Справа № 812/1398/14
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/1398/14

Луганський окружний адміністративний
суд

у складі головуючого судді Чернявської
Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання
Ігнатович О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_2 (довіреність від 09.07.2012 реєстр. №
1148)

та

представника відповідача -
Саричевої Г.І. (довіреність від 09.12.2013 №
33/9/5379)

від третіх осіб - не
прибули

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську

справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1

до Реєстраційної служби Луганського
міського управління юстиції

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

про визнання протиправним та
скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2014 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції, в якому позивач просить
визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора
Реєстраційної служби Луганського
міського управління юстиції від 15
січня 2014 року, яким за іншою особою
зареєстровано право власності на 1/2
частку нежитлового приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що згідно нотаріально
посвідченого договору дарування 1/2
частини нежитлового приміщення від 01
вересня 1998 року ОСОБА_1 є власником 1/2
частки нежитлового приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2
(надалі - майно). Позивачу випадково
стало відомо, що рішенням державного
реєстратора реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції від 15 січня 2014 року за іншою
особою зареєстровано право власності
на вищезазначене майно. Як на підставу
реєстрації, відповідач послався на
рішення третейського суду від 16
березня 2006 року про визнання за цією
особою права власності на майно.

На думку позивача, зазначене рішення є
протиправним та таким, що порушує
законні права та інтереси позивача, з
огляду на таке.

Згідно статті 2 розділу ІІ «Прикінцеві
та перехідні положення» Закону України
від 05 березня 2009 року № 1076-VІ «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо діяльності
третейських судів та виконання рішень
третейських судів» не підлягають
виконанню рішення третейських судів,
прийняті до набрання чинності цим
Законом і не виконані на день набрання
чинності цим Законом, у справах, які
відповідно до цього Закону не
підвідомчі третейським судам. Оскільки
на момент реєстрації майна зазначеним
законом рішення третейських судів щодо
нерухомого майна були виключені з
переліку правових підстав для
державної реєстрації прав на нерухоме
майно, відповідач таким чином прийняв
незаконне рішення з реєстрації такого
права за іншою особою.

З моменту винесення відповідачем
рішення від 15 січня 2014 року та у
відповідності до вимог частини 2 статті
331 Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації, позивач втратив право
власності на належне йому майно.

Оскільки право власності позивача на
належне йому майно може бути
відновлено шляхом скасування
незаконного рішення, винесеного
відповідачем, позивач просить визнати
протиправним та скасувати рішення
державного реєстратора Реєстраційної
служби Луганського міського
управління юстиції від 15 січня 2014 року,
яким за іншою особою зареєстровано
право власності на 1/2 частку
нежитлового приміщення, розташованого
за адресою: АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, надали
пояснення, аналогічні викладеним у
позові.

Реєстраційна служба Луганського
міського управління юстиції позов не
визнала, про що подала заперечення від
31 березня 2014 року 06.6-23/264, в яких у
задоволенні позовних вимог просить
відмовити повністю (арк. справи 65-66).
Заперечуючи проти позову, відповідач
послався на таке.

До відділу державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Луганського
міського управління юстиції 09 грудня
2013 року ОСОБА_4 була подана заява про
державну реєстрацію права власності на
житловий будинок, що розташований:
АДРЕСА_2.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону
України від 01 липня 2004 року № 1952- IV «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державний реєстратор: 1) встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у випадках, встановлених
законом); відповідність повноважень
особи, яка подає документи на державну
реєстрацію прав та їх обтяжень;
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав; 2) приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Державним реєстратором був дотриманий
порядок проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень
відповідно до статті 15 Закону України
від 01 липня 2004 року № 1952- IV «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», а саме,
прийнятті і перевірені документи, що
були подані для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, зареєстровано
заяву та встановлено факт відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень.

Тому, відповідно до вимог статті 9
Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-
IV «Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,
пункту 16 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
державним реєстратором було прийнято
рішення від 15 січня 2014 року № 9957742 про
державну реєстрацію права власності на
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, за суб'єктом ОСОБА_4 на
підставі рішення третейського суду при
асоціації «Лойер-Консалтинг-Груп» від
16 березня 2006 року № 50/03-2006, виконавчого
листа Кам'янобрідського районного суду
м. Луганська від 20 березня 2006 року № 6-39
та ухвали третейського суду при
асоціації «Лойер-Консалтинг-Груп» від
11 квітня 2006 року № 50/03-2006 про
виправлення описки в рішенні.

З огляду на викладене, зауважив
відповідач, прийняте рішення державним
реєстратором рішення від 15 січня 2014
року № 9957742 про державну реєстрацію
права власності на житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2, за
суб'єктом ОСОБА_4 є правомірним, а
відтак, позовні вимоги є
необґрунтованими та безпідставними.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав у повному обсязі
заперечення на адміністративний позов,
надав пояснення, аналогічні викладеним
у запереченнях.

Ухвалою Луганського окружного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року у справі № 812/1398/14, серед іншого,
до участі у справі у якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача
залучено ОСОБА_4 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_2) (арк. справи 70-71).

Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у
судове засідання не прибули, про дату,
час і місце судового розгляду
повідомлені належним чином (арк. справи
76, 77, 89, 90). 10 квітня 2014 року, 15 квітня 2014
року та 24 квітня 2014 року за закінченням
терміну зберігання на адресу
Луганського окружного
адміністративного суду повернулись
поштові відправлення із судовими
повістками, направлені на адресу
третіх осіб (арк. справи 80-81, 86-87, 95-96, 97-98).
Відповідно до частини 11 статті 35
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі повернення поштового
відправлення із повісткою, яка не
вручена адресату з незалежних від суду
причин, вважається, що така повістка
вручена належним чином.

Відповідно до частини 6 статті 71 та
частини 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд вирішує справу за відсутності
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на підставі наявних в матеріалах
справи доказів.

Заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, розглянувши справу в
межах заявлених позовних вимог і
наданих сторонами доказів, оцінивши
докази відповідно до вимог статей 69-72
Кодексу адміністративного судочинства
України, встановивши фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, суд прийшов до такого.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено під час судового розгляду,
ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_6 ?
частину нежитлового приміщення
АДРЕСА_2, яке складається з нежитлового
приміщення А-2 загальною площею 286,00 кв.
м., про що свідчить дублікат
нотаріально посвідченого договору
дарування від 01 вересня 1998 року реєстр.
№ 2574 (арк. справи 4).

При цьому, ОСОБА_6 купила нежитлове
приміщення номер АДРЕСА_2, за договором
купівлі-продажу нежитлового
приміщення (біржовим контрактом) від 31
серпня 1998 року, зареєстрованого
Універсальною товарною біржею
«Гарант» 31 серпня 1998 року реєстр.
№ 0831/04 (арк. справи 44).

Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції Луганської області ОСОБА_7 від
15 січня 2014 року № 9957742 вирішено
провести державну реєстрацію права
приватної власності на житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) (арк. справи 55).

Із матеріалів реєстраційної справи та
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності від 15 січня 2014 року №
16199745 вбачається, що рішення про
державну реєстрацію права власності
від 15 січня 2014 року № 9957742 прийнято
на підставі рішення Третейського суду
при асоціації «Лойер-Консалтинг-Груп»
від 16 березня 2006 року у справі № 50/03-2006,
виконавчого листа Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 20
березня 2006 року у справі № 6-39 та ухвали
Третейського суду при асоціації
«Лойер-Консалтинг-Груп» від 11 квітня 2006
року у справі № 50/03-2006 (арк. справи 34-35, 36,
37, 56).

Рішенням Третейського суду при
асоціації «Лойер-Консалтинг-Груп» від
16 березня 2006 року у справі № 50/03-2006 за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 визнано
дійсною угоду - договір купівлі-продажу
від 11 січня 2006 року, об'єкта нерухомого
майна - будинку АДРЕСА_2, укладену між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та визнано за ОСОБА_4
(ідентифікаційний код НОМЕР_1) право
власності на об'єкт нерухомого майна -
будинок АДРЕСА_2 (арк. справи 34-35, 41).

На підставі ухвали Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 20
березня 2006 року у справі № 6-39 ОСОБА_4 по
його заяві за рішенням Третейського
суду при асоціації
«Лойер-Консалтинг-Груп» від 16 березня
2006 року у справі № 50/03-2006
Кам'янобрідським районним судом м.
Луганська видано виконавчий лист від 20
березня 2006 року у справі № 6-39 (арк.
справи 36, 38).

Ухвалою Третейського суду при
асоціації «Лойер-Консалтинг-Груп» від
11 квітня 2006 року у справі № 50/03-2006
виправлено описку в рішенні
Третейського суду при асоціації
«Лойер-Консалтинг-Груп» від 16 березня
2006 року у справі № 50/03-2006 за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_6, викладено пункт 2
резолютивної частини рішення в
наступній редакції: «Угоду - договір
купівлі-продажу від 11 січня 2006 року,
об'єкта нерухомого майна - житлового
будинку АДРЕСА_2, укладену між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, визнати дійсною» та викладено
пункт 3 резолютивної частини рішення в
наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_4,
і.к. НОМЕР_1, право власності на об'єкт
нерухомого майна - житловий будинок
АДРЕСА_2» (арк. справи 37).

Із заявою про державну реєстрацію
права приватної власності на житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2, на підставі рішення
Третейського суду при асоціації
«Лойер-Консалтинг-Груп» від 16 березня
2006 року у справі № 50/03-2006, виконавчого
листа Кам'янобрідського районного суду
м. Луганська від 20 березня 2006
року у справі № 6-39 та ухвали
Третейського суду при асоціації
«Лойер-Консалтинг-Груп» від 11 квітня 2006
року у справі № 50/03-2006, ОСОБА_4 звернувся
09 грудня 2013 року, про що свідчить заява
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень та картка прийому заяви від 09
грудня 2013 року № 8838957 (арк. справи 29-30, 57).

За наслідками судового розгляду суд
прийшов до висновку, що рішення
державного реєстратора прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції Луганської області ОСОБА_7 від
15 січня 2014 року № 9957742 про державну
реєстрацію права приватної власності
на житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, за ОСОБА_4 є
протиправним та підлягає скасуванню з
огляду на нижчевикладене.

Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації. Державна реєстрація прав
на нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Відмова у
державній реєстрації права на
нерухомість або правочинів щодо
нерухомості, ухилення від реєстрації,
відмова від надання інформації про
реєстрацію можуть бути оскаржені до
суду. Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин) обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема право власності на нерухоме
майно.

Частиною 5 статті 3 Закону України від 01
липня 2004 року № 1952-IV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
державна реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом. Державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в порядку черговості
надходження заяв.

Згідно із статтею 2 Закону України від 01
липня 2004 року № 1952-IV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин) державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 9
Закону України від 01 липня 2004 року
№ 1952-IV «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
державний реєстратор прав на нерухоме
майно приймає рішення про державну
реєстрацію прав, відмову в такій
реєстрації, її зупинення, про державну
реєстрацію обтяжень, про скасування
запису, погашення запису та внесення
змін до записів у Державному реєстрі
прав.

Статтею 26 Закону України від 01 липня 2004
року № 1952-IV «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що записи до Державного
реєстру прав вносяться на підставі
прийнятого рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі
скасування на підставі рішення суду
рішення про державну реєстрацію прав
до Державного реєстру прав вноситься
запис про скасування державної
реєстрації прав.

Державна реєстрація прав проводиться у
тому числі на підставі рішень судів, що
набрали законної сили (пункт 5 частини 1
статті 19 Закону України від 01 липня 2004
року № 1952-IV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин).

Згідно із пунктами 26 та 27 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року № 703, для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.
Документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, зокрема, є рішення
суду, що набрало законної сили, щодо
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно.

Пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону
України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

У відповідності із статтею 2 Закону
України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про
третейські суди» третейський суд -
недержавний незалежний орган, що
утворюється за угодою або відповідним
рішенням заінтересованих фізичних
та/або юридичних осіб у порядку,
встановленому цим Законом, для
вирішення спорів, що виникають із
цивільних та господарських
правовідносин.

За змістом статті 6 Закону України від 11
травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські
суди» третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком категорій справ, зазначених у
пунктах 1-14 цієї статті.

Законом України від 05 березня 2009 року №
1076-V «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
діяльності третейських судів» статтю 6
Закону України від 11 травня 2004 року №
1701-IV «Про третейські суди» після пункту
6 доповнено п'ятьма новими пунктами та
вказано нові категорії справ, на які
компетенція третейських судів не
поширюється. Серед таких категорій
справ пунктом 7 визначено справи у
спорах щодо нерухомого майна,
включаючи земельні ділянки, а пунктом 13
справи, за результатами розгляду яких
виконання рішення третейського суду
потребуватиме вчинення відповідних
дій органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими чи службовими особами та
іншими суб'єктами під час здійснення
ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 1 Перехідних положень
Закону України від 05 березня 2009 року
№ 1076-V «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
діяльності третейських судів» цей
Закон набирає чинності з дня його
опублікування, тобто з 31 березня 2009
року.

Пунктом 2 Перехідних положень
вказаного Закону встановлено, що не
підлягають примусовому виконанню
рішення третейських судів, прийняті до
набрання чинності цим Законом і не
виконані на день набрання чинності цим
Законом, у справах, які відповідно до
цього Закону не підвідомчі третейським
судам.

Одночасно з викладеним, пунктом 4
рішення Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 у справі №
1-3/2008 (справа про завдання третейського
суду) визначено, що згідно з
положеннями частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Відповідно до
Закону третейські суди приймають
рішення тільки від свого імені (стаття
46), а самі ці рішення, ухвалені в межах
чинного законодавства, є обов'язковими
лише для сторін спорів. Забезпечення
примусового виконання рішень
третейських судів перебуває за межами
третейського розгляду та є завданням
компетентних судів і державної
виконавчої служби (стаття 57 Закону,
пункт 1 частини другої статті 3 Закону
України «Про виконавче провадження»).
Третейський розгляд не є правосуддям, а
рішення третейських судів є лише
актами недержавної юрисдикційної
діяльності з вирішення спорів сторін у
сфері цивільних і господарських
відносин.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
висновку, що після 31 березня 2009 року
рішення третейських судів у спорах
щодо нерухомого майна, виконання яких
потребує вчинення відповідних дій
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими чи службовими особами та
іншими суб'єктами під час здійснення
ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень, не
є документами, що підтверджують
виникнення, перехід або припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, а тому державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно на їх підставі державним
реєстратором не може проводитись,
оскільки така реєстрація відповідно до
пункту 2 Перехідних положень Закону
України від 05 березня 2009 року № 1076-V
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
діяльності третейських судів» є
примусовим виконанням рішень
третейських судів, прийнятих до
набрання чинності цим Законом і не
виконаних на день набрання чинності
цим Законом, у справах, які відповідно
до цього Закону не підвідомчі
третейським судам.

Відповідно до частини 2 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Згідно правової позиції, яка викладена
Судовою палатою в адміністративних
справах Верховного Суду України в
постанові від 24 січня 2006 року за
результатами перегляду за винятковими
обставинами постанови Вищого
господарського суду України від 17
серпня 2005 року у справі № 9/175-04 за
позовом АКБ «Мрія» до Державної
податкової інспекції у м. Вінниці про
визнання неправомірною позапланової
комплексної перевірки, звернення за
захистом порушеного права у сфері
публічно-правових відносин з
зазначенням способу, який, на думку
суду, не призводить до захисту права, не
може бути підставою для відмови в
позові, тобто, захисті права, що
порушується. Суд, установивши
порушення вимог законодавства, має
захистити права та охоронювані законом
інтереси, самостійно обравши спосіб,
який би гарантував дотримання і захист
прав, свобод, інтересів від порушень з
боку суб'єктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості
обрання самим судом іншого способу
захисту порушеного права позивача, у
разі, якщо позивачем обрано
неправильний спосіб захисту порушених
прав, підтримано Судовою палатою в
адміністративних справах Верховного
Суду України і у постанові від 20 квітня
2010 року за результатами перегляду за
винятковими обставинами справи за
позовом спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові до відкритого акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк», приватної фірми
«Орнатус» про зобов'язання вчинити
певні дії. Зокрема, в зазначеній
постанові Судова палата в
адміністративних справах Верховного
Суду України вказала, що суд,
пославшись на обрання позивачем
неправильного способу захисту
публічних інтересів держави, не
врахував, що правила частини 3 статті 105
КАС України, стосовно зазначення
позивачем у позовній заяві способу
захисту судом порушених прав, не
виключають можливості обрання іншого
способу захисту самим судом. Зміст
принципу офіційного з'ясування всіх
обставин у справі зобов'язує
адміністративний суд до активної ролі
у судовому засіданні, в тому числі і до
уточнення змісту позовних вимог, з
наступним обранням відповідного
способу захисту порушеного права.

Враховуючи, що за нотаріально
посвідченим договором дарування від 01
вересня 1998 року реєстр. № 2574 ОСОБА_1
набув права спільної часткової
власності на нежитлове приміщення №
АДРЕСА_2, а виділу у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності, із проведенням державної
реєстрації відповідно до статті 364
Цивільного кодексу України не
проводилось, для повного захисту прав
та інтересів позивача, про захист яких
він просить, суд вважає за необхідне у
відповідності із частиною 2 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України вийти за межі позовних вимог,
повністю визнати протиправним та
скасувати рішення державного
реєстратора прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Луганського
міського управління юстиції
Луганської області ОСОБА_7 від 15 січня
2014 року № 9957742 про державну реєстрацію
права приватної власності на житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2, за ОСОБА_4, оскільки саме такий
спосіб захисту порушених прав позивача
на час розгляду адміністративної
справи відповідає об'єкту порушеного
права і, на думку суду, у спірних
правовідносинах є достатнім та
необхідним.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень, на якого частиною 2 статті
71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій та рішень, не
довів суду правомірність свого
рішення, що є підставою для задоволення
адміністративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відповідно до частини 1 статті 98
Кодексу адміністративного судочинства
України суд вирішує питання щодо
судових витрат у постанові суду або
ухвалою.

Частиною 2 статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що розмір судового збору,
порядок його сплати, повернення і
звільнення від сплати встановлюються
законом.

Правові засади справляння судового
збору, платників, об'єкти та розміри
ставок судового збору, порядок сплати,
звільнення від сплати та повернення
судового збору визначає Закон України
від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий
збір».

Законом України від 19 вересня 2013 року №
590-VII «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо сплати
судового збору», який набув чинності 23
жовтня 2013 року, внесені зміни до Закону
України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про
судовий збір».

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону
України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про
судовий збір» судовий збір, зокрема,
справляється за подання до суду
позовної заяви та іншої заяви,
передбаченої процесуальним
законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про
судовий збір» судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Статтею 8 Закону України від 16 січня 2014
року № 719-VIІ «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» установлено на 2014
рік мінімальну заробітну плату у
місячному розмірі з 1 січня - 1218 гривень.

За подання до адміністративного суду
адміністративного позову немайнового
характеру підпунктом 1 пункту 3 частини
2 статті 4 Закону України від 08 липня 2011
року № 3674-VI «Про судовий збір»
встановлена ставка судового збору у
розмірі 0,06 розміру мінімальної
заробітної плати.

З огляду на розмір мінімальної
заробітної плати з 01 січня 2014 року,
встановленої статтею 8 Закону України
від 16 січня 2014 року № 719-VIІ «Про
Державний бюджет України на 2014 рік», за
подання до адміністративного суду у 2014
році позовної заяви немайнового
характеру встановлена ставка судового
збору складає 73,08 грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону
України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про
судовий збір» визначено, що сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону
України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про
судовий збір» у випадках, установлених
пунктом 1 частини першої цієї статті,
судовий збір повертається в розмірі
переплаченої суми; в інших випадках,
установлених частиною першою цієї
статті, - повністю.

Враховуючи вищезазначені положення
Кодексу адміністративного судочинства
України та Закону України від 08 липня
2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», а
також те, що позивачем при зверненні до
суду з позовом немайнового характеру
було сплачено 74,00 грн., з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1
підлягає стягненню судовий збір за
подання позовної заяви немайнового
характеру в сумі 74,00 грн., з яких 73,08 грн.
- ставка судового збору, 0,92 грн. -
переплачена сума судового збору.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
у судовому засіданні 24 квітня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Складення постанови
у повному обсязі відкладено до 29 квітня
2014 року, про що згідно вимог частини 2
статті 167 Кодексу адміністративного
судочинства України повідомлено після
проголошення вступної та резолютивної
частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87,
94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Реєстраційної служби Луганського
міського управління юстиції, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про
визнання протиправним та скасування
рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції Луганської області ОСОБА_7 від
15 січня 2014 року № 9957742 про державну
реєстрацію права приватної власності
на житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, за ОСОБА_4
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1).

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_3, місце
проживання: 91005, АДРЕСА_1) судові витрати
за сплати судового збору в сумі 74,00 грн.
(сімдесят чотири гривні нуль копійок).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Згідно з частиною 3 статті 160 КАС
України постанова складена у повному
обсязі 29 квітня 2014 року.

Суддя
Т.І. Чернявська