Справа № 805/3807/14
Суддя: Стиран В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2014 р.
Справа №805/3807/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний
суд у складі :

головуючого - судді Стирана В.В.,

при секретарі - Тютюннику М.О.,

за участю :

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Ємельянова
С.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду адміністративну
справу за позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України Головного
управління Державної міграційної
служби України в Донецькій області про
скасування висновку про необхідність
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1, який діє в
інтересах позивача ОСОБА_2 26.03.2014 року
звернувся до суду із позовом до
Державної міграційної служби України
Головного управління Державної
міграційної служби України в Донецькій
області про скасування висновку про
необхідність скасування посвідки на
постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позову зазначив, що
позивач прибула в Українську РСР в 1989
році відповідно до Міжурядової Угоди
між СРВ та СРСР «Про відправлення та
прийом в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємствах і в організації СРСР» З
1989 року по 1993 рік працювала на
Полтавській бавовняній фабриці, а
потім залишився проживати в Україні, на
теперішній час займається
підприємницькою діяльністю. В Україні
мешкає за адресою: АДРЕСА_1, зазначена
квартира належить їй на праві
власності. Позивачем було подано
клопотання щодо отримання дозволу на
імміграцію в Україну і у зв'язку з цим,
вона була документована на підставі
абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію» посвідкою на
постійне місце проживання в Україні
серії НОМЕР_2, від 03.06.2003 року, виданою
ВГІРФО УМВС України в Донецькій
області. 10.06.2011 року було здійснено
обмін повідки на постійне проживання
на посвідку серії НОМЕР_4 видану
Краматорським МВ ГУМВС України в
Донецькій області з безстроковим
терміном дії, за якою з 03.06.2011 року
позивач була зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1. Відповідно до актового запису
№ 913 від 06.12.2013 року між позивачем та
громадянином Соціалістичної
Республіки В'єтнам ОСОБА_6 було
зареєстровано шлюб. У зв'язку із
зверненням чоловіка позивача,
громадянина СРВ ОСОБА_6 до органів
міграційної служби, було здійснено
перевірку підстав видачі громадянці
СРВ ОСОБА_2 посвідки на постійне
проживання. За результатами перевірки
відповідачем було встановлено, що
посвідка на постійне проживання була
видана позивачу з порушенням вимог
законодавства України з підстави, що з
відповідною заявою необхідно було
звернутись до 07.02.2002 року. Вважають, що
посвідка на постійне проживання в
Україні була оформлена в порушення абз.
4 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»,
тобто заява була прийнята після
закінчення дії цього положення,
документ що підтверджує право на
постійне проживання в Україні
відсутній. На цій підставі відповідач
вважає, що позивач не може вважатися
такою, що має дозвіл на імміграцію в
Україну і на цій підставі посвідка на
постійне проживання в Україні підлягає
скасуванню та вилученню. Таким чином
представник позивача вважає, що при
прийнятті висновку про скасування
посвідки на постійне місце проживання
в Україні позивачу, відповідач також
керувався п. 4 Розділу V Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію». Тобто, на цю ж норму Закону
відповідач посилався на видачу
посвідки так і обґрунтовує прийняття
протилежного рішення - висновку про
скасування посвідки на постійне
проживання від 24.02.2014 року.

Просив суд скасувати висновок про
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні громадянці
Соціалістичної республіки В'єтнам
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 затверджений
першим заступником начальника
головного управління державної
міграційної служби України в Донецькій
області від 16.10.2013 року.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог.

Надав суду письмові заперечення, в яких
зазначив, що як свідчать документи,
надані позивачем до суду та наявні в ГУ
ДМС дійсно 06.12.2013 року до
Краматорського міського відділу УМВС
України в Донецькій області чоловіком
позивачки, громадянином СРВ ОСОБА_6
звернувся із заявою про надання
дозволу на імміграцію в Україну
відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 закону
України «Про імміграцію» як чоловік
іммігрантки. Департаментом у справах
біженців та іноземців здійснено
перевірку підстав видачі громадянці
СРВ ОСОБА_2 посвідки на постійне
проживання. За результатами перевірки
встановлено, що посвідка на постійне
проживання була видана з порушенням
вимог законодавства України про що до
ГУ ДМС України в Донецькій області
повідомлено рекомендаційним листом
від 21.01.2014 року № 8.6/247-14. На підставі
проведеної перевірки та аналізом
правових підстав отримання позивачкою
посвідки на постійне проживання в
Україні зроблено висновок про те, що
рішення ГПІС УМВС України у Донецькій
області від 04.06.2003 року про
документування позивача вказаною
посвідкою не відповідає вимогам абз. 3
ч. 4 Прикінцевих положень Закону
України «про імміграцію», а саме:
«Вважати такими, що мають дозвіл на
імміграцію в Україну: іноземців та осіб
без громадянства, які прибули в Україну
до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом СРВ
та Урядом СРСР про направлення і
прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР від
02.04.1961 року, залишилися проживати в
Україні і звернулися протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
Законом із заявою про видачу їм
посвідки на постійне проживання в
Україні». Таким чином останнім строком
подання відповідної заяви позивачем є
07.07.2002 року. Тому просив відмовити
позивачу в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Судом встановлено, що 28 травня 1989 року
громадянка Соціалістичної республіки
В'єтнам ОСОБА_2 прибула на територію
України з метою працевлаштування.

З матеріалів справи вбачається, що
11.02.2003 року ВГПІС УМВС України в
Донецькій області ОСОБА_2 була видана
посвідка на проживання серії НОМЕР_1, зі
строком дії до 11.02.2004 року.

02 червня 2003 року до ВГІРФО
Краматорського МВ УМВС України в
Донецькій області ОСОБА_2 звернулася із
заявою про надання посвідки на
постійне проживання в Україні.

На підставі зазначеної заяви, 03 червня
2003 року ВГІРФО УМВС України в Донецькій
області, відповідно до Закону України
«Про імміграцію» була видана посвідка
на постійне проживання серії НОМЕР_2 з
безстроковим терміном дії.

На підставі договору купівлі - продажу
квартири від 26.04.2011 року ОСОБА_2
придбала у власність квартиру за
адресою: АДРЕСА_1. Так, згідно копії
витягу про державну реєстрацію прав,
виданого Краматорським БТІ, зазначена
квартира належить позивачу на праві
приватної власності.

Пізніше, 10.06.2011 року Краматорським МВ
ГУМВС України в Донецькій області
відповідно до розділу 5 Закону України
«Про імміграцію» позивачу видано
посвідку на постійне проживання серії
НОМЕР_4, із зареєстрованим місцем
проживання: АДРЕСА_1.

Проте, 24.02.2014 року першим заступником
начальника Головного управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області прийнято рішення
(висновок) про скасування посвідки на
постійне проживання в Україні
громадянці Соціалістичної Республіки
В'єтнам ОСОБА_2. Зазначене рішення
обґрунтовано тим, що гр. В'єтнаму ОСОБА_2
звернулася з заявою про видачу їй
посвідки на постійне проживання в
Україні після 07 лютого 2002 року, тому
посвідка на постійне проживання серії
НОМЕР_4 від 10.06.2011 року видана їй
безпідставно та підлягає скасуванню та
вилученню.

Позивач з зазначеним рішенням
відповідача не згоден, у зв'язку з чим
звернувся до суду.

Суд вважає, що відповідачем не доведена
правомірність своїх дій щодо складання
висновку про скасування посвідки на
постійне проживання, з наступних
підстав.

Правовідносини, які виникли між
сторонами у даній справі, врегульовані
нормами Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства», Закону України «Про
імміграцію», Порядком оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 28.03.2012 року №251.

Відповідно до пунктів 1,2 статті 5 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» іноземці та
особи без громадянства, зазначені у
частинах першій та шістнадцятій статті
4 цього Закону, отримують посвідку на
постійне проживання. Підставою для
видачі посвідки на постійне проживання
іноземцям та особам без громадянства,
зазначеним у частині шістнадцятій
статті 4 цього Закону, є відповідний
указ Президента України про припинення
громадянства України та заяви таких
осіб.

Згідно з статтею 16 цього Закону
іноземці та особи без громадянства, які
до прийняття рішення про припинення
громадянства України постійно
проживали на території України і після
прийняття рішення про припинення
громадянства України залишилися
постійно проживати на її території,
вважаються такими, які постійно
проживають в Україні.

У відповідності до Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.03.2012 року № 251 (далі - Порядок), цей
Порядок визначає механізм оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання іноземцям та
особам без громадянства, які
іммігрували в Україну на постійне
проживання або прибули в Україну на
тимчасове проживання. Згідно з п.9
Порядку строк дії посвідки на постійне
проживання не обмежується.

Пунктом 12 Порядку визначено, що
посвідка видається іноземцеві та особі
без громадянства під розписку після
пред'явлення паспортного документа
іноземця або документа, що посвідчує
особу без громадянства, в якому на
останній вільній сторінці
проставляється відмітка про отримання
посвідки за встановленим МВС зразком,
що скріплюється печаткою (за бажанням
іноземця та особи без громадянства
така відмітка може проставлятися у
вкладному талоні).

Як вже було зазначено раніше 10 червня
2011 року Краматорським МВ ГУМВС України
в Донецькій області, у відповідності до
ч. 4 розділу 5 Закону України «Про
імміграцію» була видана посвідка на
постійне проживання серії НОМЕР_3 з
безстроковим терміном дії, яка
зареєструвала місце свого проживання
на підставі права власності за адресою:
АДРЕСА_1, видана безстроково.

Тобто, суд дійшов висновку, що при
наданні посвідки на постійне місце
проживання в Україні позивачеві,
Краматорський МВ ГУМВС України в
Донецькій області керувався п. 4
Розділу V «Прикінцеві положення»
Закону України «Про імміграцію», тобто
проводило перевірку підстав залишення
на постійне проживання на території
України позивача, підстав для відмови у
наданні дозволу на імміграцію
відповідачем на момент надання
посвідки не виявлено, що в свою чергу
послугувало в подальшому надання
посвідки на постійне місце проживання
в Україні гр. В'єтнаму ОСОБА_2.

Разом з тим, відповідно до ст. 12 Закону
України «Про імміграцію» дозвіл на
імміграцію може бути скасовано, якщо:
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; в
інших випадках, передбачених законами
України.

У відповідності до абз. 4 ч. 4
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію» вважаються такими, що
мають дозвіл на імміграцію в Україну
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну до 6 березня 1998 року
за Угодою між Урядом Соціалістичної
Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в'єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і в організації
СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися
проживати в Україні і звернулися
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим Законом із заявою про
видачу їм посвідки на постійне
проживання в Україні.

Зазначена норма регулює відносини, які
виникають між уповноваженим органом та
іноземцем при наданні дозволу на
імміграцію, та не передбачає випадків
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні.

Суд зазначає, що при прийнятті висновку
про скасування посвідки на постійне
місце проживання в Україні гр. В'єтнаму
ОСОБА_2, відповідач також керувався п. 4
Розділу V Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію». Тобто, на цю ж
норму Закону відповідач посилався як
на видачу посвідки так і обґрунтовує
прийняття протилежного рішення -
висновку про скасування посвідки на
постійне проживання від 10.06.2011 року.

Крім того, суд зазначає, що доказів
отримання позивачем посвідки на
постійне проживання серії НОМЕР_3 від
10.06.2011 року у не передбаченому законом
порядку, судом не встановлено.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 1983 від
26.12.2002р., дозвіл на імміграцію
скасовується органом, який його видав.
Питання щодо скасування дозволу вправі
порушити орган внутрішніх справ, інший
орган виконавчої влади, який у межах
наданих йому повноважень забезпечує
виконання законодавства про
імміграцію, якщо стало відомо про
існування підстав для скасування
дозволу на імміграцію. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи
всебічно вивчають у місячний термін
подання щодо скасування дозволу на
імміграцію, запитують у разі потреби
додаткову інформацію в ініціатора
подання, інших органів виконавчої
влади, юридичних і фізичних осіб, а
також запрошують для надання пояснень
іммігрантів, стосовно яких
розглядається це питання. На підставі
результату аналізу інформації
приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України «Про імміграцію».

Доказів запрошення для надання
пояснень позивачу, стосовно яких
розглядалось питання про скасування
посвідки, не надано, не надано також
доказів надсилання позивачу протягом
тижня прийнятого рішення.

Крім того суд вважає необхідним
зазначити, що 06.12.2013 року ОСОБА_2
зареєструвала шлюб із громадянином
Соціалістичної республіки В'єтнам
ОСОБА_6, про що зроблено актовий запис №
913 відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної службі
Краматорського міського управління
юстиції у Донецькій області.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
рішення про скасування посвідки на
постійне місце проживання приймалось
без дотримання вимог п. 23 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданням про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, оскільки не було всебічно
з'ясовано всі обставини справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Вказана позиція також викладена в
постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 року № 3 де, зокрема, зазначено, що
є неприпустимою відмова в задоволенні
позову в такій категорії справ у
зв'язку з недоведеністю іноземцем чи
особою без громадянства
неправомірності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

Враховуючи наведене, суд прийшов до
висновку про те, що відповідачем не
доведено правомірність прийнятого
рішення про скасування посвідки на
постійне проживання позивачеві від
24.02.2014 року, тобто рішення відповідача
прийнято з порушенням норм вимог ст. 2
КАС України, у зв'язку з чим підлягає
скасуванню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86,
87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 183-2,
185-186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
Головного управління Державної
міграційної служби України в Донецькій
області про скасування висновку про
необхідність скасування посвідки на
постійне проживання в Україні,
задовольнити в повному обсязі.

Скасувати висновок про скасування
посвідки на постійне проживання в
Україні громадянці В'єтнаму ОСОБА_2
затверджений першим заступником
начальника Головного управління
державної міграційної служби України в
Донецькій області від 24.02.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 судові витрати зі
сплати судового збору у розмірі 73
(сімдесят три) гривні 08 копійок.

Вступну та резолютивну частини
постанови проголошено 23 квітня 2014 року.

Постанова виготовлена в повному обсязі
28 квітня 2014 року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення постанови апеляційної
скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку
ст.186 КАС України.

Суддя
Стиран В.В.