Справа № 2а-1970/4057/11
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
Справа № 9104/38438/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Гудима Л.Я., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 16 січня 2012
року в адміністративній справі за
позовом Козівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Тернопільської області до суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 про стягнення податкового
боргу,

встановив:

У грудні 2011 року позивач Козівська МДПІ
Тернопільської області звернувся в суд
із адміністративним позовом до
відповідача суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, в
якому просив стягнути з відповідача
3244,32 грн. податкового боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що станом на 30.11.2011 р. на
особовому рахунку відповідача
рахується податковий борг в сумі 3244,32
грн., в тому числі 2860,89 грн. штрафні
(фінансові) санкції за порушення норм з
регулювання обігу готівки та 383,43 грн.
пені. Заборгованість на загальну суму
3244,32 грн. підтверджена рішеннями про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій № від 25.10.2010 р. - у розмірі
3268,75 грн. та № від 15.12.2010 р. - у
розмірі 2040,00 грн.. Вказані суми грошових
зобов'язань є узгодженими, однак
добровільно відповідачем не погашені.

Відповідач позову не визнав, у суді
першої інстанції подав заперечення,
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог. Вказував відповідач, що
на підставі податкового
повідомлення-рішення про стосування
штрафних (фінансових) санкцій №
від 25.10.2010 року розмірі 3268,75 грн. ним
проведено оплату грошових коштів
згідно платіжного доручення № 217 від 21
грудня 2010 р. в сумі 3268,75 грн., а на
підставі податкового
повідомлення-рішення № 001102308 від 15.12.2010
року в розмірі 2040,00 грн. ним проведено
оплату грошових коштів згідно
платіжного доручення № 218 від 21 грудня
2010 р. в сумі 2040,00 грн.. Таким чином,
зазначав відповідач, що ним здійснено
повністю сплату штрафних (фінансових)
санкцій, а тому позовні вимоги є
безпідставними.

Постановою Тернопільсокого окружного
адміністративного суду від 16.01.2012 року
позов задоволено. Стягнено з суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 податковий борг у розмірі
3244,32 грн..

Не погоджуючись з вказаною постановою
суду відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає апелянт,
що оскаржена постанова суду є
незаконною і необґрунтованою, прийнята
з порушенням норм матеріального права
та на основі неповного з'ясування
обставним справи, а тому постанова суду
підлягає скасуванню з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що судом
першої інстанції безпідставно не взято
до уваги доводів відповідача про те, що
визначені податковими
повідомленнями-рішеннями № від
25.10.2010 року та № 001102308 від 15.12.2010 року
штрафні санкції у розмірах 3268,75 грн. та
2040,00 грн. ним повністю сплачені згідно
платіжних доручень № 217 і № 218 від 21.12.2010
р.. Також апелянт вказує, що є
необгрунтованими висновки суду про
стягнення податкового боргу в розмірі
1966,61 грн., який виник ще у 2003 році,
оскільки про цю суму податкового боргу
він не знав і для її стягнення
закінчився визначений статтею 250 ГК
України строк. Крім цього, на думку
апелянта, суд першої інстанції
безпідставно послався на норми ПК
України, які не діяли на момент
виникнення спірних правовідносин.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати оскаржену
постанову суду від 16.01.2012 року та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
та межі апеляційної скарги, вважає, що
така апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що відповідач
ОСОБА_1 11.09.2002 року зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа і перебуває на обліку як
платник податків у Козівській МДПІ (а.с.
15, 16).

Згідно наданого позивачем Козівською
МДПІ розрахунку позовних вимог та
обґрунтувань позову, за відповідачем
ОСОБА_1 станом на 30.11.2011 р. по особовому
рахунку рахується податковий борг по
штрафних санкціях за порушення
законодавства про патентування, норм
регулювання обігу готівки та
застосування РРО в сумі 3244,32 грн., в тому
числі 2860,89 грн. - штрафні (фінансові)
санкції за порушення норм з
регулювання обігу готівки та 383,43 грн. -
пені. Вказані суми податкового боргу
виникли у зв'язку із несплатою 3268,75 грн.
і 2040,00 грн. сум штрафних (фінансових)
санкцій згідно рішень Козівської МДПІ
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій № від 25.10.2010 р. і №
від 15.12.2010 р. за порушення статті 3
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» (а.с. 5, 45, 11, 14).

Суд апеляційної інстанції не
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо обґрунтованості
доводів позивача про наявність підстав
для стягнення вказаних вище грошових
сум із відповідача.

Так, судом першої інстанції
безпідставно не враховано, що суми
штрафних (фінансових) санкції у
розмірах 3268,75 грн. і 2040,00 грн., які були
застосовані до відповідача рішеннями
Козівської МДПІ № від 25.10.2010 року
і № 001102308 від 15.12.2010 року (а.с. 8-11, 12-14),
були відповідачем повністю сплачені
згідно платіжних доручень № 217 і № 218
від 21.12.2010 р. (а.с. 20, 22).

При цьому, є помилковими висновки суду
першої інстанції щодо правомірності
зміни позивачем визначених
відповідачем призначення платежів і
зарахування коштів 3268,75 грн. і 2040,00 грн.
в порядку календарної черговості на
погашення попередньої недоїмки 1966,61
грн., яка, згідно облікових карток
платника податків (а.с. 32-40, 46), виникла
ще за період 2003-2007 років.

З цього приводу суд апеляційної
інстанції зазначає, що відповідно до
п.п.7.1.1 п.7.1 ст.7 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» № 2181-ІІІ
(в редакції на час розглядуваних
правовідносин), який діяв на час
виникнення і сплати штрафних санкцій у
розмірах 3268,75 грн. і 2040,00 грн., джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою
самостійної сплати податкових
зобов'язань і погашення податкового
боргу.

Згідно пункту 1.7 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті (далі - Інструкція),
затвердженої Постановою Правління
Національного банку України від 21.01.2004
року № 22, зареєстрованої в МЮ України
за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 3.8 Інструкції,
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України. Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу», Банк
перевіряє заповнення цього реквізиту
на відповідність вимогам, викладеним у
цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

З вищенаведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України, станом на час самостійного
зарахування позивачем поточних
платежів відповідача, належить
виключно платнику.

Згідно пункту 7.7 статті 7 Закону №
2181-ІІІ, податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення з різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляє платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення податкових
зобов'язань відповідно до пункту 7.1
статті 7 Закону № 2181-ІІІ та від
обов'язку самостійно сплатити суму
податкового зобов'язанання відповідно
до підпункту 5.3.1 п.5.3 ст.5 цього ж Закону.

Законом № 2181-ІІІ визначено вичерпний
перелік заходів, які вживаються
контролюючими органами з метою
погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
пунктом 7.7 статті 7 Закону № 2181-ІІІ
податковий орган, до 31.12.2010 року, не був
наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Оскільки Законом № 2181-ІІІ та Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» не встановлено право органу
державної податкової служби змінювати
напрямок платежу, вчинення дій, які
полягають у зміні напрямку такого
платежу та спрямування його на
погашення попередніх зобов'язань і
таким чином зменшення сплати поточних
зобов'язань по відповідному податку і
збору, що здійснює підприємство, є
обмеженням реалізації конституційного
права на розпорядження своєю
власністю, визначеного статтею 41
Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
зазначає, що застосовані до
відповідача рішеннями позивача №
від 25.10.2010 року і № 001102308 від 15.12.2010
року штрафні санкції у розмірах 3268,75
грн. і 2040,00 грн., та нарахована
відповідачу пеня, не відносяться до
категорій податкових зобов'язань і
податкового боргу, згідно приписів
ст.ст. 14, 15 Закону України «Про систему
оподаткування» та ст. 1 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».

Суд апеляційної інстанції також
враховує, що копії вказаних вище рішень
Козівської МДПІ № від 25.10.2010 року
і № 001102308 від 15.12.2010 року були отримані
відповідачем ОСОБА_1 15.12.2010 року, що
підтверджується відповідними
розписками на корінцях цих рішень (а.с.
21, 23, 11, 14), а суми штрафів 3268,75 грн. і 2040,00
грн. за такими рішеннями були сплачені
відповідачем повністю згідно
платіжних доручень № 217 і № 218 від 21.12.2010
р. (а.с. 20, 22).

При цьому, в матеріалах справи відсутні
належні докази про причини походження
і правомірність нарахування
відповідачу пені у розмірі 853,91 грн., що
вказана в розрахунку позовних вимог
(а.с. 5, 45).

Крім цього, відносно зазначених у
розрахунку позовних вимог недоїмки у
розмірі 1966,61 грн. та пені у розмірі 423,80
грн., суд апеляційної інстанції звертає
увагу на наступне.

Відповідно до п.п.18.2.1 п.18.2 ст.18 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державним цільовими
фондами», підлягає списанню
безнадійний податковий борг, у тому
числі пеня, нарахована на такий
податковий борг, а також штрафні
санкції. Безнадійним, зокрема, згідно
підпункту «в» п.п.18.2.1 п.18.2 ст.18
вказаного Закону № 2181-ІІІ, визнається
податковий борг юридичних та фізичних
осіб, стосовно якого минув строк
позовної давності, встановлений цим
Законом.

Підпунктом 15.1.1 п.15.1 ст.15 Закону № 2181-ІІІ
визначений для розглядуваних
правовідносин спеціальний строк
позовної давності - 1095 календарних
днів.

Підпунктом 15.2.1 п.15.1 ст.15 вказаного
Закону № 2181-ІІІ встановлено граничні
строки стягнення податкового боргу,
зокрема, у разі коли податкове
зобов'язання було нараховане
податковим органом до закінчення
строку давності, визначеного у пункті
15.1 цієї статті, податковий борг, що
виник у зв'язку з відмовою у
самостійному погашенні податкового
зобов'язання, може бути стягнутий
протягом наступних 1095 календарних днів
від дня узгодження податкового
зобов'язання.

Таким чином, з аналізу наведених норм
податкового законодавства, що діяло до
31.12.2010 року видно, що списанню підлягає
податковий борг платника податків щодо
якого минув термін позовної давності
1095 календарних днів.

Також, відповідно до п.101.1 ст.101
Податкового кодексу України, списанню
підлягає безнадійний податковий борг,
у тому числі пеня та штрафні санкції,
нараховані на такий податковий борг. Як
зазначається в пункті 101.2 цієї статті,
під терміном «безнадійний податковий
борг» розуміється, зокрема, податковий
борг платника податків, стосовно якого
минув строк давності, встановлений цим
Кодексом.

Пунктом 102.1 ст.102 ПК України визначено
строк давності - 1095 календарних днів, а
пунктом 102.4 цієї статті передбачено, що
у разі якщо грошове зобов'язання
нараховане контролюючим органом до
закінчення строку давності,
визначеного у пункті 102.1 цієї статті,
податковий борг, що виник у зв'язку з
відмовою у самостійному погашенні
такого грошового зобов'язання, може
бути стягнутий протягом наступних 1095
календарних днів з дня виникнення
податкового боргу.

Таким чином, строк позовної давності
(строк давності за ПК України) щодо
податкового боргу в розмірі 1966,61 грн.
недоїмки та 423,80 грн. пені, який існував
станом ще на 31.12.2007 року згідно
облікових карток платника податків
(а.с. 32-40, 46), становив не більше як до
31.12.2010 року, а тому підлягав списанню як
безнадійний.

З врахуванням наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що оскаржена постанова суду
першої інстанції від 16.01.2012 року
винесена з порушенням норм
матеріального права, за результатами
неповного з'ясування судом першої
інстанції обставин справи та з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, а тому така
постанова суду підлягає скасуванню, із
прийняттям нової постанови про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 -
задоволити.

Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 16 січня 2012
року в адміністративній справі за
позовом Козівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Тернопільської області до суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 про стягнення податкового
боргу - скасувати та прийняти нову
постанову.

У задоволенні позовних вимог
Козівської міжрайонної державної
податкової інспекції Тернопільської
області до суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про
стягнення податкового боргу -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
В.Я. Гудим

Н.М. Судова-Хомюк