Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/9621/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

секретар судового засідання Василенко
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної податкової
адміністрації України, Державної
податкової адміністрації в Черкаській
області про визнання наказу про
звільнення неправомірним, зобов'язання
вчинити дії та стягнення грошового і
речового забезпечення за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 лютого 2011
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 4 квітня 2003 року працював на посаді
першого заступника голови - начальника
управління податкової міліції ДПА в
Черкаській області. 5 липня 2005 року
позивач звернувся з рапортом на ім'я
голови ДПА України, в якому просив
звільнити його зі служби на пенсію у
відставку в зв'язку з наявною вислугою
років та досягненням граничного віку,
встановленого Законом СРСР «Про
загальну військову повинність». Проте
наказом ДПА України від 6 липня
2005 року № 1113-о ОСОБА_1 звільнено зі
служби в органах податкової міліції за
пунктом 64 «ж» (за власним бажанням)
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР. 26 липня 2005 року позивач
отримав повідомлення від ДПА в
Черкаській області про звільнення зі
служби за вказаною підставою. На заяву
позивача від 8 вересня 2005 року ДПА
України листом від 11 жовтня 2005 року
направила позивачу копію
оскаржуваного наказу. Однак ОСОБА_1
рапорт про звільнення за власним
бажанням не подавав, про відмову в
задоволенні рапорту від 5 липня 2005 року
позивачу не повідомлялось.

Просив з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог від 23 квітня
2010 року визнати незаконним
звільнення позивача зі служби в
органах податкової міліції; визнати
неправомірним наказ ДПА України від 6
липня 2005 року № 1113-о; зобов'язати голову
ДПА України поновити позивача на
службі в органах податкової міліції;
зобов'язати ДПА в Черкаській області
сплатити позивачу грошове й речове
забезпечення за час вимушеного прогулу
в сумі 162 698,40 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 28 квітня
2010 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 лютого 2011
року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було
залишено без задоволення, а постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2010
року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами неповне з'ясування обставин, які
мають значення у справі, та порушення
норм чинного процесуального та
матеріального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити нове
судове рішення, яким задовольнити його
позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивача та
відповідачів, обговоривши доводи
касаційної скарги та перевіривши за
матеріалами справи правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Суди першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи по суті встановили,
що наказом ДПА України від 16 лютого 2005
року позивача було звільнено з посади
першого заступника голови - начальника
управління податкової міліції ДПА в
Черкаській області із залишенням його
у розпорядженні ДПА України. 5 липня
2005 року ОСОБА_1 звернувся з
рапортом на ім'я голови ДПА України, в
якому просив звільнити його на пенсію у
відставку в зв'язку з наявною вислугою
років та досягненням граничного віку,
встановленого Законом СРСР «Про
загальну військову повинність». На
момент подання зазначеного рапорту
позивачу виповнилося 41 рік. Наказом ДПА
України від 6 липня 2005 року № 1113-о
ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах
податкової міліції за пунктом 64 «ж» (за
власним бажанням) Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР з 6
липня 2005 року.

Ухвалою Черкаського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 3
лютого 2011 року, провадження у справі
ОСОБА_1 до ДПА України, ДПА в Черкаській
області в частині позовних вимог щодо
визнання наказу про звільнення від 6
липня 2005 року № 1113-о неправомірним
закрито на підставі пункту 4 статті 157
КАС України (є такі, що набрали законної
сили, постанова чи ухвала суду з того
самого спору і між тими самими
сторонами).

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 16 квітня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_1 залишено без
задоволення, а ухвалу Черкаського
окружного адміністративного суду від 28
квітня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 3 лютого 2011 року - без змін.

Оскільки позовні вимоги позивача у
частині поновлення на службі в органах
податкової міліції, зобов'язання ДПА в
Черкаській області сплатити позивачу
грошове й речове забезпечення за час
вимушеного прогулу в сумі 162 698,40 грн. є
похідними від позовної вимоги про
визнання неправомірним наказу ДПА
України про звільнення позивача від 6
липня 2005 року № 1113-о, то відмова у
задоволенні позовної вимоги позивача
про визнання зазначеного наказу
неправомірним (недійсним) попередніми
судовими рішеннями, які набрали
законної сили, має наслідком відмову у
задоволенні і інших позовних вимог, які
є вторинними від вимоги про визнання
неправомірним наказу про звільнення.

Крім цього, суди першої та апеляційної
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про те, що відповідно до
частин першої, другої та третьої статті
99 Кодексу адміністративного
судочинства України в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин, адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. Для захисту
прав, свобод та інтересів особи цим
Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

У постанові Верховного Суду України
від 6 листопада 2013 року (справа № 21-389а13),
рішення якого відповідно до положень
244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх судів України,
висловлена наступна правова позиція:
ураховуючи те, що перебування
військовослужбовця на державній
службі є однією з форм реалізації
закріпленого у статті 43 Конституції
України права на працю, то посилання на
статтю 233 Кодексу законів про працю
України як таку, що врегульовує строки
звернення до адміністративного суду
при вирішенні питання щодо звільнення
з публічної, у даному випадку
військової, служби є правильним
застосуванням норм матеріального
права.

Частиною першою статті 233 Кодексу
законів про працю України встановлено,
що працівник може звернутися з заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду у справах про звільнення в
місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Позивач у доводах позовної заяви
зазначав, що ДПА України листом від 11
жовтня 2005 року направила позивачу
копію оскаржуваного наказу про
звільнення зі служби, отримання копії
наказу про звільнення є підставою для
початку перебігу строку звернення до
суду.

Відповідно до частини першої статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Представник відповідачів наполягав на
застосуванні положень статей 99 та 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Позивач, звернувшись до суду з позовом 6
липня 2006 року, пропустив строк
звернення до суду, клопотання про
поновлення пропущеного строку
звернення до адміністративного суду не
заявляв. Звернення позивача 4 жовтня 2005
року до Соснівського районного суду м.
Черкаси з позовом, пред'явленим до ДПА
України, ДПА в Черкаській області про
визнання протиправними дій ДПА
України, визнання недійсним наказу ДПА
України від 6 липня 2005 року № 1113-о,
визнання протиправними дій ДПА в
Черкаській області при видачі трудової
книжки, розгляду його звернень,
стягнення середньомісячного заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди, не зупиняє та не перериває
перебіг встановленого місячного
строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій прийшли до
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційної скарги висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167 ч. 2, 210, 220, 221,
223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 28
квітня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 3 лютого 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
Юрченко В. В.

Судді:
Амєлін С. Є.

Кобилянський М. Г.