Справа № 434/2029/14-а
Суддя: Морозова С. М.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 434/2029/14-а
Провадження № 2а/434/117/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/Мотивована частина/

28 квітня 2014 року
Артемівський районний суд м. Луганська

у складі головуючого судді
Морозової С.М.

при секретарі
Івановій І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Луганська
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Луганського прикордонного загону про
стягнення грошової компенсації,
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, поновлення строку,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом та просить суд
зобов'язати відповідача сплатити
грошову компенсацію за нестримане
речове майно у розмірі 8000,00 грн.,
сплатити середній заробіток за період
з 12.12.2013 року по 12.03.2014 року у розмірі
7377,00 грн., посилаючись на наступні
обставини.

12.12.2013 року у позивача закінчилася дія
контракту про проходження військової
служби в Державній прикордонній службі
України від 12.12.2008 року, який був
укладений між сторонами на строк п'ять
років. При звільненні позивачу не була
виплачена грошова компенсація за
нестримане майно, у зв'язку з чим
позивач просить суд стягнути з
відповідача цю компенсацію у розмірі
8000 грн., середній заробіток за весь час
затримки компенсації, виходячи з
розміру заробітної плати 2459,00 грн. та
поновити строк для пред'явлення позову,
оскільки добровільно відповідач не
виплачує йому ці суми.

Представник відповідача позов не
визнав, суду пояснив, що положення 9-1
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» від 21.09.1999 року
регулюють порядок виплати компенсації
замість речового майна
військовослужбовцям, які проходять
військову службу за контрактом або
перебувають на кадровій військовій
службі і не можуть бути застосовані до
військовослужбовців, звільнених з
військової служби, оскільки вказані
положення Закону не передбачають
виплату заборгованості по речовому
майну до військовослужбовців, що
звільнені зі служби. Тобто на даний час,
отримання військовослужбовцями
звільненим зі служби, грошової
компенсації замість нестриманого
речового майна законодавством не
передбачено, але при звільненні
позивачу у наказі про його звільнення
№ 453-ос від 12.12.2013 року передбачена
виплата грошової компенсації замість
належного речового майна і ця виплата
буде здійснена після надходження
необхідних грошових коштів.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих сторонами
доказів, оцінивши докази відповідно до
вимог ст.ст.69-72 КАС України, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 12.12.2008 року між
позивачем та відповідачем був
укладений контракт про проходження
військової служби строком на п'ять
років, дія якого закінчилася 12.12.2013
року.

З наказу № 453-ос від 12.12.2013 року
начальника Луганського прикордонного
загону вбачається, що ОСОБА_1 виключено
із списків особового складу загону та
він знятий з усіх видів забезпечення.
Відповідно до пп.27, 28 і 29 «Положення про
порядок речового забезпечення
військовослужбовців Збройних Сил
України та інших військових формувань
у мирний час» затвердженого Постановою
КМУ від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про
речове забезпечення
військовослужбовців Збройних Сил
України та інших військових формувань
у мирний час» зобов'язано виплатити
йому грошову компенсацію замість
належного речового майна.

Відповідно до ч.2 ст.9 ЗУ «Про соціальний
та правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» в редакції від 21.09.1999 року,
військовослужбовці одержують за
рахунок держави грошове забезпечення,
а також речове майно та продовольчі
пайки або за бажанням
військовослужбовця грошову
компенсацію замість них.

Ст.2 ЗУ «Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року
призупинено дію частини другої ст.9 ЗУ
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» в частині одержання
військовослужбовцями речового майна і
продовольчих пайків або за бажанням
військовослужбовців грошової
компенсації замість них.

Законом України від 03 листопада 2006 року
№ 328-У Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України з питань
соціального захисту
військовослужбовців,
військовозобов'язаних та резервістів,
які призвані на навчальні /або
перевірочні/ та спеціальні збори, і
деяких інших осіб викладено в новій
редакції, а також доповнено статтею 9-1
(у редакції, чинній до 01 січня 2008 року),
якою було передбачено, зокрема, що
продовольче та речове забезпечення
військовослужбовців здійснюється за
нормами і в терміни, що встановлюються
Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці, які проходять
військову службу за контрактом або
перебувають на кадровій військовій
службі, мають право на отримання
замість належних їм за нормами
забезпечення предметів речового майна
грошової компенсації в розмірі
вартості зазначених предметів.

При цьому положення частини другої
статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють
порядок виплати компенсації замість
речового майна військовослужбовцям,
які проходять військову службу за
контрактом або перебувають на кадровій
військовій службі, і не поширюються на
військовослужбовців, звільнених з
військової служби.

Отже, оскільки на момент звернення
позивача для отримання грошової
компенсації замість речового майна
Закон № 2011-XII не передбачав такого
права для військовослужбовців,
звільнених у запас або відставку та з
березня 2000 року було припинено виплату
грошової компенсації замість речового
майна, а пункт 27 Положення про речове
забезпечення військовослужбовців
Збройних Сил та інших військових
формувань у мирний час, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 жовтня 2004 року № 1444, не підлягає
застосуванню, тому що суперечить
положенням Закону № 2011-XII, то у суду не
має законних підстав для задоволення
позовних вимог позивача.

Згідно до ст.3 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів
та їх об'єднань, колективних
сільськогосподарських підприємств,
фермерських господарств, працівників
підприємств з іноземними інвестиціями
визначаються законодавством та їх
статутами. При цьому гарантії щодо
зайнятості, охорони праці, праці жінок,
молоді, інвалідів надаються в порядку,
передбаченому законодавством про
працю.

Ст.21 КЗпП України передбачає, що
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до листа Міністерства
соціальної політики України від 24.07.2013
року № 774/13/84-13 на військовослужбовців,
які проходять військову службу у
воїнських формуваннях, утворених
відповідно до законів України, Кодекс
законів про працю не розповсюджується
у зв'язку з тим, що відповідно до
Законів України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ
«Про військовий обов'язок і військову
службу» військовослужбовці - особи, які
проходять військову службу у складі
Збройних Сил України та інших
військових формуваннях.

При цьому згідно до ст.2
вищезазначеного закону України
військова служба є державною службою
особливого характеру, яка полягає у
професійній діяльності придатних до
неї за станом здоров'я і віком громадян
України, пов'язаній з захистом
Вітчизни.

Виходячи з того, що військовослужбовці
не знаходяться в трудових відносинах з
підприємствами, установами та
організаціями усіх форм власності, а
проходять службу, порядок проходження
якої в Збройних силах України та в
інших військових формуваннях
врегульований спеціальними
нормативно-правовими актами, які
покладають на громадян додаткові
обов'язки та відповідальність, суд
вважає, що позов про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
не підлягає задоволенню, до того ж він є
похідним від позову про стягнення
грошової компенсації.

Ст.99 КАС України передбачає, що
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими Законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи, встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна буда дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до
адміністративного суду суб'єкта
владних повноважень встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня
виникнення підстав, що дають суб'єкту
владних повноважень право на
пред'явлення передбачених законом
вимог.

П.5 ст.99 КАС України передбачає, що для
звернення до адміністративного суду
щодо оскарження рішення суб'єкта
владних повноважень, на підставі якого
ним може бути заявлено вимогу про
стягнення грошових коштів,
встановлюється місячний строк.

17.01.2014 року позивач направив
відповідачу лист про виплату грошової
компенсації за нестримане речове
майно, 03.02.2014 року отримав відповідь від
начальника Луганського прикордонного
загону, що після надходження коштів на
відповідні рахунки прикордонного
загону виплату грошової компенсації за
нестримане речове майно буде здійснено
в повному обсязі.

Враховуючи, що позивач в січні 2014 року
звертався до відповідача про виплату
грошової компенсації за нестримане
речове майно, 03.02.2014 року отримав
відповідь, 14.03.2014 року звернувся до
суду, суд вважає, що саме з цього часу
позивач дізнався про порушення своїх
прав, причини пропуску строку є
поважними, тому його заява про
поновлення строку для подачі
адміністративного позову підлягає
задоволенню.

На підставі ст.ст.3, 21 КЗпП України, ЗУ
«Про соціальний і правовий статус
військовослужбовців та їх сімей»,
керуючись ст.ст. 6,8, 14, 94, 99, 158-163 КАС
України, суд

П О С Т А Н О В И В

Поновити ОСОБА_1 строк на пред'явлення
адміністративного позову до суду.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Луганського прикордонного загону про
стягнення грошової компенсації,
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
- відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана до Донецького
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі скарги
через Артемівський районний суд м.
Луганська.

Суддя: