Справа № 826/17093/13-а
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія Київського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого -
судді Кузьменко В. В.,

суддів
Василенка Я. М., Шурко О.І.,

за участю
секретаря Рипік О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфред С.
Топфер Інтернешенал (Україна)» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфред С.
Топфер Інтернешенал (Україна)» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.12.2013 року, -

В С Т А
Н О В И Л А :

Позивач звернувся з позовом про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
та № від 24.09.2013 року.

Свої вимоги мотивував тим, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення винесені
податковим органом із порушенням
чинного законодавства України,
ґрунтуються на неправильному
застосуванні норм податкового
законодавства, а податковий кредит
сформований підприємством вірно і у
відповідності до вимог чинного
податкового законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2013 року позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову як таку, що
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та винести нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання з'явились учасники
процесу. Представник апелянта
підтримав апеляційну скаргу та просив
її задовольнити, представник
відповідача просив залишити постанову
суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
заперечення на апеляційну скаргу,
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову, виходячи з того, що
позивачем не підтверджено належними
первинними і розрахунковими
документами господарські відносини з
контрагентом, а тому, висновки
викладені в Актах перевірки
підтверджуються матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з
20.08.2013 р. по 28.08.2013 р. відповідачем на
підставі п.п.78.1.8 п.78.1 ст.78, п.79.1 ст.79 ПК
України, відповідно до п.200.11 ст.200 ПК
України проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
правомірності нарахування ТОВ
«Альфред С. Топфер Інтернешенал
(Україна)» бюджетного відшкодування
податку на додану вартість на
розрахунковий рахунок за 2010-2012 роки.

За результатами перевірки складено акт
від 29.08.2013р. №1050/40-50/37-20/20027449 «Про
результати позапланової
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «Альфред С. Топфер Інтернешенал
(Україна)» (код за )
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника у
банку за 2010-2012 роки».

Відповідно до акту, встановлено
порушення п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 р. №168/97-ВР із
змінами та доповненнями, ст.185, п.198.3, 198.4,
п 198.6 ст. 198 ПК України від 02.12.2010 року
№2755-VI зі змінами і доповненнями, що
призвело до завищення суми податкового
кредиту та від'ємного значення в
розмірі 1 685 873 грн. за вересень 2010 року
на суму ПДВ 111 769 грн., а саме: за жовтень
2010 року на суму ПДВ 978 989 грн.; за
листопад 2010 року на суму ПДВ 525 470 грн.;
за жовтень 2012 року на суму ПДВ 27 857 грн.;
за листопад 2012 року на суму ПДВ 41 788 грн.
та п.1.8 ст.1, пп. 7.7.1, пп..7.7.2 п.7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» та пп. 14.1.18 п.14.1 ст.14, п.200.1,
п.200.2, п.200.4, ст. 200 Податкового кодексу
України, що призвело до завищення суми
бюджетного відшкодування на загальну
суму ПДВ в розмірі 1 118 615 грн. а саме: за
жовтень 2010 року на суму ПДВ 111 769 грн.; за
листопад 2010 року на суму ПДВ 978 989 грн.;
за листопад 2012 року на суму ПДВ 27 857 грн.

На підставі висновків акту перевірки
податковим органом винесено
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 24.09.2013 року
№, яким зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість у розмірі 1
118 615 грн. та від 24.09.2013 року №, яким
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 567 258 грн.

На думку податкового органу позивачем
порушено п.п. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, п. 7.5.1 п. 7.5,
п.п.7.7.1, п.п.7.7.2 п.7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
внаслідок неправомірного формування
податкового кредиту за господарськими
операціями з контрагентами щодо
поставки насіння соняшника, ячменю,
пшениці, з огляду на відсутність
доказів реального виконання вказаних
поставок.

Встановлено, що між позивачем та його
контрагентами, а саме, ТОВ «Дельфа-М»,
ФОП «ОСОБА_3», ТОВ «СП «Декла», ФГ
«Агро-2005», ТОВ «Ценфінторг-Юг», ТОВ
«АГРО-ПЕТРОЛІУМ», ТОВ «Андор», ТОВ
«Укрторгмед», ПП «Адріатика-Н», ТОВ
«Агролідер-2009», ТОВ «СП «Агродім», ФГ
«Лукра», ФГ «Антар» укладено договори
поставки, предметом яких є здійснення
поставки зернових культур, а саме, сої,
пшениці, кукурудзи, ячменя вбачається,
що вони мають аналогічні за своїм
змістом умови здійснення поставки
зазначених культур.

Відповідно до укладених договорів,
покупець здійснює 100 % оплату товару
шляхом перерахування коштів на
банківський рахунок постачальника у
відповідності до реквізитів,
зазначених у рахунку постачальника,
протягом 3-х (трьох) банківських днів
від дати втримання оригіналів
наступних документів: рахунку-фактури,
із зазначенням кількості товару, ціни
без ПДВ, загальної суми без ПДВ, суми
ПДВ, всього до сплати; видаткової та
податкової накладних, виписаних у
відповідності до діючого
законодавства України; складської
квитанції, що видається елеватором на
ім'я покупця на повну кількість товару;
картки аналізу зерна (форма №47),
виданої елеватором (за вимогою
покупця); копії карантинних
сертифікатів та ветеринарних свідоцтв
на товар, виписані згідно діючого
законодавства.

Податковий кредит позивача
сформований на підставі отриманих від
контрагентів податкових накладних.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Якщо у наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг).

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п.п. 7.4.1. п.7.4 ст.7 цього ж Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п.п. 7.4.5. п. 7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» від
03.04.97р. не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України визначено
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Колегія суддів зазначає, що наявність у
покупця належно оформлених документів,
які відповідно до законодавства
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, наприклад,
виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
для визначення податкового кредиту з
податку на додану вартість, якщо
відомості, які містяться в таких
документах, не відповідають дійсності,
зокрема, у випадку не здійснення самих
операцій.

Відповідно до листа ВАСУ від 02.06.2011
року, з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість судам
належить з'ясувати, зокрема, рух
активів у процесі здійснення
господарської операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Господарські взаємовідносини позивача
з контрагентами повинні
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами,
які повністю відповідають вимогам,
встановленим ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року -
містять назву документа (форми); дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
скріплені печатками контрагентів.

Однак, на підтвердження реальності
фінансово-господарських відносин
первинних документах, а саме,
накладних, видаткових накладних в
графах «Відвантажи(ла)», «Отримав(ла)»,
рахунках в графі де має мітиться підпис
відповідальної особи скріплений
печаткою з зазначенням її даних, актах
надання послуг в графах «Від
Виконавця» та «Від замовника»,
міститься лише підписи та печатки
підприємств, водночас не зазначено
посаду та дані осіб, які вчинили
підписи.

Відтак, неможливо встановити хто саме
їх підписав, а отже встановити осіб, які
відвантажували та приймали товар,
виписували рахунки, здавали та
приймали виконану роботу, а також на
підставі яких документів діяли
зазначені особи та чи були в них наявні
повноваження на вчинення зазначених
дій.

Відповідно до п. 3 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 № 99, бланки довіреностей
видаються після їх реєстрації у
Журналі реєстрації довіреностей, який
має бути пронумерований, прошнурований
та скріплений печаткою і підписами
керівника і головного бухгалтера
підприємства.

У той же час, позивач копій
довіреностей, а також журналу
реєстрації довіреностей не надав.

В наданих позивачем суду
товарно-транспортних накладних в
графах де мають міститися підпис та
дані особи, яка прийняла товар не
зазначено дані та посаду особу, яка
прийняла відповідно до них товар, а
також документ на підставі якого вона
діяла, та частина з них взагалі не
містить підпису та печатки
підприємства, яке прийняло товар.

Отже, є неможливим встановити, хто саме
прийняв товар, а з частини з них взагалі
встановити факт того, що товар
транспортування якого вони мають
засвідчувати взагалі був прийнятий у
пункті відвантаження.

Надані позивачем суду копії складських
квитанцій на зерно не містять відмітки
«погашено» як того вимагає ст. 46 Закону
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні».

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 12 Закону
України «Про карантин рослин» особи,
які здійснюють господарську
діяльність, пов'язану з виробництвом,
переробкою, зберіганням,
транспортуванням, торгівлею рослинами
і рослинними продуктами, зобов'язані:
виконувати фітосанітарні правила та
здійснювати фітосанітарні заходи;
виконувати розпорядження органів
Державної служби з карантину рослин
України щодо проведення відповідних
карантинних заходів; зареєструватися у
відповідній інспекції з карантину
рослин, якщо це вимагається згідно із
статтею 27 цього Закону.

Відповідно до Постанови КМУ № 705 від
12.05.2007 року «Про деякі питання
реалізації Закону України «Про
карантин рослин» насіння соняшнику,
подрібнене або не подрібнене, пшениця і
сумі пшениці та жита (меслин),
кукурудза, соєві боби, подрібнені або
неподрібнені, ячмінь, насіння свиріпи
або ріпака, подрібнене або
неподрібнене (що і було предметом
договорів поставки ) - включено до
переліку під карантинних матеріалів і
об'єктів.

У відповідності до п. 5.1 Фітосанітарних
правил ввезення з-за кордону,
перевезення в межах країни, транзиту,
експорту, порядку переробки та
реалізації підкарантинних матеріалів,
затверджених наказом Міністерства
аграрної політики України № 414 від
23.08.2005, перевезення підкарантинних
матеріалів в межах України
здійснюється у супроводі карантинного
сертифіката, що видається органами
Державної служби з карантину рослин
України, який засвідчує карантинний
стан рослин і рослинних продуктів,
визначає маршрут, умови перевезення і
використання їх, тари та упаковки цих
матеріалів.

Пшениця, кукуруза, соя та ячмінь
включені до переліку підкарантинних
матеріалів і об'єктів згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
№ 705 від 12.05.2007 «Про деякі питання
реалізації Закону України «Про
карантин рослин».

Отже, судом першої інстанції правильно
відзначено, що перевезення таких
культур в межах України здійснюється
виключно у супроводі карантинного
сертифіката, що видається органами
Державної служби з карантину рослин
України, та який засвідчує карантинний
стан рослин і рослинних продуктів,
визначає маршрут, умови перевезення і
використання їх, тари та упаковку.

У той же час, позивач не надав суду
сертифікати якості, передбачені
умовами договорів та карантинні
сертифікати, наявність яких є
обов'язковою, згідно положень
законодавства України.

Карантинний сертифікат не є документом
первинного бухгалтерського обліку в
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», разом з тим, з огляду на те,
що карантинний сертифікат видається
спеціально уповноваженим на те органом
та містить у собі відомості про маршрут
перевезення товару, колегія суддів
вважає, що такий документ, виданий є
належним доказом фактичної наявності у
контрагентів позивача товару та
здійснення його перевезення у
визначене сторонами місце поставки.

Тому, доводи представника апелянта про
те, що карантинний сертифікат не може
бути доказом фактичного здійснення
господарської операції - не знайшли
свого підтвердження.

Таким чином, з'ясувавши характер та
зміст спірних операцій, дослідивши усі
первинні документи, колегія суддів
дійшла до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Апелянтом не було надано доказів на
підтвердження вимог апеляційної
скарги, а висновки суду першої
інстанції є такими, що відповідають
вимогам закону і доводами апеляційної
скарги не спростовуються.

Перевіривши мотивування судового
рішення та доводи апеляційної скарги,
відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо справедливого судового
розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України,
відповідно до якої суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини,
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку щодо
відмови в задоволенні позову, через що
постанову суду першої інстанції слід
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про судове рішення в
адміністративній справі» колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфред С.
Топфер Інтернешенал (Україна)» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.12.2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Альфред С.
Топфер Інтернешенал (Україна)» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.12.2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, тобто з 29.04.2014 року,
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
В. В. Кузьменко

Судді:
Я. М. Василенко

О.І. Шурко

Повний текст ухвали виготовлено
29.04.2014 року.

Головуючий суддя
Кузьменко В. В.

Судді:
Василенко Я.М.