Справа № 814/193/14
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
Справа № 814/193/14

м. Миколаїв

09:40

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Птичкіної В.В., розглянувши в порядку
письмового провадження справу

за позовом:Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 до
відповідача:Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Миколаївській
області, вул. Шевченка, 58, м. Миколаїв,
54001 про:скасування постанови про
накладення адміністративних стягнень
від 09.07.2013 № 225, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі -
позивач) 21.01.2014 звернувся до суду з
адміністративним позовом, в якому
просив скасувати постанову в.о.
керівника Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Миколаївській
області (надалі - Інспекція або
відповідач) від 09.07.2013 № 225 про
накладення стягнень, передбачених
статтею 23 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Відповідач заперечень проти
адміністративного позову не подав.

27.02.2014 до суду надійшло клопотання
представника відповідача про
залишення позовної заяви без розгляду
на підставі частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частин 4 і 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд розглянув справу у
письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

З 17.01.2013 по 20.01.2013 Інспекція провела
позапланову перевірку з питань
дотримання вимог законодавства про
захист прав споживачів, результати
якої оформила актом № 000020 (надалі - Акт,
ар. с. 11-12).

Відповідно до Акта, позивач порушив
пункти 1 і 12 частини 1 статті 15 Закону
України від 12.05.1991 № 1023-ХІІ «Про захист
прав споживачів» (надалі - Закон № 1023).

Постановою від 21.01.2013 № 7 (ар. с. 13) в.о.
начальника Інспекції, з посиланням на
Акт, притягнув позивача до
відповідальності на підставі пунктів 2
і 7 частини 1 статті 23 Закону № 1023 (штраф
в сумі 1 071,90 грн.).

Постановою від 12.06.2013 у справі № 484/419/13-а
у справі за позовом ОСОБА_1 (ар. с. 42-44)
суд скасував постанову від 21.01.2013.
Виходячи з викладеного у мотивувальній
частині постанови суду, підставою для
скасування постанови № 7 стала та
обставина, що в тексті постанови було
невірно вказано прізвище позивача.

Постановою від 09.07.2013 № 225 (ар. с. 9) в.о.
начальника Інспекції, з посиланням на
Акт, притягнув позивача до
відповідальності на підставі пунктів 2
і 7 частини 1 статті 23 Закону № 1023 (штраф
в сумі 1 071,90 грн.).

Таким чином, висновки Акта стали
підставою для прийняття Інспекцією
двох ідентичних постанов.

При прийнятті рішення суд виходив з
такого.

Як вказано у частині 2 статті 23 Закону №
1023, порядок стягнення штрафів із
суб'єктів господарювання сфери
торговельного та інших видів
обслуговування, у тому числі
ресторанного господарства,
визначається Кабінетом Міністрів.

У пункті 4 Положення про порядок
накладення та стягнення штрафів за
порушення законодавства про захист
прав споживачів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.08.2002 № 1177 (надалі - Положення № 1177)
вказано, що питання про накладення
штрафу розглядається за участю.
Представника суб'єкта господарської
діяльності. У разі його відсутності
справу може бути розглянуто лише у
випадку, коли незважаючи на своєчасне
повідомлення суб'єкта господарської
діяльності про місце і час розгляду
справи від нього не надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Позивач зазначив, що про розгляд справи
Інспекція його не повідомила. Доказів
на спростування тверджень позивача
Інспекція не надала.

Згідно з пунктом 5 Положення № 1177,
постанова про накладення штрафу
складається у трьох примірниках, один з
яких у 3-денний термін надсилається
суб'єкту господарської діяльності або
видається його представнику під
розписку.

Як вказав позивач, про факт винесення
постанови № 225 йому стало відомо у
вересні 2013 року, після отримання
постанови Відділу державної
виконавчої служби Первомайського
міськрайонного управління юстиції у
Миколаївській області від 13.08.2013 про
відкриття виконавчого провадження ВП
№ 39311997 (ар. с. 10). Відповідач не довів
факт направлення позивачу примірника
постанови № 225.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення;

9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Ані Законом № 1023, ані Положенням № 1177
не передбачено право Інспекції
повторно притягувати до
відповідальності суб'єктів
господарювання у випадку, якщо
постанову про накладення штрафу було
скасовано рішенням суду.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що при прийнятті постанови
від 09.07.2013 № 225 відповідач не дотримався
встановлених частиною 2 статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
вимог, в зв'язку з чим вимоги позивача
належить задовольнити.

Відповідно до частини 5 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, для звернення до
адміністративного суду щодо
оскарження рішення суб'єкта владних
повноважень, на підставі якого ним може
бути заявлено вимогу про стягнення
грошових коштів, встановлюється
місячний строк.

Цією нормою, а також частиною 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідач обґрунтував
клопотання про залишення позовної
заяви без розгляду (ар. с. 30).

З цього приводу суд зазначає таке.

По-перше, питання про визнання
поважними причин пропуску строку
звернення позивача до суду було
вирішено на стадії відкриття
провадження у справі.

По-друге, як вказано у частині 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Право на справедливий суд гарантовано
особі пунктом 1 статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод (надалі - Конвенція). Згідно з
усталеною практикою Європейського
суду з прав людини, застосовувані
державою обмеження в доступі особи до
національного суду не повинні
звужувати чи зменшувати залишені особі
можливості доступу до суду в такий
спосіб або такою мірою, що буде
нівельована сама суть права. Більше
того, встановлене державою обмеження
суперечитиме пункту 1 статті 6
Конвенції, якщо воно не має законної
мети і якщо не буде забезпечено
пропорційного співвідношення між
застосованими засобами та поставленою
метою (рішення від 21 вересня 1994 року у
справі «Фаєд проти Сполученого
Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого
1999 року у справі «Вайт і Кеннеді проти
Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня
2011 року у справі «Т.Р. та К.М. проти
Сполученого Королівства» (п. 98), рішення
від 10 травня 2001 року у справі «Z. та інші
проти Сполученого Королівства (п. 93),
рішення від 12 липня 2011 року у справі
«Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти
Німеччини» (п. 45).

Європейський суд з прав людини
зазначив, що право на справедливий
судовий розгляд може бути обмежено
державою, якщо це обмеження не завдає
шкоди самій суті права.

На думку суду, в даному випадку, з
урахуванням очевидної протиправності
рішення суб'єкта владних повноважень,
застосування обмежуючих положень
частини 5 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
не буде відповідати змісту завдання
адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 11, 71, 94, 128, 158 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправною і скасувати
постанову Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Миколаївській
області від 09.07.2013 № 225.

3. Присудити Фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 понесені ним судові витрати
(судовий збір) в сумі 183,08 грн. з
Державного бюджету України.

4. Стягнути з Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Миколаївській
області

на користь держави судовий збір в сумі
1643,92 грн.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Птичкіна