Справа № 813/875/13-а
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 р.
Справа № 876/9134/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Дяковича В.П.,

суддів:
Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

з участю секретаря судового засідання:
Сердюк О.Ю.,

представників позивача
Мушак Г.М., Дубас В.М.,

представника відповідача
Середяка Б.В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Городоцької міжрайонної державної
податкової інспекції Львівській
області Державної податкової служби на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 25 квітня 2013
року у справі №813/875/13-а за позовом
Приватного підприємства «ЮПІ» до
Городоцької міжрайонної державної
податкової інспекції Львівській
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

04.02.2013 року Приватне підприємство «ЮПІ»
звернулося в суд з позовом, яким
просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 07 листопада
2012 року № та від 12 грудня 2012 року
№.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25 квітня 2013
року позов задоволено: визнано
протиправними та скасовані податкові
повідомлення-рішення Городоцької
міжрайонної державної податкової
інспекції Львівській області
Державної податкової служби від 07
листопада 2012 року № та від 12
грудня 2012 року №.

Відповідач постанову суду першої
інстанції оскаржив, подав апеляційну
скаргу, зазначивши, що оскаржувана
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, просить її
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказує на те, що ні до перевірки, ні під
час проведення перевірки позивачем не
було представлено документів, які б
свідчили факт використання
вищевказаного товару у власній
господарській діяльності. Також, не
надано товарно-транспортних накладних,
шляхових листів по перевезенню ТМЦ,
документів, підтверджуючих факт
подальшого використання чи реалізації
товару придбаного у ТзОВ «Будівельна
компанія АРТ ГРУП». Враховуючи
викладене, судом допущено неправильне
застосування норм матерального права і
не в повній мірі досліджено докази по
справі, внаслідок чого було прийнято
незаконне рішення.

В судовому засіданні представники
позивача надали пояснення та
заперечили проти доводів апеляційної
скарги, а представник відповідача
підтримав їх.

Суд, перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що приватне
підприємство «ЮПІ» зареєстроване
Городоцькою районною державною
адміністрацією Львівської області
03.10.2000 року, взяте на податковий облік в
органах державної податкової служби
19.10.2000 року, станом на момент проведення
перевірки перебуває на обліку в
Городоцькій міжрайонній державній
податковій інспекції Львівської
області. У періоді, за який проводилася
перевірка, позивач є платником податку
на додану вартість відповідно до
свідоцтва про реєстрацію платника
податку на додану вартість від 19.10.2000
року №18367909, виданого ДПІ у
Городоцькому районі Львівської
області, індивідуальний податковий
номер 67. Згідно з відомостями з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
позивач здійснював господарську
діяльність, зокрема, з посередницької
діяльності у сфері оптової і
роздрібної торгівлі автомобілями.

04 липня 2011 року ПП «ЮПІ» (за договором -
Виконавець) та ТОВ «Старояричівське
автотранспортне підприємство -1» (за
договором - Замовник) уклали угоду №0407
з приводу обслуговування вантажного
автомобіля Volkswagen Crafter шляхом його
ремонту в термін до 20.07.2011 року
загальною вартістю 90960 грн..

06 липня 2011 року ПП «ЮПІ» (за договором -
Покупець) уклав з ТОВ «Будівельна
компанія «АТР Груп» (за договором
(Продавець) договір купівлі-продажу
№0607, відповідно до умов якого
Продавець зобов'язався продати, а
Покупець зобов'язався прийняти і
оплатити товар, конкретний асортимент,
кількість та вартість якого
визначалась специфікацією і
накладними, які додавались до договору
та становили його невід'ємну частину
(а.с. 51-52). Відповідно до специфікації № 1
до зазначеного договору, ПП «ЮПІ»
зобов'язалось придбати у Продавця
редуктор ведучої осі в комплекті з
півосями оригінал Volkswagen Germany, б/в -
загальною вартістю 81432,00 грн., в тому
числі ПДВ в сумі 13572 грн. Факт виконання
договірних зобов'язань
підтверджується видатковою накладною
від 06.07.2011 року №6/07-12, податковою
накладною від 06.07.2011 року № 350, а також
платіжними документами: платіжними
дорученнями від 08.09.2011 року №609 та від
09.09.2011 року №613, згідно з якими
обумовлений товар повністю оплачено
(а.с. 54, 55, 56, 57,58). Суму ПДВ у розмірі 13572
грн., яку позивач сплатив у вартості
редуктора, включено до податкового
кредиту за липень 2011 року, що
відображено у податковій декларації з
податку на додану вартість та реєстру
отриманих податкових накладних за
липень 2011 року (ст. 30-32, 38-39, 41-45).

Придбаний у ТОВ «Будівельна компанія
«АТР Груп» товар на умовах зазначеного
вище договору від 06.07.2011 року позивач
надалі використав для проведення
ремонту вантажного автомобіля Volkswagen
Crafter, обслуговування якого передбачено
умовами договору від 04.07.2011 року із ТОВ
«Старояричівське автотранспортне
підприємство -1». Про виконаних
договірних зобов'язань щодо
обслуговування автомобіля та понесені
у зв'язку з цим затрати сторони
оформили акт здачі-прийняття робіт
(надання послуг) від 19.07.2011 року №ОУ-0000035
та акт списання від 19.07.2011 року №СпТ-000029
(ст. 60, 61).

Відомостями Єдиного державного
реєстру судових рішень
підтверджується, що ТОВ «Будівельна
компанія АТР Груп» 20.02.2012 року
ліквідовано господарським судом в
процедурі банкрутства.

З 11 жовтня по 12 жовтня 2012 року
Городоцька МДПІ проводила позапланову
виїзну документальну перевірку ПП
«ЮПІ» з питань правомірності
нарахування податкового кредиту з
податку на додану вартість по
взаєморозрахунках з ТОВ «Будівельна
компанія АТР ГРУП» за липень 2011 року, за
результатами якої складено акт від
18.10.2012 року №490/22-00/31099867 (далі - акт
перевірки від 18.10.2012 року). У висновках
цього акта зазначено, що в при
проведенні перевірки встановлено
порушення платником: 1) ч. 5 ст. 203, ч. 1, 2
ст. 215, ст. 216, ч. 2, ст. 228 ЦК України в
частині недодержання вимог зазначених
статей в момент вчинення правочинів,
які не спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені ними по
правочинах, здійснених ПП «ЮПІ» в липні
2011р. при придбанні товарів в ТОВ
«Будівельна компанія АТР ГРУП». Товар
по вказаних правочинах не був
переданий в порушення ст. 662, 655 та 656 ЦК
України; 2) п. 198.3, п. 198.6, п. 198.2 ст. 198
Податкового кодексу України,
відповідно до здійснених нікчемних
правочинів завищено податковий кредит
на загальну суму 13572 грн., в результаті
чого ПП «ЮПІ» завищено від'ємне
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту ряд. 19 декларації на суму 9803
грн. та завищено залишок від'ємного
значення (ряд. 24 декларації) на суму 3769
грн.

На підставі акта перевірки від 18.10.2012
року Городоцька МДПІ винесла податкове
повідомлення - рішення від 07.11.2012 року №
, яким зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість за липень 2011 року в розмірі 9803
грн. За результатами розгляду
первинної скарги ПП «ЮПІ» на це рішення
ДПС у Львівській області прийняла
рішення від 11.12.2012 року № 26595/10/10-2005/2027,
відповідно до якого оскаржене
податкове повідомлення - рішення
залишено без змін, а скарга - без
задоволення. На підставі такого
рішення відповідач додатково прийняв
податкове повідомлення-рішення від
12.12.2012 року №, яким зменшив ПП
«ЮПІ» розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість за липень 2011
року на суму 3769 грн.

Відповідно до пункту 14.1.181 Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
визначено поняття «податкового
кредиту» як суми, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначену згідно з розділом V цього
Кодексу.

За пунктом 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

За пунктом 198.2 ст. 198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною. Для операцій із
ввезення на митну територію України
товарів та з постачання послуг
нерезидентом на митній території
України датою виникнення права на
віднесення сум податку до податкового
кредиту є дата сплати (нарахування)
податку за податковими зобов'язаннями
згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього
Кодексу. Датою виникнення права
орендаря (лізингоотримувача) на
збільшення податкового кредиту для
операцій фінансової оренди (лізингу) є
дата фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.
Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами). Для товарів/послуг,
постачання (придбання) яких
контролюється приладами обліку, факт
постачання (придбання) таких
товарів/послуг засвідчується даними
обліку.

Згідно з пунктом 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

За пунктом 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону. У разі якщо платник податку не
включив у відповідному звітному
періоді до податкового кредиту суму
податку на додану вартість на підставі
отриманих податкових накладних, таке
право зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

За пунктом 200.1 ст. 200 ПК України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Відповідно до пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 05.06.1995 року №168/704, первинні
документи (на паперових і
машинозчитувальних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному вираженні),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійсненні
господарської операції і складання
первинного документа.

Податкова накладна, згідно з п. 201.6. ст.
206 ПК України, є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до п. 201.7. та п. 201.10 ст. 201 ПК
України податкова накладна
складається на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс). Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Беручи до уваги наведені вище норми
закону, слід зазначити, що необхідною
умовою для віднесення платником ПДВ до
податкового кредиту звітного періоду
сум ПДВ, включених в ціну придбаних
товарів (послуг), є факт придбання таких
товарів (послуг) з метою їх
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності такої особи - платника.
Закон не ставить у залежність
необхідність попередньої сплати ПДВ до
бюджету кінцевим споживачем чи
первісним постачальником як умову для
формування податкового кредиту
платника податку. Аналіз господарської
діяльності платника податку повинен
здійснюватися на підставі даних його
податкового, бухгалтерського обліку та
відповідності їх дійсному
економічному змісту операцій.

Первинні документи, якими позивач
доводить здійснення господарської
операції з ТОВ «Будівельна компанія
АТР Груп» і про які зазначено вище,
оформлено належним чином, такі містять
необхідні реквізити, повністю
відображають зміст господарських
операцій ПП «ЮПІ» і не мають недоліків,
які б свідчили про їх невідповідність
вимогам до первинних документів.
Позивач надав суду докази використання
придбаного в контрагента товару у
власній господарській діяльності, що
додатково підтверджує факт існування
такого товару та необхідність його
попереднього придбання.

Відповідно до додатку 2 до акта
перевірки 18.10.2012 року позивач для
здійснення господарської діяльності
використовує власні основні фонди
групи 1 - офісні приміщення площею 162 кв.
м. розташовані у м. Дубляни
Жовківського району по вулиці
Львівській, 1, а також має власні
транспортні засоби - MITSUBISHI 077-53 TA, дві
SHKODA FELICIA 64009 ТС і ВС 3478 АЕ. Наведені
обставини в цілому свідчать про
наявність у позивача
матеріально-технічної бази, необхідної
для здійснення обраного ним виду
господарської діяльності і яким
відповідач не надав належної правової
оцінки під час проведення перевірки.

Виходячи зі змісту акта перевірки від
18.10.2012 року доводи відповідача щодо
нікчемності правочинів між позивачем
та його контрагентом ґрунтуються лише
на одному акті перевірки ДПІ у
Печерському районі міста Києва, у якому
йдеться про фіктивність господарської
діяльності контрагента позивача - ТОВ
«Будівельна компанія АТР Груп».

З приводу такого підходу відповідача
до перевірки правомірності
декларування платником сум податку на
додану вартість, сплаченого у ціні
придбаного ним товару, суд зазначає, що
за наведеними вище нормами Податкового
кодексу України право на податковий
кредит у платників ПДВ є пов'язано із
фактичною сплатою вартості товарів
(робіт, послуг) та з наявністю
відповідних податкових накладних та не
пов'язано із доказами провадження
будь-якими їх постачальниками
господарської діяльності по всьому
ланцюгу товарообігу. Також норми
Податкового кодексу України
стосуються лише конкретного платника
цього податку і встановлюють порядок
сплати ним ПДВ у ціні придбання товарів
(послуг) їх постачальникам. При цьому
платник податків, який в силу
покладеного на нього законами
обов'язку щодо сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) вступає у
зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків,
оскільки таке прямо не встановлено
законом.

Також чинне законодавство не
передбачає за покупцем обов'язку
сплачувати ПДВ повторно, якщо такий
податок не буде сплачений продавцем
або іншою особою, оскільки ПДВ, який
включено до ціни товару, є податковим
зобов'язання продавця товару і саме
продавець несе обов'язок по сплаті
цього податку до бюджету. Невиконання
чи неналежне виконання контрагентом
покупця свого обов'язку, а також
наявність інших обставин, що можуть
свідчити про недобросовісне ведення
господарської діяльності таким
контрагентом, не може створювати
наслідки для самого покупця, а тим
більше бути підставою для однозначного
висновку про нікчемність його
правочинів та фіктивне підприємництво.

Щодо ж доводів відповідача про
відсутність товарно-транспортних
накладних, на підставі яких мав би
перевозитись товар позивачем, що на
його думку підтверджує висновок про
безтоварність операцій, суд вважає за
необхідне зазначити, що думка
відповідача про здійснення вантажних
перевезень лише за умови наявності
товарно-транспортних накладних є
помилковою, оскільки
товарно-транспортна накладна є лише
одним, але не єдиним, з рекомендованих
форм документів для здійснення
вантажних перевезень. Факт відсутності
товарно-транспортних накладних, за
наявності інших необхідних документів,
які підтверджують факт реалізації
позивачем товарів, не може бути
достатнім доказом відсутності
господарських операцій взагалі. Більше
того, з пояснень представників
позивача та наявних документів
вбачається, що позивач перевозив
отриманий товар самостійно, а отже і не
повинен був оформляти
товарно-транспортних накладних.

Відповідно до частини 2 статті 161 КАС
України при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 237 цього Кодексу.

Тому суд взяв до уваги висновки
Верховного Суду України, викладені у
постанові від 31.01.2011 року в справі №
21-47а10 наступного змісту. Чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту. Якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Вищий адміністративний суд України у
своєму інформаційному листі №742/11/13-11
від 02.06.2011 року зазначив, що оцінюватися
при дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом».

У листі №1112/11/13-10 від 20.07.2010 року
«Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби»
Вищий адміністративний суд України
також роз'яснив, що не є підставою для
відмові у праві на податковий кредит з
податку на додану вартість порушення
податкової дисципліни, вчинені
контрагентом платника податку.
Зважаючи на наведене, а також
відповідно до статті 61 Конституції
України, виконання одним платником
податків своїх зобов'язань перед
бюджетом не ставиться у залежність від
виконання зазначених зобов'язань
будь-яким іншим платником податків.

Окрім того, відповідно до чинної
редакціє статті 228 ЦКУ правочини, які
були укладені з метою, суперечною
інтересам держави та суспільства,
належать до оспорюваних, а тому
повноваження на встановлення
законності правочинів, вчинених
позивачем за тими критеріями ознак, що
містяться в складеному відповідачем
акті, належать виключно до компетенції
судових органів.

У пункті 6 розділу І Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010 року №984 передбачено, що у
висновку акта документальної
перевірки зазначається опис виявлених
перевіркою порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, з посиланням на
підпункти, пункти, статті законодавчих
актів або загальний висновок щодо
відсутності таких порушень. Відповідно
до пункту 6 розділу ІІ цього Порядку
факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів. Відповідно до статті 83 ПКУ для
посадових осіб органів державної
податкової служби під час проведення
перевірок підставами для висновків є:
документи, визначені цим Кодексом;
податкова інформація;. експертні
висновки; судові рішення; інші
матеріали, отримані в порядку та у
спосіб, передбачені цим Кодексом або
іншими законами, контроль за
дотриманням яких покладений на органи
державної податкової служби (пп. 83.1.1.
83.1.2. 83.1.383.1.4. 83.1.6. п. 81.3 ст. 83 ПКУ).

Всупереч наведеним вище нормам
законодавства, відповідач як орган ДПС
досліджував дійсність правочинів,
тобто фактично контролював дотримання
платником податків цивільного
законодавства, тобто висновки про
порушення позивачем вимог статей 203, 215,
216, 228 ЦКУ відповідач зробив з
перевищенням компетенції органів
державної податкової служби, оскільки
Податковий кодекс України не надає
податковим органам повноважень на
встановлення фактів порушення
платниками податків норм цивільного
або господарського законодавства.
Податкові органи не наділені
законодавцем компетенцією на
встановлення фактів порушення
платниками податків норм актів
цивільного або господарського
законодавства та не мають повноважень
визнавати правочини нікчемними або
такими, що не відповідають закону.
Встановивши що правочин має ознаки
фіктивного, податковий орган, діючи в
межах своїх повноважень, повинен
звернутися до суду з позовом про
визнання цього правочину недійсним. До
набрання рішенням суду законної сили
правочин вважається дійсним, оскільки
саме це є змістом презумпції, яка
наведена у статті 204 ЦКУ. До цього часу
податковий орган не може застосовувати
наслідки недійсності правочину,
зокрема й корегувати податкові
зобов'язання, навіть якщо б у нього і
були відповідні переконання.

Відповідно до пункту 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 року №9 для того,
щоби вважати правочин нікчемним
необхідні виключно законом
передбачені для цього підстави, але й
встановлення цього факту не входить до
компетенції органу ДПС.

Висновки податкового органу також
прямо суперечать не лише нормам
Податкового кодексу України, а й
практиці Європейського Суду з прав
людини, яка відповідно до вимог статті
17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
застосовується національними судами
як джерело права. Так, Європейський Суд
у рішенні від 22 січня 2009 року у справі
«БУЛВЕС АД проти Болгарії»(заява №
3991/03) зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
другий раз, а також сплачувати пеню. На
думку суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду пешої
інстанції, що аргументи, якими
відповідач доводить відсутність
реального виконання господарських
операцій, та й сам висновок про
нікчемність правочинів, є
безпідставними, а відтак прийняті на
основі таких висновків податкові
повідомлення-рішення є
необґрунтованими, тому податкові
повідомлення-рішення слід скасувати як
протиправні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади,
до яких належать органи державної
податкової служби та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дір
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
дійшов до вірних висновків, приймаючи
рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Городоцької
міжрайонної державної податкової
інспекції Львівській області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 25 квітня 2013
року у справі №813/875/13-а - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич