Справа № 2а-2944/10/0970
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року
Справа № 33310/10

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Калуському районі
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2010 року у справі за позовом
управління Пенсійного фонду України в
Калуському районі Івано-Франківської
області до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Калуському
районі та м. Калуші Івано-Франківської
області про стягнення коштів по
виплачених пенсіях в сумі 5422,50 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Управління Пенсійного фонду України в
Калуському районі Івано-Франківської
області звернулося з позовом до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Калуському
районі та м. Калуші Івано-Франківської
області про стягнення коштів в сумі
5422,50 грн. по виплаченим пенсіям.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що управлінням
Пенсійного фонду України в Калуському
районі та в м. Калуші виплачено пенсії
по втраті годувальника та пенсії по
інвалідності громадянам ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
загальну суму 5422,50 грн., про що складено
акти щомісячних звірок витрат по
особових справах потерпілих, в яких
зазначені загальні суми витрат
управління ПФУ в Калуському районі та в
м. Калуші, що підлягають відшкодуванню
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань. Однак,
виконавча дирекція Фонду соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань в м. Калуші та
Калуському районі, порушуючи вимоги ст.
21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», не приймає до
відшкодування витрати по пенсійних
справах вищезазначених осіб за період
з 01.11.2009 року по 01.08.2010 року в сумі 5422,50
грн. Відмовляючись здійснити зазначені
дії, Фонд соціального страхування від
нещасних випадків та професійних
захворювань в м. Калуші та Калуському
районі Івано-Франківської області
посилається та те, що особи втратили
працездатність внаслідок отриманого
каліцтва на виробництві або
професійного захворювання,
відшкодування завданої шкоди за яке
було встановлено згідно із
законодавством СРСР, а ОСОБА_5 не має
права на таке відшкодування, оскільки
на момент втрати годувальника не
досягла пенсійного віку.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2010 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, управління Пенсійного фонду
України в Калуському районі на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду
подало апеляційну скаргу до
Львівського апеляційного
адміністративного суду, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою позов задоволити.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що приймаючи
оскаржувану постанову суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, а допущена упереджена оцінка
зібраних доказів та довільне
трактування законодавства за текстом
постанови, не відповідає фактичним
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
позовних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули,
хоч про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, а тому, колегія суддів, у
відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС
України, вважає за можливе розглядати
справу у порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задоволити, а постанову суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нову, якою позов задоволити, мотивуючи
це наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до актів звірок витрат по
особових справах пенсіонерів, яким
виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві (профзахворювання),
складених управлінням ПФУ в Калуському
районі, загальна сума витрат по
виплачених пенсіях пенсіонерам, тому
числі виплаченої пенсії по втраті
годувальника, нещасний випадок на
виробництві (профзахворювання) з якими
стався за межами України, із вказаних
підстав за період з 01.11.2009 року по 01.08.2010
року, становить 5422,50 грн..

Зазначена сума пенсій була виплачена
УПФУ в Калуському районі та не прийнята
до заліку відповідачем з причини
одержання трудового каліцтва
(професійного захворювання) за межами
України, що підтверджується наявними у
матеріалах справи актами форми Н-1
(а.с.7-13). Витрати понесені апелянтом на
відшкодування пенсії ОСОБА_5 по втраті
годувальника відповідачем у акти
звірки не включаються, оскільки на
момент смерті ОСОБА_6 від нещасного
випадку на виробництві ОСОБА_5 не
досягла пенсійного віку.

Факт страхового випадку на виробництві
при виконанні трудових обов'язків та
інвалідність підтверджується актами
про нещасний випадок на виробництві
(а.с.7-13).

Згідно довідки виданої виконкомом
Завійської сільської ради №200 від
08.04.1987 року, ОСОБА_5 до смерті
чоловіка - ОСОБА_6, що помер у вересні 1983
року, була на його утриманні (а.с.14).

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме: Таблиць розбіжностей до довідок
про відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України Пенсійного фонду
України витрат, пов'язаних виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, наданих апелянтом за
період з листопада 2009 року по липень 2010
року, апелянтом було здійснена виплата
зазначених видів пенсії пенсіонерам та
надано відповідачу для відшкодування
виплачених пенсій та витрат пов'язаних
з виплатою пенсій (а.с. 15-23).

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції не
врахував, що право управління
Пенсійного фонду України в Калуському
районі Івано-Франківської області
вимагати відшкодування суми витрат не
прийнятої до заліку, закріплено
статтею 24 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, що призвело втрату
працездатності» від 23.09.1999 р. № 1105 - XIV, в
якій йдеться про те, що якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги і надання
соціальних послуг між
страхувальниками виник спір відносно
понесених витрат, виплата здійснюється
страхувальником, до якого звернулася
застрахована особа, при цьому
неналежний страхувальник має право
звернутися до належного
страхувальника щодо відшкодування
понесених витрат. В даному випадку,
Пенсійний фонд є страхувальником у
сфері пенсійного забезпечення та
виконує функції з призначення та
виплати пенсій.

Із заявлених позовних вимог
вбачається, що апелянт не ставить
питання про підписання актів звірки
витрат на виплату і доставку пенсій, а
ставить питання про їх фактичне
відшкодування, тобто стягнення таких
витрат з відповідача, а відтак колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що правильним способом відновлення
порушених прав та інтересів в даному
випадку є стягнення суми понесених
витрат на користь апелянта.

Стосовно заперечень відповідача про
безпідставність позовних вимог, то
колегія суддів зазначає наступне.

У пункті 2 статті 7 «Прикінцеві
положення» Закону України від 22 лютого
2001 року №2272-ІІІ «Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (набрав чинності з 1
квітня 2001 року), встановлено, що Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України (далі - Фонд)
сплачує страхові виплати і надає
соціальні послуги працівникам (членам
їх сімей), які потерпіли на виробництві
до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли
відповідні підприємства передали йому
в установленому порядку документи, що
підтверджують право цих працівників
(членів їх сімей) на такі страхові
виплати та соціальні послуги, або коли
таке право встановлено в судовому
порядку. Потерпілі, документи яких не
передані до Фонду, продовжують
отримувати належні виплати і соціальні
послуги від свого роботодавця,
Пенсійного фонду України та Фонду
соціального страхування України. При
цьому кошти, виплачені потерпілому
страхувальником, зараховуються Фондом
у рахунок його страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, а між страховиками з
інших видів страхування і Фондом у
подальшому відбуваються відповідні
розрахунки.

Частиною 2 статті 24 Закону від 23 вересня
1999 року № 1105-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» передбачено: якщо
після призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований; при цьому зазначений
страховик має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Дія зазначеного Закону поширюється на
осіб, які працюють на умовах трудового
договору (контракту) на підприємствах,
в установах, організаціях, незалежно
від їх форм власності та
господарювання, у фізичних осіб, на
осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, та на громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 2 цього Закону особи,
право яких на отримання відшкодування
шкоди раніше було встановлено
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам унаслідок травмування на
виробництві чи професійного
захворювання, пов'язаних із виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до
зазначеного Закону.

При цьому, право на таке забезпечення в
Україні не залежить від того, у якій із
колишніх республік СРСР стався
нещасний випадок на виробництві із
застрахованою особою або виникло
професійне захворювання, пов'язане з
виконанням нею трудових обов'язків.

У пункті «а» статті 27 Закону України
від 5 листопада 1991 року N 1788-ХІІ «Про
пенсійне забезпечення» передбачено, що
громадянам України - переселенцям з
інших держав, які не працювали в
Україні, пенсії по інвалідності
внаслідок трудового каліцтва або
професійного захворювання
призначаються незалежно від стажу
роботи.

Відповідно до пункту 3 розділу XI
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності»:

- відшкодування шкоди, медична,
професійна та соціальна реабілітація
провадяться Фондом також зазначеним у
статті 8 цього Закону особам, які
потерпіли до набрання ним чинності та
мали право на такі страхові виплати і
соціальні послуги (абзац 2); уся
заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання чинності зазначеним Законом
підприємства, установи й організації
не відшкодували матеріальної та
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами й організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом (абзац третій).

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували Фонду страхові
платежі підприємства, які ліквідовано
та на яких було ушкоджено здоров'я
потерпілого.

Як зазначено в абзаці 7 того самого
пункту, Фонд є правонаступником
державного, галузевих та регіональних
фондів охорони праці, передбачених
статтею 21 Закону України від 14 жовтня
1992 року N 2694-ХІІ «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
галузі пенсійного забезпечення,
вчиненої в м. Москві 13 березня 1992 року,
пенсійне забезпечення громадян
держав-учасниць цієї Угоди та членів їх
сімей здійснюється за законодавством
держави, на території якої вони
проживають.

У статті 3 зазначеної Угоди
встановлено, що всі витрати, пов'язані
зі здійсненням пенсійного
забезпечення за Угодою, несе держава,
яка його надає. За змістом цієї норми
взаємні розрахунки між державами
можуть провадитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Викладене свідчить про те, що
страховиком, який має виплачувати
пенсію по інвалідності особі, котра
стала інвалідом від нещасного випадку
на виробництві на території колишніх
республік СРСР є Фонд. Він також має
відшкодовувати витрати в разі виплати
такої пенсії органами Пенсійного фонду
України.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до переконання, що
відповідач Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Калуському районі та м.
Калуші Івано-Франківської області
зобов'язаний відшкодувати суми
пенсійних виплат в розмірі
5422,50 грн. по пенсійних справах ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а тому
вказана сума понесених витрат підлягає
стягненню на користь апелянта
Управління Пенсійного фонду України в
Калуському районі Івано-Франківської
області, який поніс такі витрати, а
відтак позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Оскаржувана постанова суду першої
інстанції прийнята внаслідок
невірного розумінням та тлумаченням
норм матеріального і процесуального
права, що і потягло за собою
неправильне вирішення справи по суті
спору у сфері спірних правовідносин, а
тому є обов'язковою підставою для її
скасування, згідно вимог п.4 ч.1 ст.202 КАС
України

Керуючись ст. 160, ст. 195, 197, п.3 ч.1 ст. 198, п.4
ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Калуському
районі Івано-Франківської області -
задоволити.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2010 року у справі
№2а-2944/10/0970 - скасувати і винести нову,
якою позов задоволити.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Калуському
районі та м. Калуші Івано-Франківської
області на користь управління
Пенсійного фонду України в Калуському
районі Івано-Франківської області
кошти в сумі 5422,50 грн. по виплачених
пенсіях.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
Р.М. Гулид

Судді:
С.М. Кузьмич

В.З. Улицький