Справа № 2а-4476/10/0270
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/9991/6477/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргуФізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 01.12.2010 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19.01.2011

у справі №2-а-4476/10/0270

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Вінницької міжрайонної державної
податкової інспекції

про скасування та визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 01.12.2010,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 19.01.2011, в задоволенні позову про
скасування податкових
повідомлень-рішень Вінницької МДПІ
№/0 та №/0 від 25.02.2009
відмовлено повністю.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
позивача, у якій ставиться питання про
скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції з прийняттям
нового рішення про задоволення позову
в повному обсязі, з підстав порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем, відповідно до постанови
старшого слідчого СВ Староміського РВ
ВМУ УМВС України у Вінницькій області
від 04.11.2008 №10957, проведено позапланову
перевірку з питань дотримання
позивачем вимог податкового, валютного
та іншого законодавства за період з
01.04.2005 по 30.09.2008, за наслідками якої
складено акт від 11.02.2009 № 8-17/НОМЕР_1.

Актом перевірки зафіксовано порушення
позивачем вимог п. 19.1 ст. 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV, що
зумовило заниження оподатковуваного
доходу та донарахування податку з
доходів фізичних осіб за період з 01.01.2006
по 30.09.2008 на загальну суму 2393161,60 грн.;
пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» та п. 18 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України від 30.05.1997 № 165, які
полягали у включенні позивачем до
складу податкового кредиту податку на
додану вартість в сумі 1798887 грн. на
підставі податкових накладних, які,
згідно із висновками почеркознавчої та
техніко-криміналістичної експертизи,
виписані неналежними особами з
відтиском печаток не зазначених
підприємств-постачальників.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення від 25.02.2009 №
/0 про визначення податкового
зобов?язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 2393161,6 грн. та
№/0 про визначення податкового
зобов?язання з податку на додану
вартість в загальній сумі 2698330,5 грн., з
яких 1798887 грн. основного платежу та 899443,5
грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається позивач у касаційній
скарзі, та вважає, що судом повно
встановлені обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для висновку
про заниження загального
оподатковуваного доходу та,
відповідно, заниження податкового
зобов?язання з податку з доходів
фізичних осіб, стало те, що позивач
відніс до складу валових витрат
витрати, пов?язані з придбанням
товарно-матеріальних цінностей за
готівкові кошти, в підтвердження яких
надано фіскальні чеки, видані
постачальниками, реєстратори
розрахункових операцій яких не
зареєстровані у встановленому
законодавством порядку, а відтак, дані
розрахункові документи не є первинними
документами, що підтверджують
проведення розрахункових операцій у
розумінні ст. 2 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР.

Пунктом 13 Інструкції про оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої Наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21 квітня 1993 року № 12,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 9 червня 1993 р. за № 64,
визначено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, які включаються
до складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Фіскальні чеки реєстраторів
розрахункових операцій, які не
зареєстровані у встановленому Законом
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» порядку, не
можуть вважатись розрахунковими
документами.

З огляду на підтвердження того, що
фіскальні звітні чеки, на підставі яких
позивачем сформовані валові витрати, є
фіктивними, вказані постачальники
товарно-матеріальних цінностей, згідно
офіційних відповідей податкових
інспекцій за місцем їх реєстрації
реєстратори розрахункових операцій не
реєстрували, а також не підтвердження
позивачем фактичного придбання таких
товарно-матеріальних цінностей, суди
попередніх інстанцій дійшли вірного
висновку про неправомірність
формування позивачем за даними
операціями валових витрат, у зв?язку з
чим донарахування зобов?язань з
податку з доходів фізичних осіб в сумі
2393161,6 грн. є обґрунтованим.

Щодо віднесення позивачем до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість 1798887 грн. на підставі
податкових накладних виданих
контрагентами ТОВ «Ровензор», ТОВ
«Шамбер», ПП «Лартів», ТОВ «Геотекс»,
ТОВ «Фортіс-Інформ», ТОВ «Лілея та
Партнери Плюс», то судова колегія
вважає правильними висновки судів
попередніх інстанцій про
протиправність таких дій позивача, з
огляду на підтвердження того факту, що
податкові накладні, які були враховані
позивачем при формуванні податкового
кредиту є підробними, виготовлені на
електронних носіях ОСОБА_2 та містять
підробні печатки підприємств -
контрагентів позивача, у зв?язку з чим
не можуть бути підставою для включення
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
розумінні пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість».

Крім того, наявність законодавчо
визначених обставин для формування
податкового кредиту є обов'язковою,
але, не є безумовною підставою для
визнання правомірності формування
податкового кредиту за умови якщо
господарські операції не мали
реального характеру через їх
безтоварність, були спрямовані на
протиправне отримання податкових
вигод, безтоварність господарських
операцій з вищезазначеними
контрагентами, підтверджено під час
розгляду справи.

Правильність висновків судів
попередніх інстанцій про фіктивності
фінансових операцій позивача, що
зумовили донарахування зобов?язань з
податку з доходів фізичних осіб у сумі
2393161,6 грн. та податку на додану вартість
у сумі 1798887 грн. підтверджені також
вироком Староміського райсуду
м.Вінниці від 03.02.2012, з врахуванням
ухвали Апеляційного суду Вінницької
області від 26.04.2012, яким визнано винним
ОСОБА_2 у вченні злочинів передбачених
ч.ч.1, 3 ст.358, ч.3 ст.212 КК України.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої та апеляційної
інстанції, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішили справу у відповідності з
нормами матеріального права та
постановили обґрунтовані рішення,
підстав для їх скасування, з мотивів
викладених в касаційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 01.12.2010 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19.01.2011
залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун