Справа № 2а/465/219/13
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
Справа №
9291/13/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді
Каралюса В.М.,

суддів:
Затолочного В.С., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Франківському районі
м.Львова на постанову Франківського
районного суду м.Львова від 28 травня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Франківському районі м.Львова про
перерахунок щомісячного підвищення до
пенсії як дитині війни,-

В С Т А Н О В
И Л А :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з адміністративним позовом до
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м.Львова про
визнання протиправними дій
відповідача і зобов'язати відповідача
нарахувати і виплати підвищення до
пенсії як дитині війни в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
за період: з 09 липня 2007 року до 31 грудня
2007 року; з 22 травня 2008 року до 31 грудня
2008 року; з 01 січня 2009 року до 31 грудня 2009
року; з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2010
року; з 01 січня 2011 року до 23 липня 2011
року.

Ухвалою Франківського районного суду
м. Львова від 03 жовтня 2011 року позовні
вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з
Управління Пенсійного фонду України у
Франківському районі м.Львова
невиплаченої щомісячної допомоги
дітям війни за період з 09.07.2007 року по
31.12.2007 року, з 22.05.2008 по 29.03.2011 року
залишено без розгляду.

Постановою Франківського районного
суду м. Львова від 21 листопада 2011 року
позов задоволено частково. Визнано
неправомірними дії управління
Пенсійного Фонду України у
Франківському районі м.Львова щодо не
нарахування та виплати у неналежному
розмірі щомісячної допомоги до пенсії
ОСОБА_1. Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
недоплачену щомісячну доплату до
пенсії в розмірі, встановленому ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" з 30.03.2011 року по 19.06.2011 року
з врахуванням положень ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" та
виплачених сум. В решті позовних вимог
відмовлено.

Позивач оскаржив до суду апеляційної
інстанції як постанову Франківського
районного суду м.Львова від 21 листопада
2011 року, так і ухвалу Франківського
районного суду м. Львова від 03 жовтня 2011
року. Крім того, постанову
Франківського районного суду м.Львова
від 21 листопада 2011 року оскаржив і
відповідач.

Постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 13 лютого 2013 року у справі №66852/12
частково задоволено апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
Франківському районі м.Львова на
постанову Франківського районного
суду м.Львова від 21 листопада 2011 року і
постанову Франківського районного
суду міста Львова від 21 листопада 2011
року в справі 2а-2235/11 скасовано та
прийнято нову постанову. Позовні
вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України у Франківському районі
м.Львова про стягнення невиплаченої
щомісячної соціальної державної
допомоги за період з 30 березня 2011 року
по 22 липня 2011 року задоволено. Визнано
дії Управління Пенсійного фонду
України у Франківському районі
м.Львова щодо не нарахування та
невиплати в повному обсязі за період з
30 березня 2011 року по 22 липня 2011 року на
користь ОСОБА_1 підвищення до пенсії у
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком,
передбаченого ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», з
врахуванням ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум
протиправними. Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м.Львова
нарахувати та виплатити на користь
ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30
% мінімальної пенсії за віком,
передбачене ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», за
період з 30 березня 2011 року по 22 липня 2011
року, з врахуванням ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
виплачених сум.

13 лютого 2013 року ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду у справі №74856/12
ухвалу Франківського районного суду м.
Львова від 03 жовтня 2011 року про
залишення без розгляду частини вимог
позовної заяви в справі №2а-2235/11
скасовано. Справу №2а-2235/11 направлено
для продовження розгляду до
Франківського районного суду м. Львова.

Представник позивача у судому
засіданні позов підтримав, дав
пояснення аналогічні викладеним у
позові та подав заяву про зменшення
розміру позовних вимог, в якій просив,
зважаючи на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 13 лютого 2013 року у справі №66852/12,
визнати протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м.Львова з
нарахування і виплати позивачу
підвищення до пенсії як дитині війни в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком за період: з 09 липня 2007 року до
31 грудня 2007 року; з 22 травня 2008 року до 31
грудня 2008 року; з 01 січня 2009 року до 31
грудня 2009 року; з 01 січня 2010 року до 31
грудня 2010 року; з 01 січня 2011 року до 29
березня 2011 року, а також зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України у
Франківському районі м.Львова
нарахувати і виплатити позивачу
підвищення до пенсії як дитині війни в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком за період: з 09 липня 2007 року до
31 грудня 2007 року; з 22 травня 2008 року до 31
грудня 2008 року; з 01 січня 2009 року до 31
грудня 2009 року; з 01 січня 2010 року до 31
грудня 2010 року; з 01 січня 2011 року до 29
березня 2011 року.

Постановою Франківського районного
суду м.Львова від 28 травня 2011 року
поновлено ОСОБА_1 строк звернення до
адміністративного суду. Уточнений
позов задоволено. Визнано
протиправними дії відповідача.
Зобов'язано УПФУ здійснити нарахування
та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії
як дитині війни в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком за період:
з 09 липня 2007 року до 31 грудня 2007 року; з 22
травня 2008 року до 31 грудня 2008 року; з 01
січня 2009 року до 31 грудня 2009 року; з 01
січня 2010 року до 31 грудня 2010 року; з 01
січня 2011 року до 29 березня 2011 року.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, УПФУ подало апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що Закон
України «Про соціальний захист дітей
війни» передбачає, що фінансування
виплат по даному Закону проводиться із
Державного бюджету України, який
затверджується Верховною радою
України, а не із бюджету Пенсійного
фонду України, який затверджується
Кабінетом Міністрів України, тому
будь-яких порушень законодавства з
боку відповідача не вбачається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення з
наступних міркувань.

Так, судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач є дитиною війни
та відповідно до ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», у
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин мав право на
підвищення виплачуваної йому УПФУ
пенсії за віком.

Рішеннями Конституційного Суду
України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та від
22.05.2008 року №10-рп/2008 положення Закону
України «Про державний бюджет України
на 2007 рік», Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік»,
якими обмежується дія ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» визнано неконституційними та
такими, що втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цих Рішень. При цьому згідно
п.п. 5,6 резолютивної частини такого це
рішення має преюдиціальне значення для
судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані
неконституційними та є обов'язковим до
виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги, вірно виходив з того, що
невиплата підвищення до пенсії
позивачу заподіяна протиправними
діями відповідача. Колегія суддів
вважає вірним способом відновлення
порушеного права позивача покладення
обов'язку на відповідача провести
належне нарахування та виплату
підвищення до пенсії відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» з урахуванням виплачених
позивачу сум.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
поновленя строку звернення до
адміністративного суду, оскільки
відповідно до ст.102 КАС України
пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений, а
процесуальний строк, встановлений
судом, - продовжений судом за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі. Питання про поновлення чи
продовження пропущеного строку суд
вирішує з повідомленням осіб, які
беруть участь у справі.

У листі Вищого адміністративного суду
України від 13.10.2010 р. N 1425/11/13-10 вказано,
що судам слід ураховувати, що звернення
особи до 9 вересня 2010 року до місцевого
загального суду з позовною заявою в
межах строку, визначеного Цивільним
процесуальним кодексом України, яка не
була розглянута у зв'язку з ухваленням
Конституційним Судом України Рішення
від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010 у справі
за конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень Закону України "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо підвідомчості справ,
пов'язаних із соціальними виплатами", є
поважною причиною пропуску строку
звернення до адміністративного суду, а
тому суд вважає, що такий строк слід
поновити.

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити про те, що
відсутність бюджетного фінансування
на виплату, передбачених Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни», підвищення до пенсії не може
бути причиною невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього зобов'язань,
оскільки реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актах національного законодавства, не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Кечко проти України").

Оскільки правові положення, які
передбачають виплату підвищення до
пенсії дітям війни є чинними, а позивач
належить до вказаної групи осіб і має
право на її отримання, органи державної
влади не можуть свідомо зменшувати
розмір такої допомоги.

Стосовно посилань апелянта на те, що
законодавством України не визначено
поняття «мінімальна пенсія за віком»
як розрахункової величини для
підвищення пенсії згідно ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», то колегія вважає за необхідне
вказати про наступне.

За чинним законодавством України
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Однак, згідно ч.3 ст. 28
цього Закону мінімальний розмір пенсії
за віком, встановлений абзацом 1
частини 1 цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом. Оскільки законодавством інший
мінімальний розмір пенсії за віком не
визначений, слід застосовувати цей
розмір.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Франківському районі м.Львова залишити
без задоволення, а постанову
Франківського районного суду м.Львова
від 28 травня 2013 року у справі № 465/2098/13-а
- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
В.М. Каралюс

суддя
В.С. Затолочний

суддя
В.З. Улицький