Справа № 826/1453/14
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2014 року № 826/1453/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Огурцова О.П. розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «РН Коммерс»до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників
провизнання протиправними та
скасування податкових
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «РН Коммерс»
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників про
визнання протиправними та скасування
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує наступним.
Податкові зобов'язання позивачу
нараховані за результатами
документальної позапланової невиїзної
перевірки з питань дослідження
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування і сплати податку на додану
вартість та податку на прибуток
підприємства по операціям з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Авторекордс» за
період 2012 які відображені в податковій
звітності в 2012, січень-березень 2013.
Підставою нарахування податкових
зобов'язань став висновок податкового
органу про те, що за результатами
проведеної перевірки між позивачем та
ТОВ «Авторекордс» не встановлено
реального вчинення господарських
Позивач, не погоджуючись з таким
висновком податкового органу зазначає,
що у період, який перевірявся, дійсно
мав господарські правовідносини з ТОВ
«Авторекордс» за договором про надання
транспортних послуг № 137 У від 01.06.2011,
які мали реальний характер та за яким
ним було сплачено, та отримано послуги,
які було використано у власній
господарській діяльності та з метою
отримання прибутку, а документи
бухгалтерського та податкового
обліків за цими операціями були
оформлені у відповідності до вимог
податкового законодавства.
Представник позивача у судовому
засіданні 03.04.2014 підтримав позовні
вимоги та просив суд задовольнити
позов у повному обсязі.
Відповідач проти позовних вимог
заперечив, через канцелярію суду 26.02.2014
надав суду письмові заперечення, у яких
просив відмовити у задоволенні
адміністративного позову повністю.
Доводи відповідача викладені в
письмових запереченнях та наведені
його представником під час судового
засідання аналогічні доводам та
висновкам викладеним в акті перевірки
№ 1306/41-20/33500195 від 30.10.2013. Також
відповідачем було зазначено, що
бухгалтерська документація оформлена
з порушенням чинного законодавства та
з неї неможливо встановити реальність
здійснення операцій.
У судовому засіданні 03.04.2014 представник
відповідача заперечив проти позовних
вимог та просив суд відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.
У судовому засіданні 03.04.2014
представники сторін не заперечували
проти розгляду справи в порядку
письмового провадження та подали
заяву, в якій просили здійснити розгляд
справи в порядку письмового
провадження, за відсутності
представників сторін.
Відповідно до частини четвертої статті
122 Кодексу адміністративного
судочинства України особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
З урахуванням наведеного суд,
заслухавши у судовому засіданні
представників позивача та відповідача
ухвалив продовжити розгляд справи у
письмовому провадженні.
Підчас судового розгляду справи, суд,
30.10.2013 Міжрегіональним головним
управлінням Міндоходів - Центральним
офісом з обслуговування великих
платників була проведена позапланова
невиїзна перевірка Товариства з
обмеженою відповідальністю «РН
Коммерс» з питань своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток підприємства по
операціям з ТОВ «Авторекордс» за
період 2012, які відображені в податковій
звітності в 2012 році, січень-березень 2013.
За результатами перевірки складено акт
№ 1306/41-20/35500195 від 30.10.2013 яким
встановлено порушення пунктів 198.2, 198.3,
198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.4, 201.6, 201.10
статті 201 Податкового кодексу в
результаті чого занижено податкові
зобов'язання на загальну суму 160 479 грн.,
завищено бюджетне відшкодування на
суму 214 953 грн., та пунктів 138.1, 138.2 статті
138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України в
результаті чого завищено від'ємне
значення об'єкта оподаткування в 2012 на
загальну суму 1 877 162 грн.
19.11.2013 на підставі акта № 1306/41-20/35500195 від
30.10.2013 прийняті податкові повідомлення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
на суму 240 718,50 грн. у тому числі за
штрафними (фінансовими) санкціями
збільшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі в рахунок
зменшення податкових зобов'язань у
наступних періодів) з податку на додану
вартість у розмірі 214 953,00 грн.
Товариство з обмеженою
відповідальністю «РН Коммерс» не
погоджуючись з податковими
19.11.2013, вважаючи їх протиправними та
такими, що підлягають скасуванню
звернулось з відповідним позовом до
суду.
Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд вважає позов таким, що
не підлягає задоволенню з наступних
Суть офіційного з'ясування всіх
обставин у справі визначена в частинах
четвертій та п'ятій статті 11 цього
Кодексу, якими встановлено, що суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
Принцип офіційного з'ясування всіх
обставин справи зобов'язує суд
встановити обставини справи для
забезпечення прийняття правосудного
рішення, в тому числі незалежно від
посилань чи доводів сторін.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу. Витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку; витрати банківських
установ.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, встановлено, що
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з:
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, до
митного режиму магазину безмитної
торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України; з метою оподаткування
цим податком до імпорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг) з-під митного режиму
магазину безмитної торгівлі, митного
складу або спеціальної митної зони,
створених згідно з положеннями глав 35 -
37 Митного кодексу України, для їх
подальшого вільного обігу на території
України; постачання послуг з
міжнародних перевезень пасажирів і
багажу та вантажів залізничним,
автомобільним, морським і річковим та
авіаційним транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть
бути майно, товари, дохід (прибуток) або
його частина, обороти з реалізації
товарів (робіт, послуг), операції з
постачання товарів (робіт, послуг) та
інші операції платника податків, які
відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України визначені як об'єкт
оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів,
витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів,
пов'язаних з обчисленням і сплатою
податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних,
не підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції, якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні
документи не можуть вважатися
первинними документами для цілей
ведення податкового обліку навіть за
наявності всіх формальних реквізитів
таких документів, що передбачені
чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка
викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як
обов'язкова ознака господарської
операції кореспондує з нормами
податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу
України встановлено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг;
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу , протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому
числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій
у необоротні капітальні активи), у
тому числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
до складу податкового кредиту та
здійснених витрат до складу валових є
факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в
господарській діяльності.

Господарські операції для визначення
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість та валових
витрат для цілей визначення об'єктом
оподаткування податком на прибуток
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами,
що відображають реальність таких
операцій.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу податкового
кредиту з податку на додану вартість
та до складу валових витрат навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011.

Зазначеним листом Вищого
адміністративного суду України також
визначено, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг), спорудженням основних
фондів, імпортом товарів (послуг),
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Таким чином, при визначенні права
платника податків на формування
податкового кредиту та валових витрат,
судом має бути перевірено чи мали
операції між платником податків та
його контрагентами реальний товарний
характер, можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій та віддаленості
контрагентів один від одного, подальше
використання позивачем придбаної у
зазначених контрагентів продукції, при
цьому, суд має виходив з того, що
наявність у покупця належно оформлених
документів, які відповідно до закону
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, зокрема виданих
продавцями податкових накладних, не є
безумовною підставою для
відшкодування податку на додану
вартість в подальшому, якщо податковий
орган доведе, що відомості в таких
документах не відповідають дійсності,
наприклад, у випадку, коли не
проводилися самі операції.

Позивач у позовній заяві зазначає про
те, що відповідач необґрунтовано
дійшов висновку про те, що
правовідносини з ТОВ «Авторекордс» за
договором № 137 У від 01.06.2011 не спричиняє
реального настання правових наслідків,
оскільки фінансово - господарські
відносини з ТОВ «Авторекордс» за
вказаним договором мали реальний
характер та за ними було сплачено та
отримано послуги використані ним у
власній господарській діяльності та з
метою отримання прибутку, що
підтверджується відповідними
первинним документами.

На підтвердження реальності
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Авторекордс»
позивачем надано суду копії договору
про надання транспортних послуг №
137 У від 01.06.2011, додаткові угоди № 1 від
01.07.2011, № 2 від 01.09.2011, № 3 від 23.12.2011, № 4
від 23.12.2011, № 5 від 21.03.2012, № 6 від 07.05.2012 та
№ 7 від 30.05.2012 до договору про надання
транспортних послуг № 137 У від
01.06.2011податкові накладні, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
подорожні листи, платіжні доручення.

Відповідно до умов договору про
надання транспортних послуг № 137 У від
01.06.2011 виконавця бере на себе
зобов'язання на свій ризик надати за
завданням замовника з використанням
свого транспортного засобу, палива,
сировини та матеріалів транспортні
послуги по перевезенню працівників
замовника, а замовник зобов'язується
прийняти і оплатити послуги.

Пунктом 1.2 зазначеного договору
передбачено, що послуги надаються на
підставі замовлень Замовника, в яких
вказується найменування Транспортного
засобу, місце та час надання
Транспортного засобу та інші умови
надання послуг.

Пунктом 2.1.1 договору № 137 У від 01.06.2011
визначено, що вартість послуг
становить 81 000, 00 грн. (вісімдесят одна
тисяча грн.. без ПДВ) на місяць, за умови
роботи Транспортних засобів у звітному
місяці в порядку надання Послуг за цим
Договором не менше кількості робочих
днів в такому місяці. У разі надання
транспортних послуг у відрядженні
Замовник компенсує Виконавцю фактично
понесені витрати за умови надання
підтверджуючих документів (проживання
в готелі та ін.).

Пунктом 2.2. вказаного договору
передбачено, що у випадку, якщо
Виконавець надасть Замовнику послуги
менше ніж кількість робочих днів в
звітному місяці, послуги за такий
місяць оплачуються за фактично
відпрацьовані дні в такому місяці із
розрахунку щоденної вартості послуг як
результату ділення вартості послуг,
вказаної у пункті 2.1.1 цього договору на
кількість робочих днів Замовника у
такому календарному місяці.

Згідно пункту 3.1 договору № 137 У від
01.06.2011, оплата послуг виконавця за цим
договором провадиться шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок виконавця.

Розрахунок згідно пункту 3.2 вказаного
договору, за наданні послуги
здійснюється на підставі акту наданих
послуг, який складається та
підписується сторонами щомісячно не
пізніше 5-го числа наступного за
місяцем надання послуг. До акту наданих
послуг виконавець додає подорожні
листи.

Розділом 4 договору № 137 У від 01.06.2011
визначено порядок надання послуг,
згідно якого, для транспортних засобів
документами, що засвідчують прибуття
виконавця для надання послуг, є підпис
уповноваженої особи Замовника в
подорожньому листку.

Таким чином, відповідно до умов
договору № 137 У від 01.06.2011 документами,
які мають засвідчувати факт отримання
позивачем послуг від ТОВ «Авторекордс»
є замовлення, акт наданих послуг,
подорожні листи, податкові накладні.

Позивачем на підтвердження
правовідносин з ТОВ «Авторекордс» за
вказаним договором про надання
транспортних послуг замовлень суду
надано не було, як і не було зазначено
про причини неможливості їх надання.

Надані позивачем Акти здачі-прийняття
робіт (надання послуг) судом не
приймаються як належний доказ,
оскільки з них не можливо встановити,
які саме транспорті послуги
надавались, відповідно до якого
замовлення, а також відсутність
зазначення в акті передачі подорожніх
листків.

Відповідно до частини другої статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік" встановлено, що первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

В наданих позивачем Актах
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
в графах "Від замовника", "Від виконавця"
міститься лише підписи сторін
скріплені печатками, без зазначення
даних осіб що їх вчинили яка його
вчинила.

Крім того, в зазначених актах міститься
лише загальна інформація щодо вартості
транспортних послуг, без зазначення
конкретних видів та обсягів наданих
послуг.

Таким чином з актів здачі-прийняття
робіт (надання послуг) є неможливим
встановити осіб які їх підписали, які
саме надавались послуги та в якому
об'ємі.

Також в наданих позивачем подорожніх
листах службового легкового
автомобіля не заповнені графи «Рух
пального», «Витрати пального»,
«розрахунок вартості послуг»,
«розрахунок зарплати водієві», також
відсутні підписи із закріпленням
печаткою в графах «посвідчення водія
перевірив, завдання видав», «особа що
користувалася автомобілем»,
«бухгалтер» та «таксувальник».

З огляду на викладене, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
та подорожні листи складені з
порушенням вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік", з них є
неможливим встановити осіб які їх
підписали та на підставі яких
договорів вони складалися, а отже вони
не можуть бути прийняті судом в якості
належних доказів на підтвердження
факту надання послуг за договором № 137
У від 01.06.2011.

Надані позивачем суду копії договору
оренди транспортних засобів № МР-2 від
01.01.2012 укладеного між ТОВ «Мегарент» та
ТОВ «Авторекордс», накладні, акти
прийому-передачі, актів виконаних
робіт, не приймаються судом до уваги з
огляду на те, що з них неможливо
встановити факт того, що послуги,
надання яких вони підтверджують, були
використані ТОВ «Авторекордс» для
виконання зобов'язань за договором № 137
У від 01.06.2011, у той час, як наявність та
реальність фінансово - господарських
відносин між ТОВ «Мегарент» та ТОВ
«Авторекордс» судом у даному випадку
під сумнів не ставиться.

Враховуючи те, що, як було встановлено
судом, позивачем не надано суду
достатніх первинних документів, які
мали складатися під час надання послуг
відповідно до умов укладеного договору
про надання транспортних послуг, а
також документів на підтвердження
факту отримання послуг згідно
договору, а також те, що надані
позивачем первинні документи складені
з порушенням вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік", суд дійшов
висновку про те, що позивачем не надано
суду належних доказів на підтвердження
реальності та товарності фінансово -
господарських відносин з ТОВ
«Авторекордс», а отже не доведено факт
отримання послуг.

Крім того, позивачем на підтвердження
факту використання послуг отриманих
від ТОВ «Авторекордс» у власній
господарській діяльності та з метою
отримання прибутку первинні документи,
договори та складені відповідно до них
первинні документи суду надано не було,
як і не було зазначено про причини
неможливості їх надання.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, керуючись
вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова набирає законної сили після
закінчення строку для її апеляційного
оскарження. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими
статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Апеляційна скарга подається
до адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
О.П. Огурцов