Справа № 813/6873/13-а
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
Справа № 876/3415/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Дяковича В.П.,

суддів:
Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання
Сердюк О.Ю.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Воробець І.Б.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Львівської митниці Міндоходів
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року у справі №813/6873/13-а за позовом
ОСОБА_3 до Львівської митниці
Міндоходів про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу -

В С Т А Н О В И В:

10.09.2013 року ОСОБА_3 звернулася в суд з
позовом, яким після зміни позовних
вимог просила визнати протиправним та
скасувати наказ Львівської митниці
Міндоходів від 12 серпня 2013 року №769-к
«Про звільнення ОСОБА_3»; поновити її на
посаді державного інспектора відділу
митного оформлення №3 митного поста
«Краковець» Львівської митниці
Міндоходів з 12 серпня 2013 року та
стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 13 серпня 2013 року по винесення
рішення у справі.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року позов задоволено: визнано
протиправним та скасовано наказ
Львівської митниці Міндоходів від 12
серпня 2013 року №769-к «Про звільнення
ОСОБА_3»; поновлено позивача на посаді
державного інспектора відділу митного
оформлення №3 митного поста
«Краковець» Львівської митниці
Міндоходів з 12 серпня 2013 року; стягнуто
з Львівської митниці Міндоходів 5 669
грн. 97 коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Львівська митниця Міндоходів
постанову суду першої інстанції
оскаржила, подала апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не відповідає фактичним обставинам
справи, просить її скасувати та
прийняти нову, якою в задоволенні
позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 49-2
КЗпП України при вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 42
КЗпП України при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
Враховуючи викладене, наказ Львівської
митниці Міндоходів від 12 серпня 2013 року
№769-к «Про звільнення ОСОБА_3» з посади
інспектора відділу митного оформлення
№ 3 митного поста «Краковець»
Львівської митниці, відповідно до п. 1
ст. 40 Кодексу законів про працю України
є таким, що винесено з дотриманням норм
чинного законодавства, оскільки
позивач не мала переважного права на
залишення на роботі відповідно до ст. 42
КЗпП України, так як не належала до
більш кваліфікованих працівників.

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення та заперечив
проти доводів апеляційної скарги, а
представник відповідача підтримав їх.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково із наступних
підстав.

Відповідно до ст. 201 КАС України суд
апеляційної інстанції змінює
постанову суду, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно вирішив
справу по суті, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
перебувала у трудових відносинах з
Львівською митницею на посаді
інспектора відділу митного оформлення
№ 3 митного поста «Краковець»
Львівської митниці.

Відповідно до наказу голови комісії з
проведення реорганізації Львівської
митниці від 12.08.2013 року № 769-к «Про
звільнення ОСОБА_3», позивач 12.08.2013 року
звільнена з посади інспектора відділу
митного оформлення № 3 митного поста
«Краковець» Львівської митниці,
відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України).

Підставою для видання оскаржуваного
наказу було проведення реорганізації
та скорочення чисельності працівників
Львівської митниці, відповідно до
наказу Міністерства доходів і зборів
України від 26.04.2013 року № 80 «Про
затвердження чисельності працівників
територіальних органів Міндоходів» та
штатного розпису Львівської митниці
Міндоходів, затвердженого 07.05.2013 року
та введеного в дію наказом Львівської
митниці Міндоходів від 08.05.2013 року № 1
«Про введення в дію тимчасової
організаційної структури та
тимчасового штатного розпису
Львівської митниці Міндоходів на 2013
рік», про що позивач був попереджений
07.06.2013 року (І том ст. 5).

Відповідно до Указу Президента України
від 24.12.2012 року № 726/2012 «Про деякі заходи
з оптимізації системи центральних
органів виконавчої влади», створено
Міністерство доходів і зборів України
шляхом реорганізації Державної митної
служби України та Державної податкової
служби України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 24.03.2013 року № 229 «Про
утворення територіальних органів
Міністерства доходів і зборів»,
створено Львівську митницю Міндоходів
як територіальний орган Міністерства
доходів і зборів України та
реорганізовано Львівську митницю
Державної митної служби України шляхом
приєднання до Львівської митниці
Міндоходів.

Пунктом 3 вказаної постанови Кабінету
Міністрів України визначено, що
територіальні органи Міністерства
доходів і зборів є правонаступниками
територіальних органів Державної
податкової служби та Державної митної
служби, що реорганізуються згідно з
пунктом 2 цієї постанови.

Львівська митниця Міндоходів
зареєстрована в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців 24.04.2013 року, .

