Справа № 2а-4460/10/0270
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/9991/12119/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргуДержавної
податкової інспекції у м.Вінниці

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2011

у справі №2-а-4460/10/0270

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
м.Вінниці

про визнання дій неправомірними та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 08.12.2010 в
задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2
про визнання дій протиправними та
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ у м.Вінниці
№/0 від 28.10.2010 відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2011
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 08.12.2010
скасовано в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ у м.Вінниці
№/0 від 28.10.2010 з прийняттям в цій
частині нового рішення про задоволення
позову. В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду
апеляційної інстанції в частині
задоволених позовних вимог з
прийняттям нового рішення про відмову
в позові в повному обсязі, з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено планову виїзну
документальну перевірку з питань
дотримання позивачем вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2009 по
30.06.2010, за результатами якої складено
акт №2338/1721/НОМЕР_1 від 18.10.2010.

За висновками акта перевірки позивачем
допущено порушення пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.4
п.7.4, пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», що стало
підставою для донарахування
зобов?язань з податку на додану
вартість в розмірі 59967,00 грн. у зв?язку з
віднесенням до складу податкового
кредиту у періоді, що перевірявся, сум
ПДВ за податковими накладними
виписаними в попередніх періодах, а
також у зв?язку з придбанням
матеріальних цінностей (питної води),
які не призначались для використання в
господарській діяльності.

За результатами перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення від
28.10.2010 №1/0 про визначення
податкового зобов?язання з податку на
додану вартість у розмірі 89950,5 грн., у
т.ч. основного платежу 59967 грн. та
штрафних санкцій 29983,5 грн.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, на які посилається відповідач у
касаційній скарзі, та вважає, що судом
повно встановлені обставини у справі,
яким надана правильна правова оцінка
на підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 цього Закону датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є підставою для нарахування
податкового кредиту.

При цьому підпунктом 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 цього Закону визначено, що не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат зі сплати
податку, не підтверджених податковими
накладними.

Отже, у податковому періоді (попередній
період), коли податкова накладна була
виписана продавцем товарів, але не
отримана покупцем цих товарів,
покупець товарів не мав документа
(податкової накладної), на підставі
якого міг би включити суму податку на
додану вартість по цій операції до
складу податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. У
разі відмови з боку постачальника
товарів (послуг) надати податкову
накладну або при порушенні ним порядку
її заповнення отримувач таких товарів
(послуг) має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву зі скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум цього податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг). Отримання такої скарги є
підставою для проведення позапланової
виїзної перевірки такого
постачальника та з'ясування
достовірності й повноти нарахування
ним зобов'язань з цього податку за
такою цивільно-правовою операцією.

Аналіз вищенаведеної норми дає
підстави для висновку, що подання заяви
зі скаргою на постачальника є
виключним правом, а не обов'язком
покупця.

Таким чином, недотримання позивачем
порядку, встановленого підпунктом 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», не є
підставою для висновку про
неправомірність віднесення понесених
ним витрат до податкового кредиту та не
свідчить про обґрунтованість рішення
податкової інспекції, позаяк згідно з
абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 цього Закону, підставою для
відповідальності платника податку є не
підтвердження сум податку, включеного
до податкового кредиту, на момент
перевірки платника податку.

За підтвердження факту придбання та
оплати товару в податковому періоді в
якому були виписані податкові
накладні, що податковим органом не
заперечується, однак, які фактично
отримані позивачем пізніше, але в
межах строків встановлених ст.15 Закону
України «Про порядок погашення
зобов??язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», судова колегія погоджується
з висновками суду апеляційної
інстанції про відсутність порушення
позивачем вимог наведених норм
законодавства, яке б позбавляло його
права на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість.

Правильними є і висновки суду
апеляційної інстанції, що всупереч ч.2
ст.71 КАС України, відповідачем не
надано доказів не дотримання позивачем
вимог пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» за
операціями з придбання питної води, що
виключає підстави для висновку про
обґрунтованість донарахування
податкового зобов?язання з податку на
додану вартість за період 2009, 1-2
квартали 2010 року в сумі 578,00 грн.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд апеляційної інстанції,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства, всебічно перевіривши
обставини справи, вирішили справу у
відповідності з нормами матеріального
права та постановив обґрунтоване
рішення, підстав для його скасування, з
мотивів викладених в касаційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м.Вінниці відхилити, а
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2011
залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун