Справа № 815/2111/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2111/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області (надалі за текстом - ГУ ДМС
України в Одеській області), в якому з
урахуванням поданої заяви про
зменшення позовних вимог, просив
зобов'язати відповідача поновити
дозвіл на імміграцію в Україну
громадянину Республіки Узбекистан
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м.
Самарканд, Республіка Узбекистан та
видати йому відповідну посвідку на
постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначив, що у 2004 році йому був
наданий дозвіл на імміграцію в Україну
та видана посвідка на постійне
проживання. Підставою для надання
дозволу було положення п. 4 ч. 2 ст. 4
Закону України «Про імміграцію» (далі -
Закону), згідно з яким дозвіл на
імміграцію надається в межах квоти
імміграції особам, які є повнорідними
братом чи сестрою, дідом чи бабою,
онуком чи онукою громадян України. Як
зазначає позивач, його повнорідними
братом є громадянин України ОСОБА_4. У
2011 році позивач одружився із
громадянкою України ОСОБА_5 В цьому ж
році йому була видана посвідка на
постійне проживання нового зразка. В 2013
році він звернувся до Роздільнянського
РС Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області із заявою про прийняття до
громадянства України на підставі ст. 9
Закону України «Про громадянство
України». Разом з тим, рішенням
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області № 5/3-287695 від 11.02.2014 року
позивачу був скасований дозвіл на
імміграцію в Україну, що має наслідком
обов'язок покинути територію України.
Посвідка на постійне проживання у
позивача вилучена. Вважаючи вказане
рішення протиправним, позивач
звернувся за захистом до суду.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові та в
письмових поясненнях.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив суд в
задоволенні позову відмовити,
зазначивши, що відповідач прийняв
рішення про скасування дозволу на
імміграцію в Україну громадянину
Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на
підставі додатково проведеної
перевірки матеріалів справи про
надання останньому дозволу на
імміграцію в Україну, в ході якої
встановлено, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст.
4 Закону України «Про імміграцію»,
дозвіл на імміграцію надається особам,
які є повнорідними братом чи сестрою
громадян України, але не іммігрантів.
При цьому, представник відповідача
зазначає, що паспортом громадянина
України брат заявника документований
лише у 2005 році, а тому згідно вимог
Закону України «Про імміграцію», серед
матеріалів справи позивача не
вбачається жодних підстав, за яких він
міг іммігрувати на територію України в
період 2004 року.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку про обґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

20.09.2004 року на розгляд ВГІРФО УМВС
України в Одеській області з сектору
ГІРФО Роздільнянського УМВС України в
Одеській області надійшли матеріали
справи про залишення на постійне
проживання в Україні за клопотанням
громадянина Республіки Узбекистан
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.
Самарканд, Республіка Узбекистан (а.с.
24-27).

Зокрема, в заяві від 04.08.2004 року позивач
просив у порядку винятковості прийняти
та розглянути його заяву про залишення
на постійне місце проживання в Україні
до його рідного брата ОСОБА_4. Також в
заяві позивач вказав, що батьки, батько
та мати померли у 2003 році, він вимушений
приїхати до брата, оскільки ніяких
близьких родичів не має (а.с. 38).

На підставі заяви та поданих
документів (ксерокопія свідоцтва про
народження заявника серії НОМЕР_2,
ксерокопія паспорта громадянина
Узбекистану серії НОМЕР_3, ксерокопія
свідоцтва про народження брата
заявника - ОСОБА_4 серії НОМЕР_4,
ксерокопія посвідки брата серії
НОМЕР_5, виданої 20.06.2003 року відділом
ГІРФО УМВС України в Одеській області,
довідка з місця проживання в Україні,
заява на реєстрацію, згода на
матеріальне утримання, ксерокопія
свідоцтва про смерть батьків та
медичні довідки), 27.09.2004 року
начальником ВГІРФО Роздільнянського
РВ УМВС України в Одеській області
відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про імміграцію» було видано
позитивний висновок про залишення на
постійне місце мешкання в Україні
громадянина Узбекистану ОСОБА_1, який
було затверджено начальником ВГІРФО
УМВС України в Одеській області (а.с. 35).

