Справа № 1603/2397/12
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/49176/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Конюшка К.В.,

розглянула в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.05.2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Гадяцької міської ради
Полтавської області, третя особа:
Відділ Держкомзему у Гадяцькому районі
Полтавської області, про скасування
рішення та визнання державних актів на
право власності на земельну ділянку
недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до Гадяцького
районного суду Полтавської області з
адміністративним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Гадяцької міської ради
Полтавської області третя особа Відділ
Держкомзему у Гадяцькому районі
Полтавської області, в якому просив
рішення Гадяцької міської ради
Полтавської області 31 сесії 4 скликання
від 08.07.2005 року про передачу безоплатно
у спільну сумісну власність земельної
ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд площею
0,1000 га., для ведення особистого
селянського господарства 0, 0188 га. в
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасувати.

- державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 940687 площею
0,1000 га за адресою АДРЕСА_1, виданого на
ім'я ОСОБА_4, співвласник земельної
ділянки ОСОБА_5, визнати недійсним.

- державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 940688 площею
0,0188 га за адресою АДРЕСА_1, виданого на
ім'я ОСОБА_4, співвласник земельної
ділянки ОСОБА_5, визнати недійсним.

Постановою Гадяцького районного суду
Полтавської області від 12.02.2013 року
позов задоволено.

Скасовано рішення тридцять першої
сесії четвертого скликання Гадяцької
міської ради Полтавської області від
08.07.2005 року про передачу ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 безоплатно у спільну сумісну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,1000 га, для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,0188 га в АДРЕСА_1

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯБ №940687, виданий на ім'я ОСОБА_4 та
співвласника ОСОБА_5 про право
власності на земельну ділянку площею
0,1000 га, призначену для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
розташовану в АДРЕСА_1, та скасовано
державну реєстрацію за №41 права
власності на дану земельну ділянку за
ОСОБА_4.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯБ №940688, виданий на ім'я ОСОБА_4 та
співвласника ОСОБА_5 про право
власності на земельну ділянку площею
0,0188 га, призначену для ведення
особистого селянського господарства,
розташовану в АДРЕСА_1 та скасовано
державну реєстрацію за №42 права
власності на дану земельну ділянку за
ОСОБА_4.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.05.2013 року
постанову Гадяцького районного суду
Полтавської області від 12.02.2013 року
скасовано. Прийнято нову постанову,
якою у задоволені адміністративного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_3 подав до
Вищого адміністративного суду України
касаційну скаргу у якій, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм законодавства, просить скасувати
вказане судове рішення та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши і обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 07.05.2004 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений договір
дарування, згідно якого ОСОБА_7
подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли
в дар 4/5 частини будинку АДРЕСА_1 в
рівних долях.

Рішенням тридцять першої сесії
четвертого скликання Гадяцької
міської ради від 08.07.2005 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 передано безоплатно у спільну
сумісну власність земельні ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,1000 га
(державний акт на право власності на
земельну ділянку серія ЯБ № 940687 від
19.04.2006 року) та для ведення особистого
селянського господарства площею 0,0188 га
(державний акт на право власності на
земельну ділянку серія ЯБ №940688 від
19.04.2006 року), що розташовані в АДРЕСА_1.
(а.с.129)

Отримавши відповідні дозволи, ОСОБА_4
здійснила знесення, перепланування,
ремонти та добудови у зазначеному
домоволодінні, про що були внесені
зміни до технічного паспорта на
житловий будинок.

Рішенням Гадяцького районного суду
Полтавської області від 26.10.2007 року
(набрало законної сили 11.02.2008 року)
визнано недійсним договір дарування 4/5
частини будинку АДРЕСА_1, укладений
07.05.2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_7 право
власності на 4/5 частини будинку
АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 18.06.2008 року склав заповіт на
користь свого сина ОСОБА_3, в якому
зазначено "на випадок моєї смерті роблю
таке заповітне розпорядження: все моє
майно, де б воно не було та з чого воно
не складалося і взагалі все, те, що мені
належить та на що я за законом матиму
право на день моєї смерті заповідаю
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1".

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Однак, ОСОБА_3 не оформив своє право
власності в порядку спадкування за
заповітом.

Задовольняючи позов про скасування
рішення та визнання державних актів на
право власності на земельну ділянку
недійсними, суд першої інстанції
виходив з того, що після смерті ОСОБА_7,
відповідно до ч. 4 ст. 1267 ЦК України, все
майно, а також земельні ділянки, що
належали померлому спадкував його син -
ОСОБА_3

Натомість, суд апеляційної інстанції,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та приймаючи рішення про
відмову у позові, зазначив, що оскільки
ОСОБА_3 не зареєстрував право власності
на частину успадкованого будинку, тому
він не набув права власності на нього,
отже він не набув також і права на
відповідну частину земельної ділянки.

Згідно з положеннями частини 2 статті
1225 Цивільного кодексу України до
спадкоємців житлового будинку, інших
будівель та споруд переходить право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені.

Частиною 2 статті 120 Земельного кодексу
України, передбачено, що якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Відповідно ст. 377 Цивільного кодексу
України, до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (окрім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Суд апеляційної інстанції, приймаючи
рішення про відмову у позові, обмежився
висновком відносно того, що позивач не
оформив своє право власності на
нерухомість.

Проте, відповідно до частини 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист не лише прав,
свобод, а й інтересів фізичних осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у
справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України (справа про охоронюваний
законом інтерес) поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Проте, судами не надано належної оцінки
посиланням позивача на порушення його
спадкових, майнових прав та інтересів.

Так, судами при винесенні рішень не
було перевірено та не встановлено на
яких умовах здійснював користування
земельною ділянкою спадкодавець -
ОСОБА_7

Між тим, як встановлено, ОСОБА_7 18.06.2008
року склав заповіт на користь свого
сина ОСОБА_3, в якому заповів йому все
моє майно, все, що йому належить та на що
за законом матиме право.

В контексті зазначеного суди не
перевірили, які права та інтереси
позивача може порушувати оскаржене у
цій справі рішення та, крім цього, чи є
зазначене рішення обґрунтованим з
точки зору наявності
матеріально-правових підстав для його
чинності.

Крім того, судами помилково здійснено
розгляд справи з участю ОСОБА_4, ОСОБА_5
у якості відповідачів, оскільки
заявлені у цій справі вимоги про
скасування рішення та визнання
державних актів на право власності на
земельну ділянку недійсними
стосуються лише суб'єкта владних
повноважень.

Пунктом 9 частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що відповідач - суб'єкт
владних повноважень, а у випадках,
передбачених законом, й інші особи, до
яких звернена вимога позивача.

Натомість, відповідно до частини 2
статті 53 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо
адміністративний суд при прийнятті
позовної заяви, підготовці справи до
судового розгляду або під час судового
розгляду справи встановить, що судове
рішення може вплинути на права і
обов'язки осіб, які не є стороною у
справі, суд залучає таких осіб до
участі в справі як третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору.

Отже, ОСОБА_4, ОСОБА_5 повинні бути
залучені до участі у справі у якості
третіх осіб, оскільки судове рішення у
цій справі вплине на їх права та
обов'язки.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до частини
2 статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати наведене і в залежності від
встановленого вирішити справу.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.05.2013 року
та постанову Гадяцького районного суду
Полтавської області від 12.02.2013 року у
цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Судді: