Справа № 46/493-А
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2014 р. м. Київ
К/800/13352/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук
Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача
Безсмертного О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргуДержавної
податкової інспекції у Дарницькому
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві

на постанову Господарського суду м.
Києва від 28.02.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.02.2013

у справі №46/493-А

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «Іста»

до Державної податкової інспекції у
Дарницькому районі м. Києва

про визнання недійсним податкового
повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду м.Києва
від 28.08.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.02.2013,
позов задоволено. Визнано недійсним
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Дарницькому районі м.Києва №/0 від
24.05.2006.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового рішення про відмову в позові, з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права.

Перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в судових рішеннях, в
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено документальну
невиїзну перевірку з питань
правильності формування позивачем
від?ємного значення чистої суми
податкового зобов?язання з податку на
додану вартість за березень, квітень,
травень 2005 року, за результатами якої
складено акт №518-23/6-25411862 від 24.03.2006.

За висновками акта перевірки позивачем
допущено порушення пп.7.2.3, 7.2.4 п.7.2, пп.7.4.5
п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» та встановлено
завищення від?ємного значення чистої
суми ПДВ, заявленого до відшкодування
з Державного бюджету України за
березень 2005 року в сумі 262969,37 грн., за
квітень 2005 року в сумі 581929,12 грн., за
травень 2005 року в сумі 163673,85 грн.

Підставою для таких висновків
стало включення позивачем ПДВ до
складу податкового кредиту у березні
2005 року в сумі 84334,90 грн., у квітні 2005
року - 171152,48 грн., у травні 2005 року 556753,19
грн. на підставі податкових накладних,
отриманих від контрагента ТОВ
«Примекс-Профі», установчі документи,
статут, свідоцтво про держану
реєстрацію та свідоцтво платника
податку на додану вартість якого
визнано недійсними рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 12.04.2006 у справі №2/1299/06. У зв?язку з
чим відповідачем зроблено висновок, що
видані ТОВ «Примекс-Профі» податкові
накладні не мають юридичної сили та не
можуть бути підставою для формування
податкового кредиту.

А також включення до складу
податкового кредиту сум ПДВ у березні
2005 року - 178634,17 грн., квітні 2005 року -
410776,64 грн., травні 2005 року - 107998,66 грн. на
підставі податкових накладних виданих
контрагентом ПП «ІнтерКом Сервіс»,
який є посередником в ланцюгу
постачання, провести зустрічні
перевірки по ланцюгу до
товаровиробника не видалось можливим.

На підставі акта перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/0 від 24.03.2006, яким встановлено
завищення суми бюджетного
відшкодування в розмірі 1008572,34 грн., з
яких відшкодовано 223209,43 грн., у зв?язку з
чим ця сума визначена як податкове
зобов?язання та застосовано штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 111604,71 грн.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається відповідач у касаційній
скарзі, та вважає, що судами повно
встановлені обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що зменшення бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість позивачу відбулося внаслідок
того, що суми податку на додану
вартість, які заявлені до
відшкодування за березень, квітень,
травень 2005 року, не підтверджені
зустрічними перевірками по ланцюгу
придбання товарної групи до виробника,
за договором постачання з ПП
«ІнтерКомСервіс», та відсутністю факту
надмірної сплати податку на додану
вартість до Державного бюджету України
з огляду на реєстрацію ТОВ «Примекс
Профі» з порушенням закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій обґрунтували
своє рішення дотриманням позивачем
вимог Закону України «Про податок на
додану вартість» при формуванні
податкового кредиту, з огляду на те, що
суми податку, сплаченого у
відповідному звітному періоді, у
зв'язку з придбанням товарів, віднесені
до складу податкового кредиту на
підставі податкових накладних виданих
контрагентами позивача з дотриманням
вимог пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 цього Закону.
Проведення позивачем оплати в повному
обсязі та реальність зазначених
операцій документально підтверджено,
та відповідачем не спростовано.

З аналізу норм пп.7.7.1 - 7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
виходячи з суті бюджетного
відшкодування, розкритій в п. 1.8 ст. 1
названого Закону, що полягає у
поверненні з бюджету надмірно
сплаченого податку, необхідною умовою
бюджетного відшкодування виступає
фактична сплата цього податку
постачальнику товарів (послуг) в ціні
придбання таких товарів (послуг).

Надання податковому органу належним
чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковий орган не
встановив та не довів, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

Однак, таких доказів відповідачем,
всупереч положенням ч.2 ст.71 КАС України
суду не надано.

Судом першої та апеляційної інстанції
досліджувались обставини
добросовісності позивача, при вчиненні
згаданих господарських операцій з вище
переліченими контрагентами, на час
укладення правочинів позивач мав
офіційну інформацію щодо своїх
контрагентів з метою зменшення ризиків
негативних наслідків вчинення
господарських операцій, усі вони були
зареєстровані в ЄДРПОУ, були
юридичними особами, наділеними
цивільною правоздатністю і
дієздатністю, перебували на обліку як
платники податків, у тому числі були
платниками податку на додану вартість.

Не можуть бути підставою для інших
висновків і доводи відповідача, що
спірні операції не мали реального
товарного характеру, оскільки вони
засновані на припущеннях, що
суперечить ст.159 КАС України.

Не підтвердження декларування
податкових зобов'язань
постачальниками безпосередніх
контрагентів позивача в ланцюгу, з
якими у позивача відсутні
взаємовідносини, не може бути
підставою для донарахування йому
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість.

Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону України
«Про податок на додану вартість» щодо
надмірної сплати податку на додану
вартість як необхідної умови
повернення з бюджету сум цього податку
його платникові стосується саме цього
платника і сплати ним податку у ціні
придбання товарів (послуг) їх
постачальникам.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит та
відповідно бюджетного відшкодування
сум податку на додану вартість у разі,
якщо останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

За встановлених обставин, доводи
касаційної скарги правильності
висновків суду першої та апеляційної
інстанції не спростовують та не можуть
бути підставою для їх скасування з
наведених мотивів.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві залишити без задоволення, а
постанову Господарського суду м. Києва
від 28.02.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.02.2013 - без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун