Справа № К/9991/50780/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/50780/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського
М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Брянці Луганської
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що має статус учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
категорії 1 та є інвалідом ІІ групи
внаслідок захворювання, пов'язаного з
участю у ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, тому відповідно
до статей 50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ має право на
отримання щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 75 процентів мінімальної пенсії
за віком та державної пенсії для
інвалідів ІІ групи в розмірі, не
нижчому 8 мінімальних пенсій за віком.
На думку позивача, поняття мінімальної
пенсії за віком вперше було визначено
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV,
який набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Вважає, що починаючи з 1 січня 2004 року
відповідач повинен був здійснювати
нарахування та виплату основної
державної пенсії з інвалідності ІІ
групи та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у відповідності зі
статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ, виходячи з
того, що розмір мінімальної пенсії за
віком у відповідності з частиною
першою статті 28 Закону № 1058-ІV, складає
не менше розміру прожиткового мінімуму
для осіб, що втратили працездатність,
встановленого законом в місяці, за який
нараховується основна та додаткова
пенсії. Крім того, відповідач повинен
був з 1 вересня 2004 року збільшити розмір
пенсії позивача, призначеної
відповідно до частини четвертої статті
54 Закону № 796-ХІІ на 12 відсотків пенсії
(без урахування надбавок, підвищень,
додаткових пенсій, державної допомоги
та сум індексацій) на підставі
постанови Кабінету Міністрів України
«Про підвищення розмірів пенсій,
призначених відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 13 липня
2004 року № 894, а також збільшити розмір
пенсії з інвалідності позивача як
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 1987-1990 роках у 2,5
рази з 1 січня 2006 року, на підставі
постанови Кабінету Міністрів України
«Про збільшення розмірів пенсії деяким
категоріям громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 27 грудня 2005 року № 1293.
Проте відповідач нараховував позивачу
пенсію у значно меншому розмірі,
виходячи з розрахунку величини 19,91 грн
на підставі постанови Кабінету
Міністрів України Кабінету Міністрів
України «Про підвищення розмірів
пенсій та інших соціальних виплат
окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету» від
3 січня 2002 року № 1.

Просив поновити строк звернення до
суду;

визнати протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в м. Брянці
Луганської області щодо визначення
розміру пенсії з інвалідності ІІ групи,
що настала внаслідок Чорнобильської
катастрофи, починаючи з 1 січня 2004 року
та її збільшення на 12 відсотків на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України від 13 липня 2004 року № 894
та у 2,5 рази на підставі постанови
Кабінету Міністрів України від 27
грудня 2005 року № 1293, виходячи з
розрахунку величини 19,91 грн на підставі
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 січня 2002 року № 1;

зобов'язати відповідача нарахувати та
виплати позивачу основну державну
пенсію з інвалідності ІІ групи в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, внаслідок
Чорнобильської катастрофи в розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком
у відповідності із статтями 50, 54 Закону
№ 796-ХІІ, починаючи з 1 січня 2004 року (з
урахуванням проведених виплат),
виходячи з того, що розмір мінімальної
пенсії за віком у відповідності з
частиною першою статті 28 Закону № 1058-ІV
складає не менше прожиткового мінімуму
для осіб, що втратили працездатність,
встановленого законом в місяці, за який
нараховується основна та додаткова
пенсії, із подальшим підвищенням
розміру основної додаткової пенсії у
разі збільшення розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, без обмеження
максимального розміру пенсії;

зобов'язати відповідача перерахувати
та виплати позивачу пенсію з
інвалідності ІІ групи, призначеної
відповідно до статті 54 Закону № 796-ХІІ,
збільшивши її розмір на 12 відсотків
згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 13 липня 2004 року № 894,
починаючи з 1 вересня 2004 року, та у 2,5
рази згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2005 року
№ 1293, починаючи з 1 січня 2006 року (з
урахуванням проведених виплат),
виходячи з того, що розмір мінімальної
пенсії за віком у відповідності до
частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV
складає не менше прожиткового мінімуму
для осіб, що втратили працездатність,
встановленого законом в місяці, за який
нараховується пенсія, із подальшим
підвищенням розміру пенсії у разі
збільшення розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, без обмеження
максимального розміру пенсії .

Постановою Брянківського міського
суду Луганської області від 31 березня
2011 року позов ОСОБА_1 задоволено
повністю.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня
2011 року апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
м. Брянці Луганської області
задоволено частково. Постанову
Брянківського міського суду
Луганської області від 31 березня 2011
року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1
за період з 1 січня 2004 року по 23
вересня 2010 року залишено без розгляду.
Позовні вимоги ОСОБА_1 з 23 вересня 2010
року задоволено частково. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України у
м. Брянці Луганської області
нарахувати та виплатити ОСОБА_1 основну
державну пенсію з інвалідності ІІ
групи в розмірі 8 мінімальних пенсій за
віком та додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю внаслідок
Чорнобильської катастрофи в розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком
у відповідності зі статтями 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
починаючи з 23 вересня 2010 року з
урахуванням здійснених виплат.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судом апеляційної інстанції порушення
норм чинного процесуального і
матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильного судового рішення судом
апеляційної інстанції, позивач просить
скасувати постановлене судове рішення
суду апеляційної інстанції та залишити
в силі судове рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1 та є
інвалідом ІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з участю у
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС.

Статтею 49 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року
№ 796-ХІІ передбачено, що пенсії особам,
віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Відповідно до частини 4 статті 54 цього
Закону (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
якою визначено підстави та умови
призначення державних пенсій особам,
віднесеним до категорії 1, та у зв'язку з
утратою годувальника, в усіх випадках
розміри пенсій для інвалідів ІІ групи,
щодо яких встановлено зв'язок із
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими 8 мінімальних пенсій за
віком.

Згідно зі статтею 50 Закону № 796-ХІІ
особам, віднесеним до категорії 1,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
зокрема, інвалідам ІІ групи - у розмірі
75 процентів мінімальної пенсії за
віком.

Як передбачено статтею 53 зазначеного
Закону, виплата додаткової пенсії
здійснюється повністю незалежно від
заробітку, пенсії чи іншого доходу.

Вихідним критерієм розрахунку
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 50, 54 Закону №
796-ХІІ, є мінімальний розмір пенсії за
віком, який відповідно до частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом,
тобто законами України про
затвердження прожиткового мінімуму та
про Державний бюджет на відповідні
роки.

Положення частини третьої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» щодо застосування
розміру мінімального розміру пенсії за
віком, встановленого частиною першою
цієї статті, тільки стосовно
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на
відповідні роки, а не розміри твердих
сум, що установлені постановою
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення розмірів пенсій та інших
соціальних виплат окремим категоріям
пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок державного
бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 (з
урахуванням змін, внесених постановою
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення розмірів пенсій,
призначених відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 13 липня
2004 року № 894).

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про підвищення
розмірів пенсій, призначених
відповідно до частини четвертої статті
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 13 липня 2004 року № 894,
чинною на час виникнення спірних
правовідносин, збільшено з 1 вересня 2004
року на 12 відсотків пенсії (без
урахування надбавок, підвищень,
додаткових пенсій, державної допомоги
та сум індексацій), призначені
відповідно до частини четвертої статті
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про збільшення розмірів пенсії деяким
категоріям громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 27 грудня 2005 року № 1293, чинною на час
виникнення спірних правовідносин, на
Пенсійний фонд України покладено
обов'язок забезпечити проведення з дня
набрання чинності цією постановою,
тобто з 1 січня 2006 року, перерахунку
пенсії за матеріалами пенсійної справи
громадянам, що отримують пенсію
відповідно до статті 54 Закону, а також
особам, яким раніше призначено пенсію
згідно із зазначеною статтею Закону і
які на даний час отримують пенсію
відповідно до інших законів (згідно з
їх заявою). Зокрема, пенсія по
інвалідності учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
у 1987 - 1990 роках була збільшена в 2,5 рази
(абзац третій пункту 1 постанови). При
цьому пунктом 2 постанови установлено,
що мінімальний розмір пенсії,
передбачений частиною четвертою
статті 54 Закону, не може бути нижчим для
інвалідів з числа учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, щодо яких встановлено причинний
зв'язок інвалідності з Чорнобильською
катастрофою, зокрема, II групи - 500
гривень.

Враховуючи викладене, апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції, прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність законних
підстав для задоволення позовних вимог
щодо збільшення розміру основної
державної пенсії, обрахованої
відповідно до статті 54 Закону № 796-ХІІ в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком,
на 12 відсотків та в 2,5 рази,
оскільки постанови Кабінету Міністрів
України від 13 липня 2004 року № 894 та від
27 грудня 2005 року № 1293 прийняті з метою
разового перерахунку станом на 1
вересня 2004 року та січень 2006 року
пенсії, розрахованої з базової
величини 19,91 грн, встановленої
постановою Кабінету Міністрів України
Кабінету Міністрів України від 3 січня
2002 року № 1.

Положення частини 2 статті 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», на які
позивач посилається в касаційній
скарзі, не можуть бути застосовані до
спірних правовідносин, оскільки у
зазначених нормах йдеться про виплату
за минулий час без обмеження будь-яким
строком нарахованої суми пенсії, не
отриманої з вини органу, що призначає і
виплачує пенсію, тобто на суми пенсій,
які виплачуються органами Пенсійного
фонду України у безспірному порядку.

Оскільки у порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, то застосування
до зазначених правовідносин положень
статті 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» замість строків
звернення до суду, визначених статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), є
необґрунтованим.

Відповідно до частин першої та другої
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України в редакції від 7
липня 2010 року (набрала чинності з 30
липня 2010 року) адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржуване судове рішення суду
апеляційної інстанції постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні, не спростовуються,
підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня
2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.