Справа № 2а-4846/11/2670
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/26906/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка О. І.

суддів Білуги С.В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 травня 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 березня
2012 року у справі за позовом Фонду
державного майна України до
департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
про скасування постанови,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року Фонду державного майна
України звернувся до суду з позовом до
департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
про скасування постанови.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11 травня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 березня
2012 року, позов задоволено частково.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати зазначені рішення і ухвалити
нове - про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах, визначених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 18.03.2011 головний
державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
Мазур Г.І. відкрив виконавче
провадження щодо примусового
виконання виконавчого листа
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.03.2011 №
35050/10 про поновлення ОСОБА_2 на посаді
начальника регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Рівненській області, про зобов'язання
Фонд державного майна України
виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 01.03.2010 по
28.02.2011.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, позивач звернувся до суду
та просив визнати протиправними дії
департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України та
скасувати постанову про відкриття
виконавчого провадження 18.03.2011 № 25281545,
оскільки вона не відповідає вимогам
Закону України «Про виконавче
провадження».

Так, у оскаржуваній постанові відсутні
дата набрання законної сили
виконуваного рішення та сума, яка
підлягає стягненню з Фонду державного
майна України, відсутня вимога про
необхідність самостійно виконати
рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» № 606-XIV
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 11 Закону України №
606-XIV передбачено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 18 Закону України
№ 606-XIV у виконавчому документі
зазначаються: 1) назва і дата видачі
документа, найменування органу,
прізвище та ініціали посадової особи,
що його видали; 2) дата прийняття і номер
рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних
осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та
по батькові за наявності) (для фізичних
осіб) стягувача і боржника, їх
місцезнаходження (для юридичних осіб)
або місце проживання чи перебування
(для фізичних осіб), ідентифікаційний
код суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника за наявності (для
юридичних осіб), індивідуальний
ідентифікаційний номер стягувача та
боржника за наявності (для фізичних
осіб - платників податків), а також інші
дані, якщо вони відомі суду чи іншому
органу, що видав виконавчий документ,
які ідентифікують стягувача та
боржника чи можуть сприяти примусовому
виконанню, зокрема, дата народження
боржника та його місце роботи (для
фізичних осіб), місцезнаходження майна
боржника, рахунки стягувача та
боржника тощо; 4) резолютивна частина
рішення; 5) дата набрання законної
(юридичної) сили рішенням; 6) строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання.

Абзацом 2 частини 2 статті 25 Закону
України № 606-XIV встановлено, що у
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується із висновками судів щодо
часткового задоволення позовних вимог,
оскільки відповідно до частини 1 статті
25 Закону України № 606-XIV державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби, а отже позовні
вимоги в частині визнання
протиправними дій відповідача щодо
прийняття оскаржуваної постанови є
безпідставними.

За приписами статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального
права при ухваленні судових рішень
чи вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги не
спростовують висновки, викладені в
судових рішеннях, підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11 травня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 березня 2012 року у справі за
позовом Фонду державного майна України
до департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
про скасування постанови - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф. Загородній