Справа № К/9991/51073/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/51073/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського
М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах Полтавської області
про перерахунок та виплату пенсії за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 6 липня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

20 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що він має статус учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
категорії 1 та є інвалідом ІІ групи
внаслідок захворювання, пов'язаного з
участю у ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС (з 1998 року до 13
жовтня 2009 року було встановлено ІІІ
групу інвалідності), тому відповідно до
статей 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має право на отримання
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 50
процентів мінімальної пенсії за віком,
державної пенсії для інвалідів ІІІ
групи в розмірі, не нижчому 6
мінімальних пенсій за віком (за період
з 1 січня 2000 року до 13 жовтня 2009 року) та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком,
державної пенсії для інвалідів ІІ
групи в розмірі, не нижчому 8
мінімальних пенсій за віком (за період
з 13 жовтня 2009 року по 7 грудня 2009 року). В
зв'язку з тим, що зазначені виплати були
проведені у значно меншому розмірі,
позивач звернувся до управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах
Полтавської області із заявою про
перерахунок призначеної пенсії, але
відповідач відмовив у цьому.

Просив визнати протиправними дії
управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області
щодо відмови позивачу у перерахунку та
виплаті пенсії за період з 1 січня 2000
року по 7 грудня 2009 року згідно статей 50,
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»;

зобов'язати відповідача перерахувати
та виплатити позивачу державну пенсію
як інваліду ІІІ групи з 1 січня 2000 року
до 13 жовтня 2009 року в розмірі 6
мінімальних пенсій за віком та як
інваліду ІІ групи з 13 жовтня 2009 року по 7
грудня 2009 року в розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
розраховуючи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленої на рівні
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, з урахуванням
виплачених сум;

зобов'язати відповідача перерахувати
та виплатити позивачу додаткову пенсію
за шкоду, заподіяну здоров'ю, як
інваліду ІІІ групи з 1 січня 2000 року до 13
жовтня 2009 року в розмірі 50
процентів мінімальної пенсії за віком,
та як інваліду ІІ групи з 13
жовтня 2009 року по 7 грудня 2009 року в
розмірі 75 процентів мінімальної пенсії
за віком відповідно до статті 50 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
розраховуючи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленої на рівні
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, з урахуванням
виплачених сум.

Постановою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 8 грудня
2010 року позов ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано відмову протиправною
управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області щодо
перерахунку державної та додаткової
пенсії ОСОБА_1 за період з 1 січня 2000
року до 13 жовтня 2009 року та з 13
жовтня 2009 року по 7 грудня 2009 року.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в м. Лубнах Полтавської
області провести перерахунок та
виплачувати ОСОБА_1 державну пенсію
відповідно до частини четвертої статті
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі не менше 6
мінімальних пенсій за віком з
урахуванням частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та закону України про
Державний бюджет України на
відповідний рік як інваліду ІІІ групи
за період з 1 січня 2000 року до 13 жовтня
2009 року, у розмірі не менше 8
мінімальних заробітних плат за віком
як інваліду ІІ групи за період з 13
жовтня 2009 року по 7 грудня 2009 року з
урахуванням виплаченого. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області провести
ОСОБА_1 перерахунок додаткової пенсії
відповідно до статті 50 Закону України
«Про статус і соціальних захист
громадян, як постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» як
інваліду ІІІ групи у розмірі 50
процентів прожиткового мінімуму
громадян за період з 1 січня 2000 року до 13
жовтня 2009 року, як інваліду ІІ групи у
розмірі 75 процентів прожиткового
мінімуму громадян за період з 13 жовтня
2009 року по 7 грудня 2009 року та провести
відповідні виплати з урахуванням
виплаченого.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 6 липня
2011 року апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області
задоволено частково. Постанову
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 8 грудня 2010
року скасовано в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах
Полтавської області про перерахунок та
виплату недоотриманої пенсії за період
з 1 січня 2000 року по 19 жовтня 2009 року.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м.
Лубнах Полтавської області про
перерахунок та виплату недоотриманої
пенсії за період з 1 січня 2000 року по 19
жовтня 2009 року залишено без розгляду.
В решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судом апеляційної інстанції порушення
норм чинного процесуального і
матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильного судового рішення,
позивач просить скасувати
постановлене рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі судове
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1 та є
інвалідом ІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з виконанням
обов'язків військової служби з
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС.

Статтею 49 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII
передбачено, що пенсії особам,
віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Відповідно до частини четвертої статті
54 цього Закону (в редакції, що діяла
до 1 січня 2008 року), якою визначено
підстави та умови призначення
державних пенсій особам, віднесеним до
категорії 1, та у зв'язку з утратою
годувальника, в усіх випадках розміри
пенсій для інвалідів ІІ групи, щодо
яких встановлено зв'язок із
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими 8 мінімальних пенсій за
віком.

Згідно зі статтею 50 Закону № 796-ХІІ
особам, віднесеним до категорії 1,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
зокрема, інвалідам ІІ групи - у розмірі
75 процентів мінімальної пенсії за
віком.

Як передбачено статтею 53 зазначеного
Закону, виплата додаткової пенсії
здійснюється повністю незалежно від
заробітку, пенсії чи іншого доходу.

Підпунктом 15 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI частини третю та
четверту статті 54 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» викладено
в новій редакції, відповідно до змісту
яких у всіх випадках розміри пенсій для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
не можуть бути нижчими: для учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС у 1986 році, зокрема,
по II групі інвалідності - 200 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; для учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС у 1987 - 1990 роках та
осіб, евакуйованих у 1986 році із зони
відчуження, зокрема, по II групі
інвалідності - 150 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; для інших
інвалідів, щодо яких встановлено
причинний зв'язок інвалідності з
Чорнобильською катастрофою, зокрема,
по II групі інвалідності - 120 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Підпунктом 12 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI статтю 50 Закону № 796-ХІІ
викладено в новій редакції, відповідно
до якої особам, віднесеним до категорії
1, призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
зокрема, інвалідам II групи - у розмірі 20
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
пункту 28 розділу ІІ Закону № 107-VI
визнані неконституційними з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього рішення.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Вихідним критерієм розрахунку
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 50, 54 Закону №
796-ХІІ, є мінімальний розмір пенсії за
віком, який відповідно до частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом,
тобто законами України про Державний
бюджет на відповідні роки.

Положення частини третьої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» щодо застосування
розміру мінімального розміру пенсії за
віком, встановленого частиною першою
цієї статті, тільки стосовно
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на
відповідні роки, а не розміри твердих
сум, що установлені постановами
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення розмірів пенсій та інших
соціальних виплат окремим категоріям
пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок державного
бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 (з
урахуванням змін, внесених постановою
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення розмірів пенсій,
призначених відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 13 липня
2004 року № 894) та «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» від 28 травня 2008 року №530.

Оскільки у порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, то застосування
до зазначених правовідносин положень
статті 87 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» замість строків
звернення до суду, визначених статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, є необґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України в редакції від 7
липня 2010 року (набрала чинності з 30
липня 2010 року) адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з частиною першою статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

У випадках звернення до суду з позовом
після 30 липня 2010 року щодо позовних
вимог за період до зазначеної дати
повинен застосовуватись річний строк
звернення до суду, залишок якого після
30 липня 2010 року не повинен перевищувати
шести місяців. Оскільки позивач
звернувся до суду 20 жовтня 2010 року,
тобто залишок річного строку звернення
до суду після 30 липня 2010 року не
перевищує шести місяців, то залишенню
без розгляду підлягають позовні вимоги
позивача у межах річного строку
звернення до суду, тобто до 20 жовтня 2010
року.

Враховуючи викладене, апеляційний суд,
змінюючи рішення суду першої
інстанції, правильно застосував річний
строк звернення до адміністративного
суду, встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, що діяла до 30 липня
2010 року), та обґрунтовано залишив без
розгляду позовні вимоги за період
з 1 січня 2000 року по 19 жовтня 2009 року,
оскільки позивачем було пропущено
зазначений строк звернення до суду без
поважних причин.

В доводах касаційної скарги позивач
помилково посилається на частину другу
статті 87 Закону України «Про пенсійне
забезпечення». Зазначена норма права
не може бути застосована до спірних
правовідносин, оскільки в ній йдеться
про виплату за минулий час без
обмеження будь-яким строком
нарахованої суми пенсії, не отриманої з
вини органу, що призначає і виплачує
пенсію, тобто на суми пенсій, які
виплачуються органами Пенсійного
фонду України у безспірному порядку.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржуване судове рішення суду
апеляційної інстанції постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні, не спростовуються,
підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 6 липня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.