Статтею 43 Конституції України
громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП, передбачено,
що держава гарантує працездатним
громадянам, які постійно проживають на
території України, правовий захист від
незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується
державою, а трудовий договір може бути
розірваний лише з підстав і в порядку,
передбаченому трудовим законодавством
(ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Так, згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Як встановлено судом, позивач
звільнена із займаної посади
відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників. При цьому звільнення з
підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї
статті, допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», який передбачає, що
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи був
попереджений він за 2 місяці про
наступне вивільнення. При
реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.
1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

У п. 18 вищевказаної Постанови
зазначено, що при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з`ясувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевіряти їх
відповідність законові. Суд не вправі
визнати звільнення правильним
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов`язували звільнення.

Аналіз зазначених норм трудового
законодавства дає підстави для
висновку, що у справах, в яких
оспорюється незаконне звільнення, саме
роботодавець повинен довести, що
звільнення відбулося без порушення
законодавства про працю.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи попередження, про можливе
наступне вивільнення відповідно до п.1
ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників Львівської
митниці, позивачка повідомлена 07.06.2013
року (І том ст.7).

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації, якщо на час проведення
такої реорганізації, відсутня штатна
одиниця (посада), на якій робітник
перебував до зміни в організації
виробництва чи праці.

Зі змісту згаданого попередження можна
прийти до висновку, що роботодавцем не
було дотримано вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП
України в частині надання пропозиції
працівнику з приводу іншої роботи.

Судом встановлено, що згідно штатного
розпису Львівської митниці
Держмитслужби значиться 4 посади
інспектора відділу митного оформлення
№ 3 митного поста «Краковець»
Львівської митниці Держмитслужби,
всього по відділу - 31посад (І том ст. 45).

Відповідно до тимчасового штатного
розпису Львівської митниці Міндоходів
(ІІ том ст.47), на митному пості
«Краковець» значиться 4 посади
інспектора відділу митного оформлення
№ 3 митного поста «Краковець»
Львівської митниці Міндоходів, всього
по відділу - 30 посад.

Отже, в результаті проведеної
реорганізації Львівської митниці
відбулось загальне скорочення
чисельності та штату працівників
відділу, у якому працювала позивач,
проте не скорочувалася чисельність
посад на якій перебувала позивачка.

Судом встановлено, що у Львівській
митниці Міндоходів станом на 20.11.2013
року наявні 3 вакантні посади
Державного інспектора відділу митного
оформлення №1 митного поста
«Краковець». Вказане підтверджується
відомостями щодо наявності вакантних
посад у Львівській митниці Міндоходів
(ст. 145-148).

Статтею 42 КЗпП України визначено, що
при скороченості штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідач посилається на те, що при
проходженні тестування, яке
відбувалося відповідно до наказу
Львівської митниці від 03.07.2013 року № 66
«Про проведення перевірки знань» та
було спрямоване на визначення рівня
кваліфікації, позивач показав
незадовільний результат (І том ст. 97-98).

Згідно ст. 1 Закону України «Про
професійний розвиток працівників» від
12.01.2013 року № 4312-VI, єдиним способом
оцінки кваліфікації працівника є
атестація, тобто, процедура оцінки
професійного рівня працівників
кваліфікаційним вимогам і посадовим
обов'язкам, проведення оцінки їх
професійного рівня.

Відповідно до Положення про проведення
атестації державних службовців,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України (далі - Положення) з
метою підвищення ефективності
діяльності державних службовців та
відповідальності за доручену справу в
державних органах один раз на три роки
проводиться їх атестація, під час якої
оцінюються результати роботи, ділові
та професійні якості, виявлені
працівниками при виконанні службових
обов'язків, визначених типовими
професійно-кваліфікаційними
характеристиками посад і відображених
у посадових інструкціях, що
затверджуються керівниками державних
органів відповідно до Закону України
«Про державну службу» та інших
нормативно-правових актів.

Згідно п. 11 Положення, на підставі
всебічного аналізу виконання основних
обов'язків, складності виконуваної
роботи та її результативності, знання
та користування державною мовою під
час виконання службових обов'язків
комісія приймає одне з таких рішень:
відповідає займаній посаді; відповідає
займаній посаді за умови виконання
рекомендацій щодо підвищення
кваліфікації з певного фахового
напряму, набуття навичок роботи на
комп'ютері тощо; не відповідає займаній
посаді. Атестованими вважаються
державні службовці, визнані комісією
такими, що відповідають займаній
посаді, або відповідають займаній
посаді за певних умов.

Відповідно до абз. 3 п. 12 Положення, у
разі прийняття рішення про
невідповідність державного службовця
займаній посаді комісія рекомендує
керівникові перевести цього
державного службовця за його згодою на
іншу посаду, що відповідає його
професійному рівню, або звільнити із
займаної посади.

З аналізу вищезазначених норм
вбачається, що єдиним способом оцінки
кваліфікації працівника є атестація.

Крім того, слід зауважити, що
оскаржуваний наказ про звільнення не
містить посилання на незадовільне
складання тестів позивачем при
перевірці професійних знань та
визначення рівня кваліфікації
посадових осіб Львівської митниці чи
недотримання позивачем вимог наказу №
66 від 03.07.2013 року.

Також, посилання відповідача на
неодноразове притягування позивача до
дисциплінарної відповідальності, а
також позбавлена премій та надбавок, як
на підставу відсутності у позивача
переважного права на залишення на
роботі, спростовується ст. 147 КЗпП
України, згідно якої таке позбавлення
не є дисциплінарним стягненням.

Суд звертає увагу, що Львівська митниця
не була ліквідована як юридична особа,
а була реорганізована шляхом
приєднання до Львівської митниці
Міндоходів.

Законодавством встановлена можливість
припинення юридичної особи публічного
права з одночасним створенням іншої,
яка буде виконувати повноваження
юридичної особи, що припиняється, не
виключає, а передбачає зобов'язання
роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
припиненої юридичної особи публічного
права.

Доказів того, що Львівська митниця не
мала можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу відповідачем
не надано, чим порушено його трудові
гарантії як працівника.

Львівською митницею не було виконано
вимоги законодавства в частині
процедури звільнення працівника,
оскільки не запропоновано позивачу
посади у Львівській митниці
Міндоходів.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що оскільки відповідачем не
забезпечено всіх прав працівника при
звільненні та не надано достатніх
аргументів та доводів, які б свідчили
про те, що оскаржуваний наказ від 12.08.2013
року № 769-к «Про звільнення ОСОБА_3»
видано на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України, тому
такий є протиправним та підлягає
скасуванню.

Розглядаючи питання про поновлення
позивача, суд першої інстанції
врахував позицію Верховного Суду
України, викладену у абзаці другому п.19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 6 листопада 1992
року № 9, згідно якої працівник, який
був незаконно звільнений до
реорганізації, поновлюється на роботі
в тому підприємстві, де збереглося його
попереднє місце роботи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, що розглядає трудовий спір.

Згідно до тимчасового штатного розпису
Львівської митниці Міндоходів (ІІ том
ст.47), на митному пості «Краковець»
значиться 4 посади інспектора відділу
митного оформлення № 3 митного поста
«Краковець» Львівської митниці
Міндоходів, всього по відділу - 30 посад.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що позивач
підлягає поновленню на посаді
державного інспектора відділу митного
оформлення № 3 митного поста
«Краковець» Львівської митниці
Міндоходів, оскільки, в даному випадку,
має місце правонаступництво, а у
правонаступника збереглось місце
роботи позивача.

Крім того, відповідно до положень ч. 2
ст. 235 КЗпП України, суд першої
інстанції стягнув на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 5 669,97 грн.. Цю суму
сторони фактично не оспорювали.

Окрім того, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції правильно
вирішивши справу по суті, помилково
застосував норми процесуального права,
тому постанову суду першої інстанції
необхідно змінити в частині визначення
дати поновлення на роботі, з дати
наступної за датою звільнення позивача
з роботи, тобто з 13 серпня 2013 року, а не з
12 серпня 2013 року, оскільки день
звільнення з роботи вважається
останнім робочим днем.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла до висновку, що постанову суду
першої інстанції необхідно змінити в
частині визначення дати поновлення на
роботі.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади,
до яких належать органи державної
податкової служби та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дір
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що суд першої інстанції
правильно вирішив справу по суті, з
помилковим застосуванням норм
процесуального права, а тому постанову
в частині мотивів відмови в
задоволенні позову слід змінити,
відмовивши в позові у зв'язку з
пред'явленням позову до неналежного
відповідача.

Керуючись ст. ст.160, 195, 196, п. 2 ч. 1 ст. 198, п.
1 ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці
Міндоходів задоволити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року у справі №813/6873/13-а за позовом
ОСОБА_3 до Львівської митниці
Міндоходів про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - змінити, виклавши
третій абзац резолютивної частини
постанови в наступній редакції:
«Поновити ОСОБА_3 на посаді державного
інспектора відділу митного оформлення
№3 митного поста «Краковець»
Львівської митниці Міндоходів з 13
серпня 2013 року».

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич