції та ухвали суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального і
процесуального права та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи касаційної
скарги та правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах, встановлених ст. 220 КАС
України, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивачка обіймала
посаду головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Зборівського районного управління
юстиції.

Наказом начальника Головного
управління юстиції у Тернопільській
області № 112/8 від 11 лютого 2013 року
припинено державну службу ОСОБА_4 та
звільнено із займаної посади 11 лютого
2013 року за порушення Присяги
державного службовця відповідно до п.6
ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну
службу».

Постановою Зборівського районного
суду Тернопільської області від 13
листопада 2012 року позивачку визнано
винною у вчинені адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1
ст.172-2 КУпАП та накладено стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 850 грн. з
конфіскацією незаконно одержаних
коштів в сумі 400 грн.

Постановою апеляційного суду
Тернопільської області від 6 грудня 2012
року скасовано постанову Зборівського
районного суду Тернопільської області
від 13 листопада 2012 року, провадження в
справі закрито у зв'язку із закінченням
на момент розгляду справи строків,
передбачених ст. 38 КУпАП України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.30 Закону України
"Про державну службу" порушення Присяги
державного службовця є підставою для
припинення державної служби.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
державну службу позивачки припинено та
звільнено її із займаної посади за
порушення присяги державного
службовця відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про
державну службу», що виразилось у
порушенні нею загальновизначених
етичних норм і принципів поведінки
державного службовця та є такими, що не
відповідають вимогам ст.ст. 3, 5, 6, 10, 17
Закону України «Про державну службу».
Факт порушення присяги полягав у
використанні службових повноважень та
пов'язаних з цим можливостей з
одержанням неправомірної вигоди у
розмірі, що не перевищує 5
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян. Вказаний факт доведено
судовим рішенням, що набрало законної
сили, зокрема постановою апеляційного
суду Тернопільської області від 6
грудня 2012 року про закриття
провадження у справі про
адміністративне правопорушення в
зв'язку із закінченням на момент
розгляду справи передбачених ст.38
КУпАП строків, у мотивувальній частині
якої визнано доведеною вину ОСОБА_4 в
одержанні неправомірної вигоди в сумі
400 грн., тобто у вчиненні
правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-2
КУпАП. А відповідно до положень ч.4 ст.72
КАС України постанова суду у справі
про адміністративний проступок, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалено постанову суду, в питаннях, чи
мало місце діяння та чи вчинене воно
цією особою.

Посилання у касаційній скарзі на
те, що позивачка за це ж саме
правопорушення раніше вже була
притягнута до дисциплінарної
відповідальності наказом від 12 жовтня
2012рроку №818-К не ґрунтуються на
доказах. Судами як першої, так і
апеляційної інстанцій встановлено, що
оскаржуваним наказом та наказом, на
який посилається позивачка, її було
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності за різні
правопорушення.

Безпідставними є й доводи
касаційної скарги, що вчинені
позивачкою дії не порочать державного
службовця та не підривають довіри до
державного органу, в якому вона
працювала.

Неспроможними є й доводи про
порушення відповідачем при звільненні
позивачки встановлених ст.184 КЗпП
України гарантій для одиноких жінок,
які мають дітей, віком до 14 років.
Частина 3 вказаної статті передбачає
гарантії такій категорії жінок у разі
звільнення їх з роботи за ініціативою
власника або уповноваженого ним
органу.

Верховний Суд України в постанові
від 23 січня 2013 року (справа № 6-127цс12)
зазначив, що зміст поняття «розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.
36 КЗпП України, до якого віднесено лише
звільнення з підстав, передбачених
ст.ст.40, 41 КЗпП України. Це виключає
охоплення змістом терміну «розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу» будь-якого іншого звільнення,
підстава якого не зазначена в ст.40, 41
КЗпП України, або яке законодавець
спеціально не визначив як розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу.

Оскільки позивачка звільнена з
роботи на підставі п.6 ч.1 ст.30 Закону
України "Про державну службу",
законодавець спеціально не визначив
цю підставу як розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, то доводи
касаційної скарги про необхідність
застосування відповідачем при
звільненні позивачки гарантій,
передбачених ч.3 ст.184 КЗпП України, не
грунтуються на законі.

Решта доводів касаційної скарги
про порушення судами норм
матеріального та процессуального
права також не заслуговують на увагу,
оскільки не грунтуються на доказах та
не спростовують висновки судів,
викладені у судових рішеннях.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього
Кодексу суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, перевіривши у межах
доводів касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарги підлягає
залишенню без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 4 квітня 2013
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19 червня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк