Справа № 809/1127/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"28" квітня 2014 р.
справа № 809/1127/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Драгомирецького І.М.

представника позивача: Державної
податкової інспекції в Снятинському
районі Головного управління
Міндоходів в Івано-Франківській
області - Каюки В.І.,

відповідача: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Державної податкової інспекції в
Снятинському районі Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
податкового боргу в загальній сумі 7
105,13 гривень, -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 14.04.2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом Державної податкової
інспекції в Снятинському районі
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (далі по
тексту - позивач, Державна податкова
інспекції в Снятинському районі) до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі
по тексту - відповідач) про стягнення
податкового боргу в загальній сумі 7
105,13 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем в порушення вимог частини
1 статті 67 Конституції України,
статті 36, пункту 57.1 статті 57, пунктів
287.3, 287.4 статті 287, пункту 295.1 статті 295
Податкового кодексу України не
погашено в повному обсязі самостійно
визначені податкові зобов'язання із
орендної плати за землю з березня по
грудень 2013 року в загальній сумі 5 248,31
гривень та по єдиному податку за
спрощеною системою оподаткування за
серпень-грудень 2013 року і
січень-березень 2014 року в загальному
розмірі 1 856,82 гривень. Вказані грошові
зобов'язань є податковим боргом
відповідача, який станом на день
звернення до адміністративного суду в
загальному становить 7 105,13 гривень, і
несплачений фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 до бюджету.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав викладених у
адміністративному позові. Суду
пояснив, що заборгованість відповідача
з орендної плати за землю та по єдиному
податку в загальній сумі 7 105,13 гривень,
станом на момент розгляду
адміністративної справи, не сплачена
до бюджету. Просив позов задовольнити
повністю та стягнути з відповідача в
дохід місцевого бюджету податковий
борг в сумі 7 105,13 гривень.

Представник відповідача у судове
засідання призначене на 28.04.2014 року не
з'явився. Відповідач належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання, що підтверджується
отриманим 24.04.2014 року рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке міститься в
матеріалах справи (а.с. 37).

Відповідно до приписів частини 4 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції Закону
від 17.11.2011 року) у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Судом, за умови належного повідомлення
відповідача про розгляд справи у
відповідності до вимог частини 3 статті
33 і частини 3 статті 35 Кодексу
адміністративного судочинства
України, продовжено розгляд справи за
відсутності відповідача на підставі
частини 4 статті 128 коментованого
Кодексу.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представника позивача,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що відповідач
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця (а.с. 7), та
12.03.2008 року взята на облік Державною
податковою інспекцією в Снятинському
районі Головного управління
Міндоходів в Івано-Франківській
області як платник податків і зборів.

Правовідносини з приводу предмету
адміністративного позову між
позивачем та відповідачем
врегульовані положеннями Податкового
кодексу України.

Конституційний обов'язок кожного
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом
визначений частиною 1 статті 67
Конституції України.

Податковий кодекс України з 01.01.2011 року
регулює відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

У відповідності до вимог статті 36
вказаного Кодексу податковим
обов'язком визнається обов'язок
платника податку обчислити,
задекларувати та/або сплатити суму
податку та збору в порядку і строки,
визначені цим Кодексом або законами з
питань митної справи.

Згідно статті 38 Податкового кодексу
України виконанням податкового
обов'язку визнається сплата в повному
обсязі платником відповідних сум
податкових зобов'язань у встановлений
податковим законодавством строк.

Пунктом 15.1 статті 15 зазначеного
Кодексу визначено, що платниками
податків визнаються фізичні особи
(резиденти і нерезиденти України),
юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

За змістом підпункту 16.1.4. пункту 16.1
статті 16 Податкового кодексу України
платник податків зобов'язаний
сплачувати податки та збори в строки та
у розмірах, встановлених цим Кодексом
та законами з питань митної справи.

Плата за землю (в тому числі орендна
плата за землю), єдиний податок, які є
предметом стягнення за даним
адміністративним позовом, відповідно
до підпункту 9.1.10. пункту 9.1 статті 9,
підпункту 10.1.2. пункту 10.1 статті 10
Податкового кодексу України належить
до загальнодержавних та місцевих
податків і зборів (обов'язкові платежі)
податків.

З приводу заборгованості по орендній
платі за землю, яка виникла у
результаті самостійно задекларованої
до сплати суми податкового
зобов'язання згідно декларації, суд
зазначає наступне.

Виходячи із положень підпункту 269.1.2.
пункту 269.1 статті 269, пункту 288.2 статті 288
Податкового кодексу України
відповідач є платником орендної плати
за землю.

Відповідно до підпунктів 14.1.147. пункту
14.1 статті 14 коментованого Кодексу
плата за землю - загальнодержавний
податок, який справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності.

Згідно положень пункту 54.1 статті 54 та
пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу
України, крім випадків, передбачених
податковим законодавством, платник
податків самостійно обчислює суму
податкового та/або грошового
зобов'язання та/або пені, яку зазначає у
податковій (митній) декларації або
уточнюючому розрахунку, що подається
контролюючому органу у строки,
встановлені цим Кодексом.

Пунктом 286.2 статті 286 вказаного вище
Кодексу визначено, що платники плати за
землю (крім фізичних осіб) самостійно
обчислюють суму податку щороку станом
на 1 січня і не пізніше 20 лютого
поточного року подають відповідному
контролюючому органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою у порядку,
передбаченому статтею 46 цього Кодексу,
з розбивкою річної суми рівними
частками за місяцями. Подання такої
декларації звільняє від обов'язку
подання щомісячних декларацій.

Положеннями пунктів 287.3, 287.4 статті 287 та
пункту 288.1 статі 288 Податкового кодексу
України встановлено, що податкове
зобов'язання щодо плати за землю,
визначене у податковій декларації на
поточний рік, сплачується рівними
частками власниками та
землекористувачами земельних ділянок
за місцезнаходженням земельної
ділянки за податковий період, який
дорівнює календарному місяцю, щомісяця
протягом 30 календарних днів, що
настають за останнім календарним днем
податкового (звітного) місяця.

Податкове зобов'язання з плати за
землю, визначене у новій звітній
податковій декларації, у тому числі за
нововідведені земельні ділянки,
сплачується власниками та
землекористувачами земельних ділянок
за місцезнаходженням земельної
ділянки за податковий період, який
дорівнює календарному місяцю, щомісяця
протягом 30 календарних днів, що
настають за останнім календарним днем
податкового (звітного) місяця.

Підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки.

Із матеріалів справи судом
встановлено, що відповідачем у
відповідності до вимог пункту 286.2
статті 286 Податкового кодексу України,
20.02.2013 року подано позивачу податкову
декларацію з орендної плати за землю
, в якій відповідачем самостійно
розраховано розмір вказаних
зобов'язань за весь 2013 рік і помісячно,
в тому числі за квітень-листопад 2013
року по 533,28 гривень і в грудні 2013 року в
розмірі 533,31 гривень (а.с. 11-14).
Самостійно визначені зобов'язання
відповідач за вказаний вище період
сплатив частково, а саме зменшив свої
грошові зобов'язання за березень 2013
року на суму 84,52 гривень і на
момент розгляду справи податковий борг
з орендної плати за землю за
березень-грудень 2013 року в загальному
становить за 5 248,31 гривень.

За змістом пункту 56.11 статті 56
Податкового кодексу України не
підлягає оскарженню грошове
зобов'язання, самостійно визначене
платником податків.

З огляду на вказане самостійно
визначене відповідачем зобов'язання із
орендної плати за землю в загальній
сумі 5 248,31 гривень, які несплачені ним у
строк встановлений пунктом 287.3 статті
287 Кодексом, являється узгодженою
заборгованістю фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2.

З приводу податкового зобов'язання з
єдиного податку, суд зазначає наступне.

Правові засади застосування спрощеної
системи оподаткування, обліку та
звітності, а також справляння єдиного
податку встановлюються Главою 1
розділу XIV Податкового кодексу України.

Згідно пункту 291.2 статті 291 Податкового
кодексу України спрощена система
оподаткування, обліку та звітності -
особливий механізм справляння
податків і зборів, що встановлює заміну
сплати окремих податків і зборів,
встановлених пунктом 297.1 статті 297
цього Кодексу, на сплату єдиного
податку в порядку та на умовах,
визначених цією главою, з одночасним
веденням спрощеного обліку та
звітності.

Пунктом 291.3 статті 291, підпунктом 298.1.1
пункту 298.1 статті 298 вказаного Кодексу
встановлено, що юридична особа чи
фізична особа-підприємець може
самостійно обрати спрощену систему
оподаткування, якщо така особа
відповідає вимогам, встановленим цією
главою, та реєструється платником
єдиного податку в порядку, визначеному
цією главою.

Для обрання або переходу на спрощену
систему оподаткування суб'єкт
господарювання подає до контролюючого
органу заяву.

Приписами абзацу 2 пункту 291.4 статті 291
Податкового кодексу України,
встановлено, що до суб'єктів
господарювання другої групи, які
застосовують спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
відносяться, зокрема, фізичні особи -
підприємці, які здійснюють
господарську діяльність з надання
послуг, у тому числі побутових,
платникам єдиного податку та/або
населенню, виробництво та/або продаж
товарів, діяльність у сфері
ресторанного господарства, за умови, що
протягом календарного року
відповідають сукупності таких
критеріїв - не використовують працю
найманих осіб або кількість осіб, які
перебувають з ними у трудових
відносинах, одночасно не перевищує 10
осіб, обсяг доходу не перевищує 1 000 000,00
гривень.

За змістом пунктів 293.1, 293.2 статті 293
згаданого Кодексу ставки єдиного
податку встановлюються у відсотках
(фіксовані ставки) до розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
податкового (звітного) року (далі у цій
главі - мінімальна заробітна плата), та
у відсотках до доходу (відсоткові
ставки). Фіксовані ставки єдиного
податку встановлюються сільськими,
селищними та міськими радами для
фізичних осіб - підприємців, які
здійснюють господарську діяльність,
залежно від виду господарської
діяльності, з розрахунку на
календарний місяць для другої групи
платників єдиного податку - у межах від
2 до 20 відсотків розміру мінімальної
заробітної плати.

Згідно із поданою 24.01.2012 року
відповідачем заявою про застосування
спрощеної системи оподаткування, з
01.01.2012 року останнього переведено на
спрощену систему оподаткування шляхом
сплати єдиного податку - 2-га група (а.с.
9-10). Відповідно до обраних видів
діяльності (45.21.1 будівництво будівель;
45.31.0 електромонтажні роботи; 51.13.0
посередництво в торгівлі деревиною та
будівельними матеріалами; 52.32.0
роздрібна торгівля медичними та
ортопедичними товарами; 52.62.0 роздрібна
торгівля з лотків та на ринках; 55.30.2
діяльність кафе; 70.20.0 здавання в оренду
власного нерухомого майна; 20.10.0
лісопильне та стругальне виробництво;
просочування деревини; 40.13.0
розподілення та постачання
електроенергії) та корінцем Свідоцтва
платника єдиного податку для фізичних
осіб-підприємців платників єдиного
податку для здійснюваних відповідачем
видів діяльності, встановлено
максимальну ставку єдиного податку у
розмірі 20% до розміру мінімальної
заробітної плати - 229,40 гривень за 2013 рік
та 243,60 гривень за 2014 рік. Дані обставини
підтверджуються заявою відповідача
про право застосування спрощеної
системи оподаткування від 24.01.2012 року
та корінцем Свідоцтвом платника
єдиного податку серії А №526048 (а.с. 9-10,
48-49).

Згідно пункту 295.1 статті 295 Податкового
кодексу України платники єдиного
податку першої і другої груп сплачують
єдиний податок шляхом здійснення
авансового внеску не пізніше 20 числа
(включно) поточного місяця.

Статтею 8 Законів України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік",
"Про Державний бюджет України на 2014 рік"
визначено розмір мінімальної
заробітної плати в сумі 1 147,00 гривень і 1
218,00 гривень, відповідно.

Свідоцтвом платника єдиного податку
відповідача встановлено ставку
єдиного податку у розмірі 20% розміру
мінімальної заробітної плати. Виходячи
із вимог статті 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік" та
статті 8 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2014 рік" розмір
єдиного податку з серпня по грудень 2013
року становив 229,40 гривень на місяць (20%
від 1 147,00 гривень) та з січня по березень
2014 року - 243,60 гривень на місяць (20% від 1
218,00 гривень).

Відповідно до пункту 295.2 статті 295
Податкового кодексу України,
нарахування авансових внесків для
платників єдиного податку першої і
другої груп здійснюється органами
державної податкової служби на
підставі заяви такого платника єдиного
податку щодо розміру обраної ставки
єдиного податку, заяви щодо періоду
щорічної відпустки та/або заяви щодо
терміну тимчасової втрати
працездатності.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідач свої податкові зобов'язання
належним чином не виконував та не
сплачував до бюджету в повному обсязі
встановлену ставку єдиного податку, що
призвело до виникнення заборгованості
в розмірі 1 856,82 гривень за період з
серпня по грудень 2013 року та з січня по
березень 2014 року, а саме: за серпень 2013
року в розмірі 208,42 гривень (у зв'язку із
частковою сплатою), з вересня по
грудень 2013 року по 229,40 гривень і за
січень-березень 2014 року по 243,60 гривень,
яка підтверджується витягом із
облікової картки платника єдиного
податку за період з 20.08.2013 року по 31.03.2014
року та довідкою №347/9п/09/12-25/257 від 08.04.2014
року (а.с. 42-44, 23).

Згідно вимог підпункту 59.1. статті 59
Податкового кодексу України у разі
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Як слідує з матеріалів справи
Державною податковою інспекцією в
Снятинському районі направлено на
адресу відповідача податкову вимогу
форми "Ф" за №29-15 від 09.09.2013 року, яка
отримана уповноваженою особою
відповідача про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення, копія
якого містяться в матеріалах справи
(а.с. 16). Відповідач податкову вимогу не
оскаржував у строк передбачений
законом.

Згідно підпункту 14.1.175. пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
податковий борг - сума грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгодженого платником податків або
узгодженого в порядку оскарження, але
не сплаченого у встановлений цим
Кодексом строк, а також пеня,
нарахована на суму такого грошового
зобов'язання.

Податковий борг відповідача
підтверджується декларацією з
орендної плати за землю за 2013 рік;
витягами із облікової картки платника
орендної плати за землю з фізичних осіб
за період з 07.03.2013 року по 31.12.2013 року та
платника єдиного податку з фізичних
осіб за період з 20.08.2013 року по 31.12.2013
року і з 31.12.2013 року по 31.03.2014 року;
податковою вимогою форми "Ф" за №29-15 від
09.09.2013 року, які містяться в матеріалах
справи (а.с. 11-14, 45-46, 42-43, 44).

В матеріалах справи також наявна
довідка від 08.04.2014 року за №34/9п/09/12-25/257,
якою визначено суму заборгованість із
орендної плати за землю та по єдиному
податку (а.с. 23).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що самостійно розраховані
відповідачем грошові зобов'язання по
орендній платі за землю та податкове
зобов'язання по єдиному податку в
загальному розмірі 7 105,13 гривень,
являється податковим боргом
відповідача.

Доказів, які б свідчили про погашення
заборгованості, що є предметом
стягнення або спростування її
наявності, відповідач суду не надав.

Відповідно до підпункту 20.1.18. пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України
передбачено право органів державної
податкової служби звернення до суду
щодо стягнення коштів платника
податків, який має податковий борг.

За таких обставин суд дійшов
переконання, що відповідач
зобов'язаний погасити вказану суму
податкового боргу. Наявність такого
обов'язку у відповідача є визначальною
для вирішення такого спору, крім того,
даний обов'язок забезпечується
Конституцією України, стаття 67 якої
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Положеннями статті 290 Податкового
кодексу України визначено, що плата за
землю зараховується до відповідних
місцевих бюджетів у порядку,
визначеному Бюджетним кодексом
України для плати за землю. Згідно
пункту 4 статті 69 Бюджетного кодексу
України, плата за землю належить до
доходів загального фонду місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансферів.

Положеннями підпункту 10.1.2. пункту 10.1
статті 10 Податкового кодексу України
визначено, що єдиний податок
відноситься до місцевих податків і
зборів.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 71
Бюджетного кодексу України
надходження бюджету розвитку місцевих
бюджетів включають єдиний податок, що
зараховується до бюджетів місцевого
самоврядування.

Отже, стягнення заборгованості по
сплаті орендної плати за землю та
єдиного податку слід здійснювати в
користь місцевого бюджету.

З огляду на вказане, позовні вимоги про
стягнення з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 податкового боргу в загальній
сумі 7 105,13 гривень є обґрунтованими, а
позов таким що підлягає до задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
АДРЕСА_1) в дохід місцевого бюджету
податковий борг із сплати єдиного
податку в сумі 1 856 (одна тисяча вісімсот
п'ятдесят шість) гривень 82 копійки та з
орендної плати за землю в сумі 5 248 (п'ять
тисяч двісті сорок вісім) гривень 31
копійка.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
відкладено на 5 днів. У зв'язку із тим, що
закінчення такого терміну припадає на
вихідний день, постанова в повному
обсязі виготовлена 05.05.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.