27.09.2004 року начальником ВГІРФО УМВС
України в Одеській області було видано
посвідку на постійне проживання серії
НОМЕР_6 (а.с. 12).

18.07.2012 року за результатом розгляду
ВГІРФО ГУМВС України в Одеській
області заяви ОСОБА_1 про обмін
посвідки на постійне місце проживання
в Україні, клопотання ОСОБА_1 щодо
обміну посвідки на постійне місце
проживання в Україні у зв'язку з
25-річчям задоволено та видано посвідку
на постійне проживання нового зразка
серії НОМЕР_7 (а.с. 63-65).

Як вбачається з висновку від 18.07.2012 року
(а.с. 63), при розгляді заяви позивача про
обмін посвідки на постійне проживання
в Україні, посадовою особою ВГІРФО
ГУМВС України в Одеській області,
зокрема було встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрував шлюб з громадянкою
України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво
про шлюб серії НОМЕР_8 видане Відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління
юстиції) (а.с. 56). Брат заявника ОСОБА_4
отримав громадянство України та
документований паспортом громадянина
України серії НОМЕР_9, виданий
Роздільнянським РУ УМВС України в
Одеській області від 19.09.2005 року (а.с. 57).

У 2013 році позивач звернувся до
Роздільнянського РС Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області із
заявою про набуття громадянства
України відповідно до ст. 9 Закону
України «Про громадянство України».

За результатами розгляду працівниками
ГУ ДМС України в Одеській області заяви
ОСОБА_1 про набуття громадянства
України було проведено додаткову
перевірку матеріалів справи про
надання йому дозволу на імміграцію в
Україну та складено висновок від 11.02.2014
року про скасування дозволу на
імміграцію в Україну громадянину Р.
Узбекистан ОСОБА_1 (а.с. 66-67). В даному
висновку, зокрема, зазначено:
«Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про імміграцію» дозвіл на
імміграцію надається особам, які є
повнорідними братом чи сестрою
громадян України, але не іммігрантів.
Паспортом гр. України брат заявника
документований лише у 2005 році (паспорт
гр. України серії НОМЕР_9 виданий 19.09.2005
року Роздільнянським РВ УМВС України в
Одеській області). Отже, згідно вимог
Закону України «Про імміграцію», серед
матеріалів справи ОСОБА_1 не вбачається
жодних підстав, за яких він міг
іммігрувати на територію України в
період 2004 року».

Пунктом 4 вказаного висновку ГУ ДМС
України в Одеській області від 11.02.2014
року про скасування дозволу на
імміграцію в Україну громадянину Р.
Узбекистан ОСОБА_1, посвідку на
постійне проживання в Україні серії
НОМЕР_7 від 18.07.2011 року визнано
недійсною та вилучено.

На підставі даного висновку та п. 6
розділу ІУ ст. 12 Закону України «Про
імміграцію» ГУ ДМС України в Одеській
області було прийнято рішення про
скасування дозволу на імміграцію в
Україну від 11.02.2014 року № 5/3-287695. Дане
рішення отримано позивачем 05.03.2014 року
(а.с. 68).

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з
наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
регламентує Закон України «Про
імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III.

Відповідно до ст. 1 вищенаведеного
Закону визначено, що імміграція - це
прибуття в Україну чи залишення в
Україні у встановленому законом
порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України
«Про імміграцію» (в редакції, чинній на
момент звернення позивача із заявою
про надання дозволу на імміграцію в
Україну) посвідка на постійне
проживання - документ, що підтверджує
право іноземця чи особи без
громадянства на постійне проживання в
Україні.

Згідно зі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про імміграцію» дозвіл на імміграцію
надається в межах квоти імміграції
особам, які є повнорідними братом чи
сестрою, дідом чи бабою, онуком чи
онукою громадян України.

Статтею 9 вказаного Закону (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) визначено порядок
подання заяви про надання дозволу на
імміграцію та перелік документів, які
долучаються до заяви: 1) три фотокартки;
2) копія документа, що посвідчує особу; 3)
документ про місце проживання особи; 4)
відомості про склад сім'ї, копія
свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка
подає заяву, перебуває в шлюбі); 5)
документ про те, що особа не є хворою на
хронічний алкоголізм, токсикоманію,
наркоманію або інфекційні
захворювання, перелік яких визначено
центральним органом виконавчої влади з
питань охорони здоров'я.

Пунктом 4 частини 6 статті 9 Закону
передбачено, що до заяви також
додається для осіб, зазначених у пункті
4 частини другої та у пункті 1 частини
третьої статті 4 цього Закону, - копії
документів, що засвідчують їх родинні
стосунки з громадянином України.

Як встановлено судом, позивачем, до
заяви про надання дозволу на
імміграцію, було долучено ксерокопію
свідоцтва про народження заявника
серії НОМЕР_2, ксерокопію паспорта
громадянина Узбекистану серії НОМЕР_3,
ксерокопію свідоцтва про народження
брата заявника - ОСОБА_4 серії НОМЕР_4,
ксерокопію посвідки брата серії
НОМЕР_5, виданої 20.06.2003 року відділом
ГІРФО УМВС України в Одеській області,
довідку з місця проживання в Україні,
заяву на реєстрацію, згоду на
матеріальне утримання, ксерокопію
свідоцтва про смерть батьків.

Твердження відповідача, що у позивача
були відсутні підстави для надання
йому дозволу на імміграцію в період 2004
року у зв'язку із тим, що паспортом
громадянина України брат заявника був
документований лише у 2005 році (паспорт
серії НОМЕР_9 виданий 19.09.2005 року
Роздільнянським РВ УМВС України в
Одеській області), хоча вимогами Закону
України «Про імміграцію» передбачено,
що підставою для надання іноземцю
дозволу на імміграцію є факт наявності
родинних стосунків з громадянином
України, суд не бере до уваги, оскільки,
орган, який на той час виконував
функції щодо прийняття рішень про
надання дозволу на імміграцію,
прийнявши і провівши перевірку
відповідних документів, які були
надані ОСОБА_1 підстав для відмови у
наданні дозволу на імміграцію,
передбачених ст. 10 Закону України «Про
імміграцію», не виявив та надав
позивачу посвідку на постійне місце
проживання в Україні.

Більш того, підстави для скасування
дозволу на імміграцію не були виявлені
і під час розгляду посадовою особою
ВГІРФО ГУМВС України в Одеській
області заяви позивача про обмін
посвідки на постійне проживання в
Україні, за результатом якого було
складено висновок від 18.07.2012 року (а.с.
63), в якому, зокрема були встановлені
наступні факти: ОСОБА_1 зареєстрував
шлюб з громадянкою України ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3; брат заявника ОСОБА_4
отримав громадянство України та
документований паспортом громадянина
України серії НОМЕР_9, виданий
Роздільнянським РУ УМВС України в
Одеській області від 19.09.2005 року.

Також, суд зазначає, що виявлені
порушення в особовій справі ОСОБА_1,
допущені посадовими особами органу
реєстрації, не можуть слугувати
підставою для прийняття спірного
рішення, і відповідно, порушення прав
та законних інтересів позивача.

Підстави для скасування дозволу на
імміграцію визначені статтею 12 Закону
України «Про імміграцію», згідно якої
дозвіл на імміграцію може бути
скасовано органом, який його видав,
якщо: 1) з'ясується, що його надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність; 2)
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; 3) дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; 4) це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; 5)
іммігрант порушив законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України
«Про імміграцію» орган спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань імміграції
за місцем проживання особи, стосовно
якої прийнято рішення про скасування
дозволу на імміграцію, не пізніш як у
тижневий строк з дня отримання цього
рішення надсилає його копію особі та
вилучає у неї посвідку на постійне
проживання. Особа, стосовно якої
прийнято рішення про скасування
дозволу на імміграцію, повинна виїхати
з України протягом місяця з дня
отримання копії цього рішення. Якщо за
цей час особа не виїхала з України, вона
підлягає видворенню в порядку,
передбаченому законодавством України.
У разі скасування дозволу на
імміграцію стосовно особи, яка мала до
його надання статус біженця в Україні,
її не може бути вислано або примусово
повернуто до країни, де її життю або
свободі загрожує небезпека через її
расу, національність, релігію,
громадянство (підданство), належність
до певної соціальної групи або
політичні переконання.

Відповідно до п.п. 21-24 «Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і подання про
його скасування та виконання прийнятих
рішень», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 26.12.2002
року № 1983, дозвіл на імміграцію
скасовується органом, який його видав.
Для започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органам, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України «Про імміграцію».

Доказів належного виконання вище
наведених положень законодавства
відповідачем не долучено, відповідних
пояснень у судовому засіданні не
надано.

За таких обставин, суд вважає, що спірне
рішення прийняте з порушенням вимог
ст.2 КАС України, а саме: без урахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення, адже на момент
прийняття рішення про скасування
дозволу на імміграцію у позивача були
дві самостійні законні підстави для
імміграції в Україну передбачені: п. 1 ч.
3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» -
другий з подружжя, з яким він перебуває
у шлюбі понад два роки є громадянином
України та п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про імміграцію» - його рідний брат
ОСОБА_4 є громадянином України; позивач
проживає на території України з 2004 року
і органом який на той час виконував
функції щодо прийняття рішень про
надання дозволу на імміграцію наданням
двох посвідок на постійне проживання в
Україні підтверджувалась законність
перебування іноземця в Україні; без
урахування принципу пропорційності,
тобто при прийнятті рішення мало місце
відсутність досягнення розумного
балансу між публічними інтересами, на
забезпечення яких спрямоване рішення
та дії, та інтересами позивача, адже при
видачі посвідки на постійне проживання
в Україні орган, який на той час
виконував функції щодо прийняття
рішень про надання дозволу на
імміграцію підтвердив правильність
надання позивачем необхідних
документів та наявність підстав для
надання позивачу дозволу на імміграцію
в Україну; несвоєчасно: посвідка на
постійне проживання серії НОМЕР_6
вперше оформлена 27.09.2004 року, тоді, як
рішення про скасування дозволу на
імміграцію в Україну прийнято 11.02.2014
року.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).
Матеріали справи свідчать, що
відповідні положення відповідачем не
були дотримані.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З урахуванням вищенаведеного та
встановлених судом фактів, суд дійшов
висновку, що відповідач - суб'єкт
владних повноважень - ГУ ДМС України в
Одеській області приймаючи рішення про
скасування позивачу дозволу на
імміграцію в Україну діяв не на
підставі, не в межах повноважень та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В той же час позивач довів
обґрунтованість позовних вимог
належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог статті 94 КАС
України понесені позивачем судові
витрати (судовий збір) відшкодовуються
йому за рахунок Державного бюджету
України.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про зобов'язання вчинити певні
дії,- задовольнити.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області поновити дозвіл на
імміграцію в Україну громадянину
Республіки Узбекистан ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Самарканд,
Республіка Узбекистан.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області поновити посвідку
серії НОМЕР_7 на постійне місце
проживання, видану 18.07.2011 року
громадянину Республіки Узбекистан
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м.
Самарканд, Республіка Узбекистан.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) сплачений судовий збір у
розмірі 73 грн. 80 коп.

Постанова суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляційної скарги. Якщо
апеляційну скаргу не буде подано в
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови с кладений та
підписаний суддею 30 квітня 2014 року.

Суддя
С.О. Cтефанов