Справа № 814/3844/13-а
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

16 січня 2014 року
Справа № 814/3844/13-а

м. Миколаїв

15:20

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Птичкіної В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Єрзікова
О. М.,

представника позивача: Баришнікова
А.О.,

представників відповідача: Гаргауна
Я.І., Литвиненка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом:Товариства з обмеженою
відповідальністю «СВ КЛІМАТЕХНІКА»,
пр. Леніна, 191, кв. 125, м. Миколаїв, 54008, вул.
Шевченка, 42/18, м. Миколаїв, 54030 до
відповідача:Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області,
вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030
про:визнання протиправними і
скасування податкових-повідомлень
рішень від 18.06.2013 № і № ,
Керуючись статтями 11, 71, 94, 158 - 163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Центральному
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
18.06.2013.

3. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в сумі 119887 грн., з яких: 115972
грн. - за основним платежем і 3915 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями, що
було прийнято Державною податковою
інспекцією у Центральному районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби 18.06.2013.

4. В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

5. Присудити Товариству з обмеженою
відповідальністю «СВ КЛІМАТЕХНІКА»
понесені ним судові витрати (судовий
збір) в сумі 1330,52 грн. з Державного
бюджету України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Птичкіна

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року
Справа № 814/3844/13-а

м. Миколаїв

15:20

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Птичкіної В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Єрзікова
О. М.,

представника позивача: Баришнікова
А.О.,

представників відповідача: Гаргауна
Я.І., Литвиненка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом:Товариства з обмеженою
відповідальністю «СВ КЛІМАТЕХНІКА»,
пр. Леніна, 191, кв. 125, м. Миколаїв, 54008, вул.
Шевченка, 42/18, м. Миколаїв, 54030 до
відповідача:Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області ,
вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030
про:визнання протиправними і
скасування податкових-повідомлень
рішень від 18.06.2013 № і №
,Товариство з обмеженою
відповідальністю «СВ КЛІМАТЕХНІКА»
(надалі - Товариство або позивач)
звернулося до суду з адміністративним
позовом про визнання протиправними і
скасування прийнятих 18.06.2013 Державною
податковою інспекцією у Центральному
районів м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
(надалі - ДПІ або відповідач) податкових
повідомлень-рішень № і № .

В обґрунтування позовних вимог
Товариство вказало на безпідставність
висновків ДПІ про заниження позивачем
сум податкових зобов'язань.

Відповідач надав письмові заперечення
проти адміністративного позову (т. с. 2,
ар. 212-213), в яких, з посиланням на
результати проведеної перевірки,
зазначив про доведеність фактів
порушення позивачем норм податкового
законодавства, результатом чого стало
збільшення суми грошових зобов'язань
Товариства.

В судовому засіданні представник
Товариства вимоги позову підтримав,
представники ДПІ просили у задоволенні
позову відмовити.

16.01.2014 судом було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

З 30.04.2013 по 27.05.2013 ДПІ провела
документальну планову виїзну
перевірку Товариства з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2010 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 по
31.12.2012, результати якої оформила актом
від 01.06.2013 № 500/22-600/32508104 (надалі - Акт, т.
с. 1, ар. 10-189, т. с. 2, ар. 221-245).

На підставі висновків Акта про
порушення Товариством пункту 3.1 статті
3, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5,
підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(надалі - Закон № 334), підпункту 134.1.1
пункту 134.1 статті 134, підпункту 135.5.4
пункту 135.5 статті 135, статті 137, пунктів
138.1, 138.2 статті 138, пункту 144.1 статті 144
Податкового кодексу України
податковим повідомленням-рішенням від
18.06.2013 № (надалі - Рішення № 1, т. с.
1, ар. 8) ДПІ, на підставі підпункту 54.3.2
пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу
України, збільшила суму грошового
зобов'язання Товариства з податку на
прибуток на 287 354 грн. (249 946 грн. - за
основним платежем, 37 408 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Також, на підставі висновків Акта про
порушення Товариством підпункту 7.4.1
пункту 7.4, пункту 7.7 статті 7 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР «Про податок
на додану вартість» (надалі - Закон №
168), абзацу «а» пункту 185.1 статті 185,
пункту 187.1 статті 187, пункту 198.3 статті
198, пункту 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України, податковим
повідомленням-рішенням від 18.06.2013 №
(надалі - Рішення № 2, т. с. 1, ар. 7)
ДПІ, на підставі підпункту 54.3.2 пункту
54.3 статті 54 Податкового кодексу
України, збільшила суму грошового
зобов'язання Товариства з ПДВ на 111 629
грн. (84 212 грн. - за основним платежем, 27 417
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Відповідно до викладеного в Акті, а
також згідно з письмовими поясненнями
сторін (т. с. 1, ар. 208-212, т. с. 2, ар. 171), сума
основного платежу у Рішенні № 1 була
визначена у зв'язку з виявленими
відповідачами фактами заниження суми
доходів, а також фактами завищення суми
валових витрат/витрат, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування
(надалі - витрати).

Так, на стор. 100 Акта (т. с. 1, ар. 109) ДПІ
вказала, що кредиторська
заборгованість Товариства перед ТОВ
«Будедем», ТОВ «БК Київбудмонтаж», ПП
«Сервіс-Компані» в загальній сумі 647
843,36 грн., в силу підпункту 14.1.11 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
набула статусу безнадійної
заборгованості, в зв'язку з чим
Товариство, згідно з підпунктом 135.5.4
пункту 135.3 статті 135 Податкового
кодексу України, було зобов'язано
включити її до складу доходів.
Відповідно до розрахунків відповідача,
порушення позивачем підпункту 135.5.4
пункту 135.5 статті 135 Податкового
кодексу України призвело до заниження
у IV кварталі 2012 року суми податку на
прибуток на 133 974 грн., тому ДПІ
збільшила суму грошового зобов'язання
Товариства з податку на прибуток на 133
974 грн. і застосувала штраф в сумі 33 493
грн.

Судом встановлено, що вищевказані
контрагенти позивача були визнані
банкрутами і припинені (т. с. 3, ар. 206, 208,
210 відповідно).

Згідно з підпунктом 14.1.11 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
безнадійною заборгованістю є зокрема
заборгованість суб'єктів
господарювання, визнаних банкрутами у
встановленому законом порядку або
припинених як юридичні особи у зв'язку
з їх ліквідацією.

Відповідно до підпункту 135.5.4 пункту 135.5
статті 135 Податкового кодексу України,
суми безнадійної кредиторської
заборгованості включаються до доходів.

Товариство проти висновків ДПІ
заперечувало, посилаючись на укладені
договори про відступлення права вимоги
(т. с. 3, ар. 213-219), відповідно до яких
кредитором позивача стало ТОВ «Крукс».

Суд доводи Товариства відхиляє.

Відповідно до пункту 85.2 статті 85
Податкового кодексу України, платник
податків зобов'язаний надати посадовим
(службовим) особам органів державної
податкової служби у повному обсязі всі
документи, що належать або пов'язані з
предметом перевірки. Такий обов'язок
виникає у платника податків після
початку перевірки.

Як вказано у пункті 44.6 статті 44
Податкового кодексу України, у разі
якщо до закінчення перевірки або у
терміни, визначені в абзаці другому
пункту 44.7 цієї статті платник податків
на надає посадовим особам органу
державної податкової служби, які
проводять перевірку, документи
(незалежно від причин такого ненадання,
крім випадків виїмки документів або
іншого вилучення правоохоронними
органами), що підтверджують показники,
відображені таким платником податків у
податковій звітності, вважається, що
такі документи були відсутні у такого
платника податків на час складення
такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення
перевірки та до прийняття рішення
контролюючим органом за результатами
такої перевірки надає документи, що
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, не надані під час перевірки
(у випадках, передбачених абзацами
другим і четвертим пункту 44.7 цієї
статті), такі документи повинні бути
враховані контролюючим органом під час
розгляду ним питання про прийняття
рішення.

Відповідно до пункту 44.7 статті 44
Податкового кодексу України, у разі
якщо посадова особа контролюючого
органу, яка здійснює перевірку,
відмовляється з будь-яких причин від
врахування документів, наданих
платником податків під час проведення
перевірки, платник податків має право
до закінчення перевірки надіслати
листом з повідомленням про вручення та
з описом вкладеного або надати
безпосередньо до контролюючого органу,
який призначив проведення перевірки,
копії таких документів (засвідчені
печаткою платника податків (за
наявності печатки) та підписом
платника податків - фізичної особи або
посадової особи платника податків -
юридичної особи).

Протягом п'яти робочих днів з дня
отримання акта перевірки платник
податків має право надати до
контролюючого органу, що призначив
проведення перевірки, документи,
визначені в акті перевірки як відсутні.

В матеріалах справи відсутні докази
надання Товариством при проведенні
перевірки (або після отримання Акта)
документів, що спростовують висновки
ДПІ, тому суд вважає обґрунтованим
нарахування податку в сумі 133 974 грн. і
застосування штрафу в сумі 33 493 грн.

Решта суми основного платежу, що
зазначена у Рішенні № 1 (115 972 грн.) -
результат невизнання відповідачем
права Товариства на включення до
витрат вартості придбаних позивачем
товарів/послуг у:

- ТОВ ФІРМА «АВАНТЕХТРАНС» - 807,85
грн. (І квартал 2011 року);

- ПП «ПРОМПОСТАЧ» - 1 410 грн. (IV
квартал 2011 року), 2 692 грн. (ІІ квартал 2012
року); 843 грн. (ІІІ квартал 2012 року);

- ТОВ «БК КИЇВБУДМОНТАЖ» - 234 281 грн.
(ІІ квартал 2011 року), 159 784 грн. (ІІІ
квартал 2011 року);

- ТОВ «ЦЕНТРГАЗ» - 83 200 грн. (ІІ
квартал 2012 року);

- ТОВ «НВСП «МАГНОЛІЯ» - 123 123 грн. (IV
квартал 2011 року).

Детально про допущені Товариством
порушення ДПІ зазначила у пункті 2.10
Акта (стор. 8-95), а також на стор. 103, 108-109,
114-15.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
№ 334, валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних в
якості компенсації вартості товарів
(послуг), що придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
№ 334 встановлено, що до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду в зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) та охороною праці, в тому числі
витрати на придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Склад витрат і порядок їх визнання
встановлені статтею 138 Податкового
кодексу України, при цьому, відповідно
до пункту 138.2, витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

Товариство надало суду первинні
документи (т. с. 1, ар. 213-250, т. с. 2, ар. 1- т.
с. 3, ар. 199-206) на підтвердження сум
витрат.

Ані наявність цих документів, ані їх
належне оформлення і відповідність
суті господарських операцій Актом не
спростовані.

На думку ДПІ, доказом порушення
позивачем вказаних вище норм Закону №
334 і Податкового кодексу України є
недоведеність Товариством реальності
придбання та використання
товарів/послуг у межах господарської
діяльності, про цьому в якості доказів,
що спростовують показники податкових
декларацій позивача, відповідач
використав: акти про неможливість
проведення зустрічної звірки, акти про
результати проведення документальної
перевірки (т. с. 3, ар. 28-41, 64-70, 71-75, 80-91,
142-151, 152-154, 155-163, 164-169).

З цього приводу суд зазначає таке.

Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75
Податкового кодексу України
встановлено, на підставі яких
документів (матеріалів) проводиться
документальна перевірка, і серед цих
документів (матеріалів) вказані
«отримані в установленому
законодавством порядку контролюючим
органом документи та податкова
інформація, у тому числі за
результатами перевірок інших
платників податків».

Акти про неможливість проведення
зустрічної звірки не є податковою
інформацією, що отримана за
результатами перевірок. Єдиний факт, що
можуть підтверджувати ці документи, -
це те, що звірку не було проведено.

Стосовно висновків, що містяться в
актах про результати проведення
документальної перевірки, суд зазначає
таке.

Предметом перевірки ТОВ ФІРМА
«АВАНТЕХТРАНС», відповідно до акта від
28.09.2011 (т. с. 3, ар. 80-91), була правомірність
формування податкового кредиту та
податкових зобов'язань, валових
доходів та валових витрат «… по
взаємовідносинам з ТОВ КПВ «ГРАНІТ» за
період з 01.01.2011 по 31.03.2011». Як зазначено у
цьому акті, ТОВ ФІРМА «АВАНТЕХТРАНС»
неправомірно сформувало податковий
кредит та валові витрати за
господарськими операціями з ТОВ КПВ
«ГРАНІТ». Доказів на підтвердження
будь-якого зв'язку між цими операціями
та операціями ТОВ ФІРМА «АВАНТЕХТРАНС»
з позивачем, Акт не містить.

В акті від 18.02.2013 про результати
проведення документальної перевірки
ПП «ПРОМПОСТАЧ» (т. с. 3, ар. 71-75) відсутня
будь-яка інформація про показники
податкових декларацій цього суб'єкта
господарювання з податку на прибуток.

В акті від 26.11.2012 про результати
документальної перевірки ТОВ
«ЦЕНТРГАЗ» (т. с. 1, ар. 28-41) зазначено про
завищення цим суб'єктом господарювання
валових доходів, валових витрат,
податкових зобов'язань та податкового
кредиту (без зазначення сум), «… в
зв'язку з чим неможливо підтвердити
фінансово-господарську діяльність ТОВ
«Центргаз».

Відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України,
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідач не надав доказів прийняття
на підставі актів перевірки
контрагентів позивача податкових
повідомлень-рішень.

Крім того, як вказано вище, зазначені
вище акти жодним чином не доводять
факти порушення вимог податкового
законодавства саме позивачем.

Стосовно доводів контролюючих органів
про нікчемність правочинів суд, з
урахуванням позиції, що викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 № К/9991/50772/12,
зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 204
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як вказано у постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009,
«… вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або про відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
його недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих за
правочинами, здійсненими з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Крім того, відповідно до частини 1
статті 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідність його змісту
вимогам закону; наявність мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладення учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, пошкодження майна
фізичної або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого статтею 228 Цивільного
кодексу України, міститься обов'язкова
ознака - специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення,
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети, зазначеної у
диспозиції статті 228 Цивільного
кодексу України, у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним висновком.

Відповідач не надав доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного заволодіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем і його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагентів як обов'язкової
ознаки для визнання правочинів
недійсними та застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Факт порушення публічного порядку
повинен бути доведений певними
засобами доказування. Інший підхід
потенційно надасть можливість
посадовим особам державних органів на
власний розсуд оголошувати будь-який
правочин недійсним (нікчемним) без
звернення до суду, що не є правильним
виходячи з загальних засад
судочинства.

Відповідач не довів у встановленому
законом порядку, що угоди порушують
публічний порядок, суперечать
моральним засадам суспільства та
спрямовані на заволодіння майном
держави.

Суд зауважує, що в Акті відсутні
відомості щодо перевірки відповідачем
використання придбаних позивачем
товарів/послуг у межах господарської
діяльності, в зв'язку з чим доводи ДПІ
про недоведеність такого використання
є безпідставними.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку про те, що Рішення № 1 підлягає
визнанню протиправним і скасуванню
частково, в сумі 119 887 грн., з яких 115 972
грн. - основний платіж, 3 915 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Сума основного платежу, що вказана у
Рішенні № 2, складається з сум ПДВ,
сплаченого у вартості товарів/послуг
на користь:

- ПП «ТЕХПРОММАШ» - 202 грн. (травень
2010 року);

- ТОВ «БУД-МАСТЕР НК» - 16 262 грн.
(липень 2010 року);

- ТОВ КОМПАНІЯ «ІНГУЛАГРО-СЕРВІС» -
41 972 грн. (жовтень 2010 року);

- ТОВ ФІРМА «АВАНТЕХТРАНС» - 162 грн.
(березень 2011 року);

- ТОВ «НВСП «МАГНОЛІЯ» - 24 625 грн.
(грудень 2011 року);

- ПП «ПРОМПОСТАЧ» - 282 грн. (грудень
2011 року);

- ПП «ПРОМПОСТАЧ» - 538 грн. (травень
2012 року);

- ПП «ПРОМПОСТАЧ» - 169 грн. (вересень
2012 року).

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи) з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185
Податкового кодексу України визначено,
що об'єктом оподаткування податком на
додану вартість є операції платників
податку з постачання товарів, місце
розташування яких розташоване на
митній території України; пунктом 187.1
статті 185 Податкового кодексу України
встановлено, що є датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг. Враховуючи те, що у
зазначених операціях у позивача не
виникало податкових зобов'язань, суд
вважає недоречним посилання в Акті і в
Рішенні № 2 на порушення Товариством
пункту 187.1 статті 187 Податкового
кодексу України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи) з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
періоду.

Заперечуючи право позивача на
зазначені вище суми податкового
кредиту, ДПІ послалась інформацію, що
міститься в актах:

1. Від 21.07.2010 про результати перевірки ПП
«ТЕХПРОММАШ» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.07.2010 по 16.07.2010 (надалі - акт № 1, т. с. 3,
ар. 2-27).

2. Від 09.02.2011 про результати
документальної перевірки ТОВ
«БУД-МАСТЕР НК» щодо перевірки
правових відносин з платниками
податків - контрагентами
постачальниками та покупцями за період
травень, червень, липень 2010 року (надалі
- акт № 2, т. с. 3, ар. 116-128).

3. Від 12.11.2012 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«КОМПАНІЯ «ІНГУЛАГРО-СЕРВІС» (надалі -
№ 3, т. с. 3, ар. 76-79).

4. Від 28.09.2011 про результати
документальної перевірки ТОВ ФІРМА
«АВАНТЕХТРАНС» щодо правомірності
формування податкового кредиту тп
податкових зобовязань, валових доходів
та валових витрат по взаємовідносинам
з ТОВ КПВ «ГРАНІТ» за період з 01.01.2011 по
31.03.2011 року (надалі - акт № 4, т. с. 3, ар.
80-91).

5. Від 18.02.2013 про результати
проведення документальної перевірки
ПП «ПРОМПОСТАЧ» з питання повноти
декларування податкових зобов'язань та
правомірності формування податкового
кредиту з ПДВ за січень, березень -
червень, серпень, листопад - грудень 2011
року та лютий, квітень, травень,
червень, липень, вересень 2012 року
(надалі - акт № 5, т. с. 3, ар. 71-75).

Суд вважає недоречним використання
відповідачем акта № 1, оскільки
предметом цієї перевірки був
податковий період липень 2010 року, в той
час як в Акті вказано на завищення
Товариством податкового кредиту у
травні 2010 року.

Актом № 2 контролюючий орган встановив
факт порушення ТОВ «БУД-МАСТЕР НК» норм
Цивільного, а не Податкового кодексу
України.

З підстав, що викладені вище, суд не
визнає в якості носія доказової
інформації акт № 3 (про неможливість
проведення зустрічної звірки).

З підстав, що викладені вище, суд не
визнає в якості носія доказової
інформації акт № 4 (результати
перевірки ТОВ «ФІРМА «АВАНТЕХТРАНС»).

В акті № 5 контролюючий орган вказав на
порушення ПП «ПРОМПОСТАЧ» вимог
Господарського кодексу України,
Цивільного кодексу України і дійшов
висновку про нікчемність правочинів по
ланцюгу «до вигодонабувача». Доказів
прийняття на підставі акта № 5
податкових повідомлень-рішень
відповідач не надав.

Крім того, суд зазначає, що в акті № 5
відсутня сума податкових зобов'язань
за вересень 2012 року (169 грн.).

Суд вважає протиправним висновок в
акті № 5 про безпідставне формування
покупцями ПП «ПРОМПОСТАЧ» (до яких
відноситься і позивач) податкового
кредиту, оскільки таке твердження може
бути лише результатом перевірки
позивача.

Враховуючи це, суд дійшов висновку, що
ДПІ не довела належними доказами факти
порушення Товариством норм
Податкового кодексу, якими
встановлений порядок формування
податкового кредиту з ПДВ.

За таких обставин суд вважає
безпідставним збільшення суми
грошового зобов'язання з ПДВ і,
відповідно, вважає неправомірним
Рішення № 2.

Керуючись статтями 11, 71, 94, 158 - 163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Центральному
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
18.06.2013.

3. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в сумі 119887 грн., з яких: 115972
грн. - за основним платежем і 3915 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями, що
було прийнято Державною податковою
інспекцією у Центральному районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби 18.06.2013.

4. В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

5. Присудити Товариству з обмеженою
відповідальністю «СВ КЛІМАТЕХНІКА»
понесені ним судові витрати (судовий
збір) в сумі 1330,52 грн. з Державного
бюджету України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Птичкіна

Постанова оформлена у відповідності до
статті160 КАС України

та підписана суддею 21 січня 2014 року