Справа № К/9991/206/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/206/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області про скасування
наказу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 9 листопада 2010 року,

в с т а н о в и л а:

26 березня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що наказом начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області від 3 березня 1995
року №16 о/с позивача звільнено зі
служби органів внутрішніх справ на
підставі пункту 64 «а» (за віком)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР. На думку позивача, він підлягає
звільненню зі служби у відставку на
підставі пункту 65 «а» (за віком)
Положення у зв'язку із досягненням
граничного віку перебування на службі
згідно положень Закону України «Про
загальний військовий обов'язок і
військову службу». Просив скасувати
наказ начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області від 3 березня 1995
року №16 о/с в частині звільнення з
органів внутрішніх справ позивача;
зобов'язати відповідача видати наказ
про звільнення позивача з органів
внутрішніх справ у відставку за віком
на підставі пункту 65 «а» Положення.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2010
року в задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 9 листопада
2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1
залишено без задоволення, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2010
року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами першої та апеляційної інстанцій
порушення норм чинного процесуального
та матеріального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати постановлені судами першої
та апеляційної інстанцій та направити
справу на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

20 лютого 1995 року капітан міліції,
дільничний інспектор Зіньківського
районного відділу внутрішніх справ
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, подав рапорт про
звільнення його з органів внутрішніх
справ. На момент звільнення зі служби
капітан міліції ОСОБА_1 відносився до
середнього начальницького складу
згідно статті 2 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР.

Наказом начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області від 3 березня 1995
року №16 о/с позивача звільнено зі
служби органів внутрішніх справ на
підставі пункту 64 «а» (за віком)
Положення.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 15 січня 2005 року скасовано
наказ управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області від 3 березня 1995 року №16о/с в
частині вислуги років ОСОБА_1
Зобов'язано управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області видати наказ, в якому
зазначити, що вислуга років ОСОБА_1
станом на 1 березня 1995 року складає у
календарному обчисленні 25 років 0
місяців 26 днів, а у пільговому
обчисленні 25 років 4 місяці 8 днів.

Порядок оскарження рішень, дій або
бездіяльність органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб на час
виникнення спірних правовідносин
регулювався в порядку, встановленому
главою 31-А Цивільного процесуального
кодексу України від 18 липня 1963 року.

Згідно зі статтею 248-5 Цивільного
процесуального кодексу України скаргу
може бути подано в суд: у двомісячний
строк, обчислюваний з дня, коли особі
стало відомо або їй повинно було стати
відомо про порушення її прав, свобод чи
законних інтересів; у місячний строк з
дня одержання особою письмової
відповіді про відмову у задоволенні
скарги органом, службовою особою
вищого рівня по відношенню до того
органу, посадової, службової особи, що
постановили рішення чи здійснили дії
або допустили бездіяльність, або з дня
закінчення місячного строку після
подання скарги, якщо особою не було
одержано на неї письмової відповіді.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (набрав чинності з 1 вересня 2005
року, в редакції, чинній на час
звернення позивача з позовом до суду)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася, або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

За правилами частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що позивач
без поважних підстав пропустив строк
звернення до суду. Позивач звернувся до
суду з позовом 29 березня 2010 року, тобто
з пропущенням як двохмісячного строку
звернення до суду, визначеного статтею
248-5 Цивільного процесуального кодексу
України 1963 року, так і річного строку
звернення до адміністративного суду,
визначеного статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

При цьому судом першої інстанції
мотивовано не прийнято як достатню
підставу для поновлення строку
звернення до адміністративного суду
доводи ОСОБА_1 про те, що про порушення
свого права позивачу стало відомо із
відповіді начальника управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області Цимбалюк М.М. від
2 березня 2010 року, оскільки про підстави
звільнення позивачу було відомо при
розгляді справи за його позовом до
цього ж відповідача про скасування
наказу управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області від 3 березня 1995 року №16о/с в
частині вислуги років, за яким
Октябрським районним судом м. Полтави 15
січня 2005 року було ухвалено судове
рішення, тобто оспорюваний у даній
справі позивачем наказ вже був
предметом судового розгляду.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій прийшли до
обґрунтованого висновку про
відсутність поважних підстав для
поновлення позивачу пропущеного
строку звернення до адміністративного
суду.

Відповідач в судовому засіданні суду
першої інстанції наполягав на
застосуванні положень статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційної скарги висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 19
липня 2010 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 9 листопада 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.