Справа № 812/363/14
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Солоніченко
Суддя-доповідач - Ханова Р.Ф.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року справа №812/363/14

приміщення суду за адресою: 83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд колегією суддів у
складі:

головуючого судді: Ханової Р.Ф.

суддів: Гайдара А.В.

Яковенко М.М.

розглянувши у порядку

письмового провадження

апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку

Головного управління Міндоходів у
Луганській області

на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду

від 12
березня 2014 року (повний текст складений
та

підписаний 17 березня 2014 року)

по адміністративній справі №
812/363/14 (суддя Солоніченко О.В.)

за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-

дослідний і проектний інститут
«Водоочисні технології»

до Державної
податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку

Головного
управління Міндоходів у Луганській

області

про визнання
протиправними та скасування
податкових

повідомлень-рішень від 13 грудня 2013 року

№
та № , -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року задоволені позовні вимоги
товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-дослідний і
проектний інститут «Водоочисні
технології» (надалі позивач,
товариство, платник податків) до
Державної податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області
(надалі відповідач, податковий орган,
інспекція) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 13 грудня 2013 року
№ та №. Визнані
протиправними та скасовані податкові
повідомлення-рішення податкового
органу від 13 грудня 2013 року форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 1 089 390 грн., та форми
«Р» № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 848 678 грн. 75 коп. (том 2,
арк. справи 108-112).

Ухвалюючи постанову суд першої
інстанції виходив з того, що реальність
спірних господарських операцій
підтверджена первинними документами,
наявними у матеріалах справи.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позову (том 2 арк. справи
119-121).

Апелянт наполягає на нереальності
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом.

Сторони у судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Відповідно до пункту першого частини
першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-дослідний і
проектний інститут «Водоочисні
технології», як юридична особа
зареєстроване виконавчим комітетом
Сєвєродонецької міської ради
Луганської області 8 квітня 2004 року,
включене до ЄДРПОУ за номером 30421760,
перебуває на податковому обліку
податкового органу з 31 серпня 1999 року, є
платником податку на додану вартість з
22 квітня 2004 року (том 1 арк. справи 10-15).

Податковим органом у листопаді 2013 року
на підставі наказу від 14 листопада 2013
року № 370-п здійснена позапланова
виїзна документальна перевірка
товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-дослідний і
проектний інститут «Водоочисні
технології» з питань дотримання вимог
чинного законодавства України в
частині нарахування та сплати податку
на додану вартість та податку на
прибуток по взаємовідносинам з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Вектра 3000» () та товариством з обмеженою
відповідальністю «Вістол» () за період з 1 жовтня 2010 року по 30
вересня 2013 року, наслідки якої
викладені в акті перевірки від 27
листопада 2013 року № 2/12-14-22-30421760 (далі
акт перевірки), (том 1 арк. справи 20-33).

На підставі висновків акту перевірки
податковим органом 13 грудня 2013 року
прийняті податкові повідомлення
рішення № та № , першим з
яких відповідно до положень підпункту
54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 123.1
статті 123 Податкового кодексу України
від 2 грудня 2010 року №2755-VІ, за порушення
пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 розділу V
Податкового кодексу України збільшено
суму грошового зобов'язання за
податком на додану вартість на суму 1 089
390 грн., в тому числі за основним
платежем у сумі 871 512 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 217 878
грн. (том 1 арк. справи 34).

Другим із наведених повідомлень-рішень
відповідно до положень підпункту 54.3.2
пункту 54.3 статті 54, пункту 123.1 статті 123
Податкового кодексу України, за
порушення підпункту 138.1.1 пункту 138.1,
пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на суму 848678 грн. 75 коп. у тому
числі за основним платежем збільшено
на суму 678 943 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 169 735
грн. 75 коп. (том. 1 арк. справи 36).

Висновками акту перевірки
відповідачем встановлено порушення
позивачем положень підпункту 138.1.1
пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України,
встановлено заниження податку на
прибуток всього у сумі 678 943 грн., в тому
числі за півріччя 2012 року на суму 448290
грн., за три квартали 2012 року на суму 230
653 грн.

Також актом перевірки встановлено
порушення позивачем положень
підпунктів 198.1, пункту 198.2, пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість на суму 871512грн., в тому
числі за квітень 2012 року - 113 945 грн.; за
травень 2012 року - 233 797 грн.; червень 2012
року - 79 200 грн.; липень 2012 року - 98 903 грн.;
серпень 2012 року - 120 767 грн.; травень 2013
року - 143 000 грн.; червень 2013 року - 81 900
грн.

Суть спірних правовідносин полягає у
правомірності визначення податкових
зобов'язань з податку на прибуток та
податку на додану вартість за
господарськими операціями позивача з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Вектра 3000», що
регулюється нормами Податкового
кодексу України.

Підставами прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення
відповідачем визначені не
підтвердження факту здійснення
господарських операцій між позивачем
та товариством з обмеженою
відповідальністю «Вектра 3000», не
підтвердження факту отримання товару
за договором купівлі-продажу від 16
квітня 2012 року № 12.55.

Відповідно до підпункту 14.1.191 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
постачання товарів - будь-яка передача
права на розпоряджання товарами як
власник, у тому числі продаж, обмін чи
дарування такого товару, а також
постачання товарів за рішенням суду.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

За приписами пункту 188.1 статті 188
Податкового кодексу України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, яка, як встановлено
пунктом 201.10 цієї ж статті є підставою
для нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

За вимогами пункту 201.4 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця, а
згідно з пунктом 201.6 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

За приписами пункту 200.1 статті 200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Отже, формування податкового кредиту з
податку на додану вартість платником
податків обумовлено фактичним
здійсненням операцій з придбання
товарів, робіт (послуг), для подальшого
використання в оподатковуваних
операціях в межах господарської
діяльності платника податку, і
реалізується за наявності в платника
належно оформлених підтверджуючих
проведення господарських операцій
первинних документів та в
обов'язковому порядку податкових
накладних.

Судом першої інстанції встановлено,
підтверджено наявними матеріалами
справи та не спростовано доводами
апелянта, що 16 квітня 2012 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Вектра 3000» та
позивачем укладено договір № 12.55,
строком дії до 31 грудня 2013 року, згідно
якого Продавець зобов'язався передати
Покупцю (позивачу) у власність хімічну
продукцію в асортименті, за цінами та у
кількості відповідно до видаткових
накладних, які складаються на кожну
партію продукції, а Покупець
зобов'язується прийняти й оплатити
таку продукцію (арк. справи 16-19).

В обґрунтування своїх вимог, позивач
посилається на наявність в матеріалах
справи первинних бухгалтерських
документів, які свідчать про
здійснення господарських операцій за
договором від 16 квітня 2012 року №12.55.

В матеріалах справи наявні податкові
накладні, які позивачем віднесено до
складу податкового кредиту. Також в
матеріалах справи містяться видаткові
та транспортні накладні, якими позивач
обґрунтовує здійснення господарських
операцій.

Проте, колегія суддів вважає, що факт
отримання податкових накладних не є
безумовною підставою для віднесення
певних сум до податкового кредиту з
огляду на таке.

На виконання вищезазначеного договору,
здійсненні поставки позивачу товару -
магниту П84х64х14, кислоти НТМФ (АТМФ0
рідкої, фланця Ду 500, проволоки н/ж,
листу н/ж, труб н/ж 325 та інше, що
підтверджується видатковими
накладними, товарно-транспортними
накладними, податковими накладними,
які містяться в матеріалах справи (том 1
арк. справи 49-213).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
перелічені судом в оскаржуваній
постанові видаткові накладні
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Проте, колегія суддів дійшла висновку,
що товарно-транспортні накладні не є
первинним документом у розумінні
статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" з огляду на
наступне.

За умовами пункту 3.1. розділу 3 договору
купівлі-продажу від 16 квітня 2012 року
№12.55 продавець зобов'язаний передати
Покупцю документацію: витратну
накладну на відповідну партію товару,
сертифікат якості на товар.

У пункті 3.3 розділу 3 договору
купівлі-продажу від 16 квітня 2012 року
№12.55 сторони домовились, що покупець
зобов'язаний прийняти відповідну
документацію: витратну накладну на
відповідну партію товару, сертифікат
якості на товар.

Отже, наведеними умовами договору
сторони визначили обов'язковою умовою
постачання продукції наявність
сертифікату якості на товар.

Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджені наказом Міністерства
транспорту України від 14 жовтня 1997 року
№ 363, зареєстровані в Міністерстві
юстиції України 20 лютого 1998 року за №
128/2568 (далі Правила № 363) регламентують
перевезення небезпечних,
великовагових, великогабаритних
вантажів.

Відповідно до пункту 11.1. розділу 11
Правил № 363 (в редакції, яка була чинна
на час здійснення господарських
операцій) основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Залежно від виду вантажу та його
специфічних властивостей до основних
документів додаються інші
(ветеринарні, санітарні та якісні -
сертифікати, свідоцтва, довідки,
паспорти тощо), що визначається
правилами перевезень зазначених
вантажів.

Тобто, товарно-транспортна накладна є
основним документом на вантаж, яка
повинна оформлятись при здійсненні
вантажних автоперевезень.

Але, в наявних у матеріалах справи
товарно-транспортних накладних
відсутні докази перевезення товару
відповідно до умов, визначених
Правилами №363

Також, колегія суддів вважає, що
вантажовідправник товариство з
обмеженою відповідальністю «Вектра
3000» зобов'язаний передати водію разом з
товарно-транспортною накладною на
перевезення вантажів посвідчення про
якість, сертифікат якості, тощо.
Відомості про ці документи обов'язково
зазначаються в товарно-транспортній
накладній.

Проте, з наявних у матеріалах справи
товарно-транспортних накладних
вбачається, що графі «з вантажем
слідують документи» не міститься
посилання ані на видаткові накладні,
ані на сертифікати якості.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що разом з поставленим товаром за
переліченими вище договором,
сертифікати якості не надавались.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
серед отриманих товарів, зазначених у
видаткових та податкових накладних
значиться кислота НТМФ (ФТМФ) рідка, яка
відноситься до категорії небезпечних
речовин.

Відповідно до статті 20 Закону України
«Про перевезення небезпечних
вантажів» від 6 квітня 2000 року №1644-ІІІ
перевезення небезпечних вантажів
допускається за наявності відповідно
оформлених перевізних документів,
перелік і порядок подання яких
визначається нормативно-правовими
актами, що регулюють діяльність
транспорту.

Відповідно до вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 25 лютого 2009 року
«Про затвердження Переліку документів,
необхідних для здійснення перевезення
вантажу автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні» для
перевезення небезпечних вантажів
необхідно наявність свідоцтва про
допущення транспортного засобу до
перевезення небезпечних речовин а
також узгодженого маршруту дорожнього
перевезення небезпечного вантажу,
узгодженого з органами
Державтоінспекції.

Відсутність таких документів
підтверджується листом ГУ МВС України
у Луганській області від 12 березня 2014
року № 11/5-1170.

В наявних у матеріалах справи
транспортних накладних також чітко не
визначені пункти навантаження та
розвантаження, що також не підтверджує
відправлення товару саме контрагентом
та отримання його позивачем.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні визначені Законом
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

За приписами статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Відповідно до статті 3 цього ж Закону,
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства. Частина 2 даної статті
передбачає, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9
зазначеного Закону, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Проте, колегією суддів встановлено, що
транспортні накладні, наявні в
матеріалах справи не відповідають
вимогам наведених норм, оскільки не
підтверджують реальність
господарських операцій позивача
здійснених з товариством з обмеженою
відповідальністю «Вектра 3000».

Пунктом 1.4. договору від 16 квітня 2012
року № 12.55 визначено, що приймання
товару за кількістю та якістю
здійснюється сторонами у порядку, що
визначається відповідним чинним
законодавством України.

Нормативними документами, які
регулюють приймання товару за
кількістю та якістю є Інструкція про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання за
кількістю, затверджена постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15 червня 1965 № П-6 та Інструкція про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання за
якістю, затверджена постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 25 квітня 1966 № П-7, відповідно до
вимог яких при здійсненні
приймання-передачі товару між
сторонами складається відповідний акт
приймання-передачі, який підписується
представниками обох сторін.

Проте, в матеріалах справи відсутні
акти приймання-передачі товару за
договором від 16 квітня 2012 року № 12.55, що
також свідчить про нереальність
господарських операцій за цим
договором.

Пунктом 2.3. договору від 16 квітня 2012
року № 12.55 сторони домовились, що
розрахунки здійснюються Покупцем з
відстроченням платежу, шляхом оплати
загальної вартості товару, отриманого
на протязі шести місяців. Покупець
здійснює розрахунки за отриманий товар
кожного місяця, до двадцять п'ятого
числа кожного шостого місяця, який
відраховується з дати останнього
платежу (пункт 2.4. договору).

Проте, в матеріалах справи відсутні
докази оплати отриманого позивачем
товару за вказаним договором, що у
сукупності з іншими доказами свідчить
про відсутність господарських
операцій за договором від 16 квітня 2012
року № 12.55 та не було досліджено судом
першої інстанції.

Таким чином, наведеними первинними
документами бухгалтерського та
податкового обліку не підтверджується
факт того, що зазначений вище правочин
набув реального настання саме тих
правових наслідків, на настання яких
він і був спрямований.

За приписами статті 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Згідно з статтею 3 Господарського
кодексу України під господарською
діяльністю, розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що має цінову
визначеність.

В той же час, позивачем не надано
жодного доказу, який би свідчив про
використання у своїй господарській
діяльності товару, отриманого за
спірним договором.

Відповідно до підпункту 134.1.1. пункту
134.1. Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2. статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

За вимогами підпункту 139.1.9. пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що наведеними первинними
документами та матеріалами справи не
підтверджується факт придбання
товарів та послуг із метою їх
подальшого використання у
господарській діяльності.

Отже, колегія суддів погоджується з
доводами апелянта, що у даному випадку
не відбувалось фактичне здійснення
господарських операцій.

Колегія суддів погоджується з доводами
апелянта стосовно відсутності у
позивача фізичних, технічних та
технологічних можливостей здійснення
господарських операцій, що
підтверджується актом перевірки, який
є належними та допустимим доказом у
даній справі у розумінні статті 70
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Відсутність реально вчиненої
господарської операції не дозволяє
формувати дані податкового обліку.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції не в повній мірі досліджені
наявні в матеріалах справи документи
та надана правова оцінка господарським
відносинам, що призвело до помилкового
висновку суду першої інстанції
стосовно підтвердження реальності
господарських операцій первинними
документами бухгалтерського та
податкового обліку.

За вимогами статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Вирішуючи спір суд першої інстанції не
з'ясував всіх обставин у справі в
порушення положень статті 11, статей 161,
162, 163 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції неповно встановлені
обставини справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 9, 11, 24, 160-163, 167, 184, 195,
197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року у справі № 812/363/14 -
задовольнити.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року у справі № 812/363/14 скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-дослідний і проектний
інститут «Водоочисні технології» до
Державної податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 13
грудня 2013 року № та №
відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова складена та підписана 28
квітня 2014 року.

Постанова суду апеляційної інстанції
за наслідками перегляду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення копій особам, які беруть
участь у справі.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Р.Ф. Ханова

Судді:
А.В. Гайдар

М.М. Яковенко