Справа № 2а-4232/10/1370
Суддя: Богаченко С.І.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 р.
Справа № 9104/38256/11

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

судді-доповідача Богаченка С.І.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.

при секретарі судового засідання -
Ратушній М.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Личаківському районі м.Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 05 квітня 2011
року по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Енергоресурс-полімер» до Державної
податкової інспекції в Личаківському
районі м.Львова про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В
И Л А:

18 травня 2010 року Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Енергоресурс-полімер» звернулось в
суд з позовом до Державної податкової
інспекції у Личаківському районі
м.Львова в якому просило скасувати
податкові повідомлення-рішення
відповідача про визначення податкових
зобов`язань від 05 серпня 2009 року
№/0/185/8/10/15-2 та від 02 березня 2010
року №/2.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
відповідачем 05 серпня 2009 року було
прийнято податкове повідомлення
рішення №/0/185/8/10/15-2, яким ТОВ
«Енергоресурс-полімер» було визначено
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 51949,8грн. За
результатами адміністративного
оскарження Державна податкова
адміністрація у Львівській області
своїм рішенням від 19 лютого 2010 року
№3765/10/25-005/142 податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі м.Львова від 05 серпня 2009 року
№/0/185/8/10/15-2 було скасовано в
частині 3,5грн., а відповідачем було
прийняте додаткове податкове
повідомлення-рішення від 02 березня 2010
року №/2. Відповідачем при
складанні акта документальної
перевірки, а також похідних від нього
актів камеральної перевірки та
винесенні оспорю вальних податкових
повідомлень-рішень допущено ряд грубих
порушень матеріальних та
процесуальних норм діючого
законодавства, які тягнуть за собою
цілковиту протиправність прийнятих з
такими порушеннями рішень.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 05 квітня 2011
року адміністративний позов
задоволено повністю. Скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Личаківському районі м.Львова
№/0/185/8/10/15-2 від 05 серпня 2009 року та
№/2 від 02 березня 2010 року.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, Державна податкова
інспекція у Личаківському районі
м.Львова подала апеляційну скаргу на
неї, в якій просила постанову суду
першої інстанції скасувати та
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт по справі зазначає, що
оскаржувана постанова прийнята з
порушенням норм матеріального права і
підлягає скасуванню.

Також, апелянт по справі зазначив, що
внаслідок реалізації продукції
власного виробництва пов'язаній особі
за ціною нижче собівартості ТОВ
«Енергоресурс-полімер» занизило базу
оподаткування по податку на додану
вартість за період з 01 жовтня 2007 року по
30 вересня 2008 року, що призвело
заниження податкових зобов`язань на
загальну суму 49476,00грн.

Заслухавши суддю доповідача,
проаналізувавши матеріали справи,
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Судом першої інстанції було
встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що Актом Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі м.Львова від 10 червня 2009 року №
376/15-2 про результати документальної
невиїзної (камеральної) перевірки
податкової декларації з податку на
додану вартість було встановлено факт
завищення позивачем в рядку 26
декларації (залишок від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду) на суму 79550 грн.
внаслідок неврахування позивачем
висновків, зазначених в акті перевірки
№ 82/23-2/33862325 від 23 лютого 2009 року, в якому
позивачу було зменшено від'ємне
значення рядку 26 на суму податку на
додану вартість по декларації за
вересень 2009 року. Зазначені обставини,
також були відображені в Акті
відповідача від 16 липня 2009 року №443/15-2.

05 серпня 2009 року відповідачем було
винесено податкове
повідомлення-рішення №/0/185/8/10/15-2
за платежем податок на додану вартість
на суму 51949,8грн., у точу числі за
основним платежем 49476грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
2473,8грн., яке за результатами
адміністративного оскарження було
скасоване в частині суми 3,50 грн.,
внаслідок чого було винесено
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення №/2 від 02
березня 2010 року на суму 51946,3грн., у тому
числі за основним платежем 49472,5грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 2473,8
грн.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно із п. 13 Указу Президента України
«Про деякі заходи з дерегулювання
підприємницької діяльності»,
індикативні або звичайні ціни на
товари (роботи, послуги) для
застосування їх у податкових або
митних цілях установлюються на
підставі статистичної оцінки рівня цін
реалізації таких товарів (робіт,
послуг) на внутрішньому ринку України,
яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку. Індикативні або звичайні ціни
не можуть встановлюватися органами
виконавчої влади, які використовують
їх для нарахування та стягнення
податків і зборів (обов'язкових
платежів) та неподаткових платежів,
крім випадків відсутності
статистичних даних про рівень цін на
окремі види товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.4.1. ст.4 Закону України
«Про податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин),
база оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

Згідно із пп. 1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін. Справедлива ринкова ціна
- це ціна, за якою товари (роботи,
послуги) передаються іншому власнику
за умови, що продавець бажає передати
такі товари (роботи, послуги), а
покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).
Згідно із п. 1.20.2. вказаного Закону, для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.
Відповідно до п. 1.20.5-1, якщо звичайна
ціна не може бути визначена з
використанням норм попередніх
підпунктів цього пункту, то для доказів
обґрунтування її рівня застосовуються
правила, визначені національними
положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку, а також
національними стандартами з питань
оцінки майна та майнових прав. З метою
оподаткування терміни "справедлива
вартість", "ринкова вартість" та "чиста
вартість реалізації", які
використовуються в національних
положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну "звичайна
ціна", визначеного цим Законом.

Відповідно до п.1.20.8., п.1.20.10. ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), обов'язок доведення
того, що ціна договору не відповідає
рівню звичайної ціни у випадках,
визначених цим Законом, покладається
на податковий орган у порядку,
встановленому законом. При проведенні
перевірки платника податку податковий
орган має право надати запит, а платник
податку зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін або послатися на
норми абзацу першого підпункту 1.20.1
цього пункту. Донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом. Податковий орган має право
застосувати звичайні ціни для
визначення бази оподаткування у
випадках, передбачених законом,
незалежно від виду господарської
операції, що здійснюється платником
цього податку, або податкового статусу
іншої сторони такої операції.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції вірно прийшов до
висновку задовольняючи
адміністративний позов, так як
відповідачем не було належним чином
доведено порушення позивачем норм
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.160, ст.ст. 195, ст. 196, ч.1 п.1 ст.
199, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС
України, колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Личаківському
районі м.Львова - залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 05
квітня 2011 року у справі № 2а-4232/10/1370 -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
С.І. Богаченко

Суддя
В.М. Багрій

Суддя
Д.М. Старунський