Справа № 814/5234/13-а
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 р. Справа № 814/5234/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Марич Є. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко
Л.П.судді -Домусчі С.Д. судді -Кравець
О.О.

при секретарі - Гречаному В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників податків у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 19 лютого 2014
року у справі за адміністративним
позовом державного підприємства
«Спеціалізований морський порт
«Октябрьск» до Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м. Одесі Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів, третя
особа - державне підприємство
«Адміністрація морських портів
України» в особі Одеської філії ДП
«Адміністрація морських портів
України», про визнання протиправними
дій, визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року державне підприємство
«Спеціалізований морський порт
«Октябрьск» (далі ДП «СМТ «Октябрьск»)
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників податків у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів (далі СДПІ з обслуговування
ВП у м. Одесі), третя особа - державне
підприємство «Адміністрація морських
портів України» в особі Одеської філії
ДП «Адміністрація морських портів
України» (далі ДП «Адміністрація
морських портів України»), про:

- визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 12 грудня 2013
року № щодо збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість (далі ПДВ) за основним
платежем на 226 112 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) на 113
056 грн.;

- визнання протиправними дій щодо
формального проведення позапланової
перевірки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вказував, що за результатами
позапланової виїзної документальної
перевірки відповідач дійшов висновків
про неправомірне формування
підприємством податкового кредиту по
нереальним господарським операціям з
третьою особою щодо користування
причалами, у зв'язку з чим, було
прийнято оскаржуване рішення. На думку
позивача, висновки про нереальність
господарських операцій є
безпідставними, оскільки вони цілком
суперечать обставинам його
господарської діяльності і
вмотивовані виключно посиланням на
відсутність державної реєстрації
права сервітуту, права користування
інфраструктурою, права господарського
відання. Позивач зазначив, що
відсутність реєстрації права
користування не свідчить про
відсутність фактичного користування, а
саме таке фактичне і оплатне
користування є підставою для
нарахування податкового кредиту, що не
було враховано відповідачем внаслідок
сугубо формального проведення
перевірки.

Відповідач позов не визнав,
посилаючись на його необґрунтованість.

Третя особа - ДП «Адміністрація
морських портів України» зазначила, що
за нею вже зареєстровано майно,
передане в користування, а у теперішній
час ведеться робота щодо реєстрації
сервітуту.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 19 лютого 2014
року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення СДПІ з
обслуговування ВП у м. Одесі від 12
грудня 2013 року №.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, Спеціалізована
державна податкова інспекція з
обслуговування великих платників
податків у м. Одесі Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів
подала апеляційну скаргу, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції, в
зв'язку з тим, що воно постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняття
нової постанови про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

З 05 по 25 листопада 2013 року проведена
позапланова виїзна документальна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства з ПДВ
по взаємовідносинах з третьою особою
за період червень-липень 2013 року, за
результатами якої складено акт від 02
грудня 2013 року №49/47-4/19290012.

Під час перевірки встановлено
порушення позивачем пп.14.1.185 п.14.1 ст. 14,
п.198.1-198.3, п.198.6 ст. 198, п.200.1-200.2 ст. 200 ПК
України, в результаті чого занижено
податкове зобов'язання з ПДВ за червень
2013 року на суму 82 957 грн., за липень 2013
року на суму 143 155 грн.

На підставі акту перевірки, прийнято
податкове повідомлення-рішення від 12
грудня 2013 року № про збільшення
суми грошового зобов'язання з ПДВ за
основним платежем на 226 112 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) на 113 056 грн.

На виконання наказу Міністерства
інфраструктури України від 19 березня
2013 року №163 позивача було
реорганізовано шляхом виділу
стратегічних об'єктів портової
інфраструктури, іншого майна, прав та
обов'язків стосовно них та утворено
третю особу. Передача майна здійснена
на підставі розподільчого балансу і
акту приймання-передачі від 13 червня 2013
року. До третьої особи перейшли права
на об'єкти, які використовуються
позивачем для провадження
господарської діяльності (причали,
залізничні колії та автомобільні шляхи
тощо).

14 червня 2013 року позивач і третя особа
підписали договір №266А-2013 про
встановлення сервітуту, за яким
позивач набув право строкового
платного користування причалами №1-6 і
допоміжним.

Також, позивач і третя особа 14 червня 2013
року підписали договір №263А-2013
користування об'єктами інфраструктури,
за яким позивач набув право строкового
платного користування під'їзними
залізничними коліями та
автомобільними під'їзними шляхами.

На підставі первинних бухгалтерських
документів позивач включив до
податкового кредиту за червень-липень
2013 року відповідні суми ПДВ.

Згідно довідки з ЄДРПОУ, серед видів
діяльності позивача є допоміжне
обслуговування водного транспорту та
транспортне оброблення вантажів.
Використання наданих третьою особою
послуг у господарській діяльності
позивача підтверджується договорами з
контрагентами, повідомленнями на
завантаження-відвантаження,
дорученнями на відвантаження,
рахунками на оплату, банківськими
виписками.

На дату подання адміністративного
позову третя особа здійснила
реєстрацію майна на праві
господарського відання та подала заяву
про реєстрацію договорів сервітуту і
користування.

Органами Міністерства доходів і зборів
України вже досліджувалися
господарські операції між позивачем і
третьою особою, при перевірці
останньої, про що складено довідку від
10 жовтня 2013 року №1273/2201/38727770, якою
підтверджена реальність цих операцій.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
виходив з того, що доводи податкового
органу про відсутність господарських
операцій між позивачем і третьою
особою цілком суперечать обставинам
справи та ґрунтуються на помилковому
тлумаченні податкового законодавства,
у зв'язку з чим, позовні вимоги про
визнання протиправним та скасування
оскаржуваного рішення належить
задовольнити. Також, суд виходив з того,
що задовольнивши вказану вимогу, він
достатньо захистив права позивача,
тому вимога про визнання протиправними
дій щодо формального проведення
перевірки не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі СДПІ з
обслуговування ВП у м. Одесі
вказується, що право сервітуту, право
користування інфраструктурою, право
господарського відання не
зареєстровані за третьою особою у
встановленому Законом порядку, тому
оскаржуване рішення прийнято
правомірно.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та не
приймає доводи апелянта, виходячи за
наступного.

Згідно з актом перевірки, позивачем
порушено, зокрема, п.198.1-198.3, п.198.6 ст. 198,
п.200.1-200.2 ст. 200 ПК України.

Відповідно до ст. 198 ПК України - право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу
(п.198.1 ст. 198).

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (п.198.2 ст. 198).

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (п.198.3 ст. 198).

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п.201.1 1 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до Закону (п.198.6 ст. 198).

З матеріалів справи вбачається, що для
провадження власної господарської
діяльності позивач користувався
об'єктами інфраструктури, які, згідно з
розподільчим балансом, належать третій
особі та сплачував за це користування
відповідну плату.

Колегія суддів зауважує, що
недотримання третьою особою вимог
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (спрямованого на
забезпечення визнання та захист
державою речових та інших прав) не
спростовує факту вказаного
користування, який, згідно з наведеними
нормами ПК України, є визначальним для
висновків про правомірність
формування позивачем податкового
кредиту.

Спробу податкового органу довести
порушення позивачем норм ПК України
через недотримання третьою особою
вимог Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» колегія суддів
вважає безпідставною, що було вірно
встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги як необґрунтовані
та погоджується з висновками суду
першої інстанції про необхідність
часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що при
розгляді справи судом першої інстанції
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана правова оцінка, а
наведені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
незаконність чи необґрунтованість
судового рішення.

За таких обставин підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м. Одесі Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 19 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлено 28 квітня 2014 року.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко Суддя:
С.Д. Домусчі Суддя: О.О. Кравець