Справа № 234/6/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/20301/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.

Винокурова К.С.

Кочана В.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Краматорського міського
суду Донецької області від 14 лютого 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
м.Краматорську Донецької області про
визнання дій неправомірними, та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

В січні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Краматорську Донецької області про
визнання дій неправомірними, та
зобов'язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4, зокрема,
вказувала на неправомірність дій
відповідача щодо зарахування часу її
роботи в патологоанатомічному
відділенні за період з 01.01.2004р. до
31.05.2011р. до страхового стажу в
одинарному, а не в подвійному розмірі
та просила зобов'язати відповідача
провести відповідний перерахунок її
пенсії, виплативши недоплачені кошти,
починаючи з 14.05.2005р. з урахуванням
інфляції на день виплати.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 27 жовтня 2011 року в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 22 січня 2013
року постанову Краматорського
міського суду Донецької області від 14
лютого 2013 року скасовано в частині
вирішення позовних вимог за період з
14.05.2005р. до 02.07.2012р. та залишено їх за
вказаний період без розгляду; в іншій
частині постанову Краматорського
міського суду Донецької області
залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивачка звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просила рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

Відповідач в письмових запереченнях на
касаційну скаргу проти доводів та
вимог останньої заперечив, вважаючи їх
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
які він просив залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивачка
відповідно до записів в її трудовій
книжці працювала з 01.04.1979р. на посаді
лікаря-інтерна-патанатома; з 01.04.1980р. -
на посаді лякаря-патанатома; з 03.05.1980р. -
на посаді завідуючої
паталогоанатомічним відділенням; з
07.04.1994р. - на посаді лікаря-патанатома; з
23.10.2004р. - на посаді виконуючої обов'язки
завідуючої патанатомічним
відділенням; з 02.01.2007р. - на посаді
завідуючої патанатомічним
відділенням; з 01.09.2008р. - на посаді
лікаря-патанатома та 31.05.2011р. звільнена
на підставі ст.38 Кодексу законів про
працю України.

З 14.05.2005р. позивачка перебуває на обліку
в УПФУ у м.Краматорську і отримує
пенсію за віком згідно із Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» й, при
цьому, після призначення пенсії і до
31.05.2011р. позивачка продовжувала
працювати, а відповідно до поданої нею
заяви відповідачем їй було проведено
перерахунок пенсії з 01.08.2008р. з
урахуванням показника середньої
заробітної плати по Україні за 2008р.

Також, як встановили суди, за період з
01.04.1979р. до 31.12.2003р. на підставі приписів
ст.60 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» страховий стаж роботи
позивачки врахований у подвійному
розмірі, а починаючи з 01.01.2004р. -
відповідно до приписів Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», проте,
позивачка вважає, що відповідач
невірно розрахував страховий стаж її
роботи в кратному обчисленні, що
впливає на розмір виплачуваної пенсії.

01.01.2004р. набрав чинності розроблений
відповідно до Конституції України та
Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09.07.2003 року
№1058-IV (далі - Закон №1058), який визначає
принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом.

Так, відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1058
страховий стаж - період (строк),
протягом якого особа підлягає
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню та за який
щомісяця сплачені страхові внески в
сумі не меншій, ніж мінімальний
страховий внесок.

Отже, до страхового стажу для
призначення пенсій зараховуються лише
ті періоди роботи, протягом яких були
сплачені до Пенсійного фонду України
щомісяця страхові внески в сумі не
меншій, ніж мінімальний страховий
внесок.

Згідно із ч.2 ст.24 Закону №1058 страховий
стаж обчислюється територіальними
органами Пенсійного фонду відповідно
до вимог цього Закону за даними, що
містяться в системі персоніфікованого
обліку, а за періоди до впровадження
системи персоніфікованого обліку - на
підставі документів та в порядку,
визначеному законодавством, що діяло
до набрання чинності цим Законом.

При цьому, як зазначено в частині 3
вказаної статті, страховий стаж
враховується в одинарному розмірі,
крім випадків, передбачених цим
Законом, зокрема, за кожний повний рік
стажу роботи на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці за
списком №1 виробництв, робіт, професій,
посад і показників, затвердженим
Кабінетом Міністрів України,
зайнятість на яких давала та дає право
на пенсію на пільгових умовах, до
страхового стажу додатково
зараховується по одному року.

Таким чином, суди дійшли правильного
висновку, що за періоди роботи після 1
січня 2004 року законодавством не
встановлено пільг щодо обчислення
страхового стажу працівників
патолого-анатомічних відділень
закладів охорони здоров'я й, як
наслідок, про обґрунтованість
зарахування відповідачем у подвійному
розмірі страхового стажу роботи
позивачки за період з 01.04.1979р. до
31.12.2003р., а періоду роботи з 01.01.2004р. до
31.05.2011р. - на загальних підставах, тобто
в одинарному розмірі.

Що ж до посилань позивачки на
необхідність зарахування її стажу і
після з 01.01.2004р. в подвійному розмірі
відповідно до ст.60 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», яка
передбачає, що робота в лепрозорних і
протичумних закладах охорони здоров'я,
у закладах (відділеннях) з лікування
осіб, заражених вірусом імунодефіциту
людини або хворих на СНІД, в інших
інфекційних закладах (відділеннях)
охорони здоров'я, у
патолого-анатомічних і реанімаційних
відділеннях закладів охорони здоров'я,
а також у психіатричних закладах
охорони здоров'я зараховується до
стажу роботи у подвійному розмірі, то
такі посилання не можуть бути взяті до
уваги, оскільки приписи вказаної
статті регулюють питання обчислення
стажу при визначенні права на пенсію за
вислугу років.

Одночасно, слід вказати, що суд
апеляційної інстанції, здійснивши
перегляд справи, з врахуванням
приписів ст.ст.99,100 КАС України дійшов
правильного висновку про залишення
позову за період з 14.05.2005р. до 02.07.2012р.
без розгляду.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування постанови
Краматорського міського суду
Донецької області в частині, залишеній
без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду,
та самої ухвали Донецького
апеляційного адміністративного суду
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову
Краматорського міського суду
Донецької області від 14 лютого 2013 року
в частині, залишеній без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року, та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.