Справа № 811/2833/13-а
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2013-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
Кіровоград, вул. Велика Перспективна, 40
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 листопада 2013 року
справа №
Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі судді
Жука Р.В., за участю секретаря Бондар
Я.Г. та представників:
відповідача: Матусевича Ю. М.
розглянувши у судовому засіданні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1до відповідача
Державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Знам'янського міськрайонного
управління юстиції Кіровоградської
області Матусевича Юрія Миколайовича
провизнання протиправними дій та
скасування постанов від 15.03.2013 року ВП
№35501388,-
ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Знам'янського міськрайонного
управління юстиції Кіровоградської
області Матусевича Юрія Миколайовича
про визнання протиправними дій
відповідача по винесенню постанов від
15.03.2013 року ВП №35501388 про арешт нежилих
приміщень, що належать їй на праві
особистої приватної власності та
розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та за
заборону їх відчуження, а також
скасування постанов від 15.03.2013 року ВП
№35501388 про арешт нежилих приміщень, що
належать їй на праві особистої
приватної власності та розташовані по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та заборону їх
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що постановами ВП №35501388 від 15.03.2013
року про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, накладено арешт на
нежитлове приміщення, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, що
належить їй. Зазначену постанову
винесено в порядку виконання
виконавчого листа Знам'янського
міськрайонного суду № 2/1107/79/12 від 15.11.2012
року, про стягнення боргу з її
колишнього чоловіка ОСОБА_3 за
договором позики. Проте останній не
власником арештованих приміщень.
Позивачка вважає, оскаржувану
постанову незаконною та такою, що
прийняту з порушенням вимог положень
Закону України «Про виконавче
провадження» та діючого законодавства,
оскільки згідно рішення Знам'янського
міськрайонного суду від 21.10.2011 року по
справі №2-783/11 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, визнано право особистої
приватної власності на нежилі
приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1
та АДРЕСА_2 за позивачкою - ОСОБА_1
Відповідач не погоджуючись з позовом
надав суду заперечення. Вимоги позову
не визнав, посилаючись на їх
необґрунтованість та безпідставність.
У судовому засіданні позивач
підтримала вимоги адміністративного
позову і просила суд їх задовольнити.
Відповідач у судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову.
Дослідивши подані документи і
матеріали, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню з
Судом встановлено та не заперечувалось
сторонами, що рішенням Знам'янського
міськрайонного суду від 21.10.2011 року по
справі №2-783/11 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, визнано право особистої
приватної власності на нежилі
приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1
та АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (а.с.20-21).
Рішенням Знам'янського міськрайонного
суду від 01.03.2012 року з ОСОБА_3 стягнуто
на користь ОСОБА_4 борг за договором
позики від 07.08.2008 року у сумі 91264,00 грн.
та договором від 19.03.2009 року у сумі 60048
грн. та відсотки у сумі 33230 грн. (а.с.22-23).

Вищезазначеним рішенням встановлено,
що вимога щодо стягнення
заборгованості з ОСОБА_1 задоволенню не
підлягає, оскільки остання не є
учасником даних правовідносин, а саме
не є позикодавцем та не є позичальником
за договором позики.

Крім того, у судовому засіданні не
знайшли свого підтвердження доводи
щодо обізнаності ОСОБА_1 стосовно дій
її колишнього чоловіка з приводу
отримання в борг коштів.

На виконання даного рішення видано
виконавчі листи Знам'янського
міськрайонного суду № 2/1107/79/12 від 15.11.2012
року, які звернуті до виконання (а.с.15-18).

03.12.2012 року ВДВС Знам'янського
міськрайонного управління юстиції
Кіровоградської області винесено
постанови про відкриття виконавчого
провадження (а.с.11-14).

15.03.2013 року державним виконавцем
відділу Державної виконавчої служби
Знам'янського міськрайонного
управління юстиції Кіровоградської
області Матусевичем Ю.М. винесено
постанови про арешт нежилих приміщень,
що належать ОСОБА_1 на праві особистої
приватної власності та розташовані по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та оголошено
заборону на їх відчуження (а.с.5-6).

Частиною 3 статті 72 Кодексу
адміністративно судочинства України
визначено, що обставини, які визнаються
сторонами, можуть не доказуватися
перед судом, якщо проти цього не
заперечують сторони і в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання.

В силу пункту 1 частини 2 статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Згідно пункту 7 частини 1 статті 3 КАС
України суб'єкт владних повноважень -
це орган державної влади, орган
місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до положень пункту 1 частини
1 статті 3 КАС України, справа
адміністративної юрисдикції це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Пунктом 20 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.05.2013 року «Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів»
зазначено, що згідно з частиною першою
статті 60 Закону України від 21 квітня 1999
року № 606-XIV «Про виконавче
провадження» особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Під час вирішення такого спору
з'ясуванню підлягають обставини щодо
підстав набуття права власності на
спірне майно, у зв'язку з чим зазначені
вимоги є приватноправовими.

Публічно-правовими є спори між особою,
на майно якої накладено арешт у
виконавчому провадженні і яка не є
боржником у цьому провадженні, та
органом державної виконавчої служби -
суб'єктом владних повноважень з
приводу рішень, дій чи бездіяльності,
прийнятих (вчинених) під час проведення
опису та арешту майна, що не пов'язані з
визнанням права власності на
арештоване майно.

Виходячи з вищенаведених приписів норм
чинного законодавства спір який виник
між сторонами у даній справі, є
публічно-правовим, а тому підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Суд зазначає, що при проведенні
виконавчих дій щодо арешту майна
боржника державний виконавець повинен
перш за все керуватися вимогами Закону
України «Про виконавче провадження».

У той же час чинним законодавством
України можуть бути встановлені певні
особливості щодо правового режиму
майна боржника або строків проведення
опису й арешту його майна, які також
мають враховуватись державним
виконавцем при проведенні виконавчих
дій.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення). Примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України. Примусове виконання
рішень здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України «Про
державну виконавчу службу».

За змістом ч.1 ст.14 ЦПК України
підлягають виконанню судові рішення,
що набрали законної сили.

Відповідно до ч.1, 2 ст.5 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених законом, здійснювати
необхідні міри для своєчасного і
повного виконання рішення способом і в
порядку, передбаченому виконавчим
документом.

В порядку виконання рішення суду від
01.03.2012 року, державним виконавцем
Матусевичем Ю.М. 15.03.2013 року винесено
постанови про арешт майна боржника -
ОСОБА_1 та оголошення заборони на його
відчуження ВП №35501388. Арешт накладено
на нежитлові приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1
та заборонено здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке належить боржнику
(а.с.5-6).

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець має право звернути
стягнення на майно боржника, що
перебуває в інших осіб, а також на майно
та кошти, що належать боржнику від
інших осіб. Зазначені особи зобов'язані
подати на запит державного виконавця у
визначений ним строк відомості про
належне боржнику майно, що перебуває в
них, та майно чи кошти, які вони мають
передати боржнику.

Після надходження від зазначених осіб
відомостей про наявність майна
боржника державний виконавець описує
таке майно, вилучає його і реалізує у
встановленому цим Законом порядку. У
разі якщо особа, у якої перебуває майно
боржника, перешкоджає державному
виконавцю в його вилученні, таке майно
вилучається державним виконавцем у
примусовому порядку.

З аналізу зазначеної норми суд вбачає
можливість звернути стягнення на майно
боржника, що знаходиться в інших осіб
та обов'язок державного виконавця
встановити, на яких підставах майно
боржника знаходиться у інших осіб.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження» арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Суд зазначає, що у виконавчому
провадженні арешт на майно боржника
включає в себе комплекс процесуальних
виконавчих дій щодо заборони вільного
розпорядження та користування таким
майном.

Державний виконавець, всупереч вимогам
ст. 55 Закону, не здійснив усіх
необхідних заходів, а саме: останній не
встановив, чи належить майно -
приміщення за адресою АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 боржнику та виніс постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження яке є
особистою приватною власністю ОСОБА_1

Постановою Пленуму Bерховного Cуду
України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження» (пункт 16)
передбачено, що вимоги інших осіб щодо
належності їм, а не боржнику майна, на
яке накладено арешт, вирішуються
шляхом пред'явлення ними відповідно до
правил підвідомчості (ст. 24 ЦПK, ст. 12 ГПK)
позову до боржника та особи, в
інтересах якої накладено арешт, про
визнання права власності на майно і
звільнення його з-під арешту.

Досліджуючи спірні правовідносини у
справі, суд встановив, що рішенням
Знам'янського міськрайонного суду від
21.10.2011 року по справі №2-783/11 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, визнано право
особистої приватної власності на
нежилі приміщення, що розташовані по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (а.с.20-21).

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 03.10.2013 року
апеляційне провадження за апеляційною
скаргою ВДВС Знам'янського
міськрайонного управління юстиції
Кіровоградської області на заочне
рішення Знам'янського міськрайонного
суду від 21.10.2011 року по справі №2-783/11
закрито (а.с.66).

Частиною 1 статті 72 Кодексу
адміністративно судочинства України
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд, виходячи з аналізу наведеної норми
процесуального права зазначає, що за
визначених умов не належить доказувати
обставини, встановлені в іншому
судовому рішенні, що набрало законної
сили. Обставини вважаються
встановленими в іншому судовому
рішенні, якщо про це зазначено у
мотивувальній чи резолютивній
частинах цього рішення.

Існування такої підстави звільнення
від доказування обумовлено тим, що
особа, яка мала можливість
спростовувати ту чи іншу обставину в
іншому (адміністративному, цивільному,
господарському) процесі і не зробила
цього, не може спростовувати цю
обставину і при розгляді
адміністративної справи. Це правило
застосовується у разі, якщо всі особи,
які беруть участь у справі, брали
участь й у справі, у якій було
встановлено обставини.

Суд звертає увагу на те, що в
Конституції України та ратифікованій
Верховною Радою України Європейській
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод (далі Конвенція),
гарантовані фундаментальні права і
свободи людини, серед яких: право на
життя, на свободу і особисту
недоторканність, право на власність,
право на справедливий суд та інші.

В контексті забезпечення дотримання
принципів Конституції та Конвенції
було прийнято Закон України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» (далі Закон), який узгоджує
судові рішення, що приймаються в
Україні щодо забезпечення прав і
свобод людини і громадянина із
європейськими стандартами.

Статтею 17 Закону визначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини, як джерело права.

Таким чином, ратифікувавши Конвенцію
та прийнявши вищевказаний Закон,
Україна визнала юрисдикцію Суду, з
метою створення в схожих
правовідносинах однорідної судової
практики, узгодженої з європейською
правовою системою, тим самим створивши
передумови для зменшення числа заяв до
Європейського суду з прав людини проти
України.

Однією із основоположних
задекларованих європейських цінностей
є право на власність, тобто право на
мирне володіння своїм майном,
визначене у статті 1 Протоколу 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

У даній статті, зокрема, зазначено, що
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Виходячи з зазначеного суд дійшов
висновку, що дії державного виконавця
Матусевича Ю.М., щодо винесення
постанови про арешт приміщень та
оголошення заборони на їх відчуження, є
неправомірними та такими, що
спричиняють неможливість володіння,
користування або розпорядження
власним майном ОСОБА_1 навіть після
рішення суду на свою користь яке
набрало законної сили.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про визнання протиправними
дій державного виконавця ВДВС
Знам'янського міськрайонного
управління юстиції Кіровоградської
області Матусевича Ю.М. по винесенню
постанов про арешти нежилих приміщень.

Відповідно до ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.69,70,71, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними дії відповідача
- державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Знам'янського міськрайонного
управління юстиції Кіровоградської
області Матусевича Юрія Миколайовича
по винесенню постанов від 15.03.2013 року ВП
№35501388 про арешти нежилих приміщень, що
належать ОСОБА_1 на праві особистої
приватної власності та розташовані по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та за заборону їх
відчуження.

Скасувати постанови від 15.03.2013 року ВП
№35501388 про арешти нежилих приміщень, що
належать ОСОБА_1 на праві особистої
приватної власності та розташовані по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та заборону їх
відчуження.

Присудити з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати у
розмірі 34,41 грн.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текс постанови складений 10.11.2013
року.

Суддя
Р.В. Жук