Справа № 811/3726/13-а
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2014-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
Кіровоград, вул. Велика Перспективна, 40
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2014 року
справа №
811/3726/13-а

Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі судді
Жука Р.В., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 до Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській областіпро визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 25.04.2013 року
№ та №, - В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
звернувся до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби
про визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень - рішень
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби
від 12.07.2013 року № та №.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення є
незаконними, необґрунтованими та
безпідставними, не відповідають
фактичним обставинам справи, а також
такими, що винесені з порушенням норм
чинного законодавства України.
Зокрема, посилався на протиправність
висновків відповідача в акті перевірки
щодо безпідставного включення
позивачем до податкового кредиту суми
ПДВ по операціям з ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс", в рамках
укладених угод, які є нікчемними.
Оскільки правочини, за наслідками
укладення яких, позивачем було
сформовано податковий кредит з
податку на додану вартість, спрямовані
на реальне настання правових
наслідків, обумовлених ними. Позивач
зазначав про відсутність в ЄДРПОУ
запису про припинення юридичної особи -
контрагента позивача, а також на те, що
свідоцтво платника ПДВ - контрагента не
скасовано, відсутнє рішення суду про
встановлення факту проведення
фіктивної господарської діяльності.

Відповідачем до суду надано письмове
заперечення, відповідно до якого позов
ним не визнається в повному обсязі з
наступних підстав.

Відповідач зазначив, що податковим
органом прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення у
відповідності до норм чинного
законодавства України. Оскільки,
договори, укладено позивачем з ПП „
Кіровоград-Арсенал-Плюс " без наміру
створення правових наслідків.
Відповідач зазначав, що позивачем
порушено вимоги п.177.4 ст.177, в результаті
чого позивачу донараховано податок з
доходів фізичних осіб, та п.п.198.2, 198.3, 198.6
ст.198, Податкового кодексу України,
донараховано податок на додану
вартість.

Ухвалою суду від 05.12.2013 року
відповідача Кіровоградську об'єднану
державну податкову інспекцію
Кіровоградської області Державної
податкової служби замінено на її
правонаступника - Кіровоградську
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області.

В судове засідання 13 грудня 2013 року
представники сторін не прибули подавши
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності (т2, а.с.109, 246).

Відповідно до частини 4 статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Враховуючи клопотання сторін та
положення частини четвертої статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 13 грудня
2013 року суд ухвалив перейти до розгляду
справи в письмовому провадженні.

Розглянувши позовну заяву, долучені до
справи документи і матеріали,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2
зареєстрований як фізична
особа-підприємець виконавчим
комітетом Кіровоградської міської
ради 13.11.1997 року та є платником податку
на додану вартість (т.1, а.с.13).

На підставі наказу Кіровоградської
ОДПІ Кіровоградської області ДПС "Про
проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки" від
22.05.2013 року №1087 посадовою особою
податкового органу проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку дотримання вимог
податкового законодавства фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_2 за період з
01.01.2012 року по 31.12.2012 року.

За результатами перевірки складено акт
№555/17-1/НОМЕР_1 від 02.07.2013 року (т.1, а.с.12-58),
в якому зафіксовано наступні
порушення:

п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України,
в результаті чого позивачу
донараховано податок з доходів
фізичних осіб за 2012 рік в сумі 18960,08 грн.;
п.п.198.2, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачу донараховано податок на
додану вартість за січень, лютий,
березень, травень, червень, серпень,
вересень 2012 року в сумі 25125,00 грн. (а.с.57).

На підставі акту перевірки
Кіровоградською ОДПІ Кіровоградської
області ДПС винесено:

- №, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у розмірі 28440,12
грн., у т.ч. за основним платежем - 18960,08
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 9480,04 грн. (а.с.64);

- №, яким фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі
37689,00 грн., в т.ч. за основним платежем -
25126,00 грн. та 12563,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції (а.с.63).

Позивачем подавались скарги на
податкові повідомлення - рішення.

Рішенням міністерства доходів і зборів
України №5456/П/99-99-10-01-03-14 від 25.10.2013 року
залишено без змін податкові
повідомлення - рішення Кіровоградської
ОДПІ Кіровоградської області ДПС від
12.07.2013 року №, №та рішення ГУ
Міндоходів у Кіровоградській області
від 26.09.2013 року №33/10/11-28-10-01-08 про
результати розгляду первинної скарги,
а повторну скаргу - без задоволення (т.1,
а.с.65-69).

Суд не погоджується з висновками
податкового органу з огляду на
наступне.

Згідно зі ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" №13 від 26.12.1992 року (в
редакції до 01.01.2012р.) оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) об'єктом
оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та не грошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п.177.4 ст.177 ПК України до
переліку витрат фізичних осіб -
підприємців, безпосередньо пов'язаних
з отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат виробництва (обігу) згідно з
розділом III цього Кодексу. Не належить
до витрат фізичної особи - підприємця
вартість придбаного рухомого і
нерухомого майна, що підлягає
державній реєстрації, у разі якщо таке
майно придбано до державної реєстрації
фізичної особи - суб'єктом
підприємницької діяльності та/або не
використовується в такій діяльності.

Склад витрат та порядок їх визначення
зазначено у статті 138 Податкового
Кодексу.

Отже, за своїм змістом наведені норми
передбачають як підставу для
невключення до витрат лише випадок
повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, що відповідають вимогам
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 25.05.1995 року №88, а тому і
неможливість віднесення до складу
витрат нереальних сум, непідтверджених
будь-якими документами взагалі.

Вищий адміністративний суд України в
своєму інформаційному листі № 742/11/13-11
від 02.06.2011 року зазначив: «Судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Також, Верховним Судом України у справі
№ 21-737во09 (постанова від 08.09.2009 року)
зазначено: «здійснення поставки товару
на будь-яких умовах поставки не
звільняє учасників господарської
операції від складання первинних
документів, які передбачені
законодавством про бухгалтерський
облік, а відтак суду слід звернути
увагу і дати належну оцінку доводам ДПІ
щодо відсутності таких документів у
платника податку під час його
перевірки, оскільки таке може свідчити
і про нездійснення самих господарських
операцій».

Судом встановлено, що основними видами
діяльності ФОП ОСОБА_2 визначено:
діяльність автомобільного вантажного
транспорту; столярні та теслярські
роботи; посередництво в торгівлі
сільськогосподарською сировиною,
живими тваринами; оптова торгівля
зерном, насінням та кормами для тварин;
оптова торгівля будівельними
матеріалами; оптова торгівля іншими
проміжними продуктами; інші види
оптової торгівлі; діяльність таксі.

Судом встановлено, що позивач протягом
перевіряємого періоду перебував у
фінансово-господарських відносинах з
ПП „Кіровоград-Арсенал-Плюс".

Так, позивачем укладено з ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" усний
договір купівлі-продажу, згідно якого
ПП „Кіровоград-Арсенал-Плюс"
(Продавець) зобов'язується продати
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2
(Покупцю) запасні частини для вантажних
автомобілів, а Покупець -
зобов'язується прийняти даний товар та
здійснити оплату.

Фактичне отримання позивачем від ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс"
вищезазначеного товару,
підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
видатковими накладними, податковими
накладними, банківськими виписками (т.1,
а.с.116-218).

Вищезазначені податкові накладні
позивачем включено до складу
податкового кредиту за 2012 рік, що
встановлено податковим органом під час
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 та про що свідчать податкові
декларації з ПДВ за 2012р. з додатком 5 та
реєстром отриманих та виданих
податкових накладних. (т.1, а.с.71-111).

Витрати, понесені позивачем на
придбання товару у ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс", позивачем
віднесено до складу витрат за 1 квартал
2012 року, що встановлено податковим
органом при перевірці фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, та про що
свідчить податкова декларація про
майновий стан і доходи позивача (т.1
а.с.112-115).

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку що кошти, які було сплачено
позивачем ПП „Кіровоград-Арсенал-Плюс"
є компенсацією за отриманий товар, а
також про наявність документального
підтвердження виконання операцій між
даними сторонами договору, наданими
суду первинними документами, позивачем
правомірно віднесено до складу витрат -
витрати на придбання товарів, до складу
валових витрат за 2012 рік суми
нарахованих (сплачених) витрат за
отримані від ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" товари.

Таким чином, у відповідача відсутні
правові підстави для збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на з
доходів фізичних осіб за 2012 рік у
розмірі 28440,12 грн., у т.ч. за основним
платежем - 18960,08 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 9480,04 грн.

Досліджуючи спірні правовідносини суд
встановив, що відповідач посилався на
те, що позивачем протягом
перевіряємого періоду занижено
податок на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету за січень - вересень
2012 року на суму ПДВ 25126,00 грн.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку, зокрема, з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Аналіз наведеної норми дає підстави
вважати, що для віднесення платником
податку до податкового кредиту суми
податку на додану вартість необхідно,
зокрема, підтвердити відповідними
бухгалтерськими документами факти
отримання товару та його оплати, а
також наявність мети отримання товару,
пов'язаної із подальшим використанням
отриманих товарів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

З аналізу п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України вбачається, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку не включив у відповідному
звітному періоді до податкового
кредиту суму податку на додану
вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктами 201.1, 201.4, 201.6 статті 201
Податкового кодексу України
встановлено, що платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому ст.183 цього Кодексу.

Згідно ст.1 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996-XIV
(далі за текстом -Закон №996-XIV) первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отримані та видані позивачем податкові
накладні не мають недоліків, які згідно
зі ст.201 Податкового кодексу України,
ч.ч.12 ст.9 Закону №996-XIV, п.2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995р. №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995р. за №168/704,
спричиняють втрату ними статусу
податкових накладних.

Таким чином, враховуючи наведені норми
чинного законодавства України, суд
дійшов висновку, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій позивача з його контрагентом
ПП „Кіровоград-Арсенал-Плюс" є належні
первинні документи, які містять всі
необхідні реквізити та відповідають
вимогам, встановленим чинним
законодавством для первинних
документів, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

З аналізу вищенаведених норм
законодавства та правовідносин
позивача з ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" також
вбачається, що позивачем дотримано
всіх вимог закону, пов'язаних з
формуванням податкового кредиту та
виникненням податкового зобов'язання,
оскільки єдиною підставою для цього
являється наявність у платника
податку-покупця належно оформленої
податкової накладної.

Крім того, суд враховує, що наявність
вищевказаних законодавчо визначених
обставин для формування податкового
кредиту є обов'язковою, але, не є
безумовною підставою для визнання
правомірності такого формування за
умови, якщо податковий орган доведе, що
відомості у документах, на підставі
яких вони сформовані, не відповідають
дійсності, в тому числі, коли
господарські операції з придбання
товару (робіт, послуг) не мали реального
характеру.

У відповідності до п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України, право
платника податку на податковий кредит
ставиться в залежність від отримання
податкової накладної, а не від сплати
його контрагентами податку до бюджету
та їх знаходження за юридичними
адресами після здійснення
господарських операцій.

Факт використання товару позивачем у
власній господарській діяльності, та,
відповідно, реальність виконання
договору сторонами, підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, щодо отримання даного
товару, використання його в
господарській діяльності, що
підтверджується належними доказами,
які містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідно до
договору оренди будинку, споруди
(іншого об'єкта нерухомості) від 20.10.2010
року ФОП ОСОБА_2 орендував у фізичної
особи ОСОБА_3 комплекс нежитлових
будівель - адміністративну споруду з
підсобними приміщеннями за адресою:
АДРЕСА_1 (т.2, а.с.118-120).

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 мав у
власності та орендував транспортні
засоби які використовував у власній
господарській діяльності, що
підтверджується договорами оренди,
технічними паспортами (т.1, а.с.230-250, т.2,
а.с.1-22)

Придбанні запчастини у ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" під час
ремонтних робіт встановлені на
вантажні автомобілі, що
підтверджується актами списання
запчастин (т.2, а.с.121-242).

Експлуатація вантажних автомобілів у
власній господарській діяльності за
перевіряє мий період підтверджується
договорами на перевезення вантажів
автомобільним транспортом та актами
виконаних робіт (т.2, а.с.23-102).

Так, на підтвердження використання
отриманих товарів від ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" (запчастин),
у власній господарській діяльності,
позивачем надано докази, які
підтверджують факт подальшого
використання даних товарів, а саме:
запчастини встановлювалися на
транспортні засоби, які перебувають у
власності фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, а також на підставі договорів
оренди.

Із наведеного вбачається, що сама по
собі несплата податку продавцем (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) в
разі фактичного здійснення
господарської операції, не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та виникненням податкових
зобов'язань.

Податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускав його контрагент, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Враховуючи те, що факт придбання
позивачем у ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" товару,
згідно вищезазначених договорів,
підтверджується належними первинними
бухгалтерськими документами, суд
дійшов висновку про фактичне
підтвердження наявності у позивача
підстав для віднесення суми сплаченого
даному контрагенту ПДВ у розмірі 25126,00 у
січні-вересні 2012 року до податкового
кредиту.

Суд зазначає, що відповідно до п.1
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України 01.11.2011 №
1379 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071 (далі -
Порядок № 1379), податкову накладну
заповнює особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у
розмірі 25126,00 грн. була віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту на підставі податкових
накладних, виписаних ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс". На момент
складання вказаних податкових
накладних ПП „Кіровоград-Арсенал-Плюс"
було включено до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, а також
зареєстровано платником податку на
додану вартість відповідно до чинного
законодавства, з урахуванням чого суд
приходить до висновку про наявність у
нього права на складання податкових
накладних.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 10.01.2012 у справі №
К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цієї особи
на час вчинення спірних операцій є
свідченням наявності у неї необхідного
обсягу правосуб'єктності для
здійснення таких операцій, тоді як
перевірка проведення такої реєстрації
з дотриманням вимог законодавства
перебуває поза межами можливого
контролю платника.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 03.05.2012 у справі №
К/9991/11271/12.

Суд критично оцінює твердження
відповідача, що фінансово-господарські
угоди між позивачем та ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс" є
нікчемними. Так, станом на час
укладення позивачем з даним
контрагентом договору та його
виконання, останній був та є
зареєстрований в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, що підтверджується
витягом (т.2, а.с.243-245) та на час
здійснення господарських операцій з
позивачем, був платником податку на
додану вартість, що не заперечувалось і
представником відповідача в судовому
засіданні.

Згідно ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.234 Цивільного кодексу
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Такий правочин визнається
судом недійсним.

У відповідності до вимог ст.228 ЦК
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемні правочини характеризуються
таким ознаками як спрямованість на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина або знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами.

Акт перевірки Кіровоградської ОДПІ
Кіровоградської області ДПС, на
підставі якого прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, не
містить жодних посилань на наявність
ознак, які передбачені ч.1 ст.228 ЦК
України. До того ж, суд зазначає, що
даний акт перевірки ґрунтується лише
на відомостях, викладених в акті
перевірки контрагента позивача ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс".

Крім того, суд зазначає, що самостійно
визначений платником податку
податковий кредит вважається
сформованим правомірно, доки
контролюючим органом в установленому
порядку не буде доведено факту
невідповідності задекларованих
наслідків господарської операції
платника податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

Відповідачем не було надано доказів на
підтвердження недотримання сторонами
в момент укладення договорів вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

До того ж, суд зазначає що відповідно до
ч.1 ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами перевірок, які б факти в цьому
акті не були відображені. Вказані ж в
акті перевірки висновки є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю за дотриманням податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Недійсність правочину між позивачем та
контрагентом не визнана в судовому
порядку, у зв'язку з чим, факти,
викладені в акті перевірки, не можуть
бути належними доказами наявності
порушень позивачем вимог ст.ст.203, 215, 216,
228 ЦК України відносно того, що
укладений ним правочин з зазначеним
контрагентом не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, та є підставою для
визнання такого правочину недійсним.
Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Так, відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів, надання
послуг, які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентами -
є тільки припущенням.

Також відповідачем не наведено
доказів, які свідчили б, що договір,
сторонами якого є позивач та ПП
„Кіровоград-Арсенал-Плюс", укладено з
метою, що суперечить інтересам держави,
в тому числі, в частині ухилення від
сплати податків в передбаченому
законодавством обсязі та отримання
незаконної податкової вигоди.

У Рішенні суду у справі «Булвес» АД
проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
наводяться висновки про те, що
позбавлення податковим органом права
платників податків ПДВ на податковий
кредит/бюджетне відшкодування з
причини виявлення зловживань з боку їх
їхніх постачальників є порушенням ст. 1
Протоколу до Європейської конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод. Адже немає
доказів залучення платника ПДВ до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо/повинно було відомо про
таку діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного та того, що по справі
було встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованим
платником податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу суми податку на
додану вартість, застосування штрафних
(фінансових) санкцій спірним
податковим повідомленням-рішенням.

Відповідачем не надано жодних доказів
фактичного нездійснення господарських
операцій, суми по яких позивачем
включені до складу витрат та
податкового кредиту при обчисленні
податку на прибуток та податку на
додану вартість.

Згідно частиною 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного

Суд враховує, що податковим органом
обставини реального здійснення
позивачем господарської діяльності, не
досліджувались та в ході розгляду
справи не спростовані.

На підставі викладеного, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позовні вимоги Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 -задовольнити.

2.Визнати нечинними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби
від 12.07.2013 року № та №.

3.Зобов'язати Державну казначейську
службу у Кіровоградській області
стягнути на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 р.н.о.к. НОМЕР_1 судові
витрати в сумі 480 (чотириста вісімдесят)
грн. 00 коп. із Державного бюджету
України шляхом їх безспірного списання
із рахунків Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Кіровоградський окружний
адміністративний суд шляхом подання в
10-денний строк з дня її проголошення, а
у разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України - протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови, апеляційної скарги, копія
якої одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Суддя
Р.В. Жук