Справа № 2а-3420/10/1370
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року м. Київ
К/9991/67102/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 вересня 2012 року у справі за
позовом Львівського міського центру
зайнятості до ОСОБА_2, третя особа -
Науково-виробниче Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Техномашприлад", про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Львівський міський центр зайнятості
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа - Науково-виробниче
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техномашприлад»,
про стягнення допомоги по безробіттю в
сумі 2812,92 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
ОСОБА_2 у заявах про надання статусу
безробітного зазначав неправдиві
відомості, а саме вказував, що трудовою
діяльністю не займається, однак, згідно
з даними, наданими податковим органом,
ОСОБА_2 на момент надання йому статусу
безробітного перебував у трудових
відносинах з Науково-виробничим
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Техномашприлад». На
думку позивача, оскільки ОСОБА_2 був
зайнятою особою, він не міг підпадати
під категорію безробітного та
отримувати соціальні послуги.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2012 року, позов задоволено: стягнуто з
ОСОБА_2 на користь Львівського міського
центру зайнятості 2812,92грн.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідно до заяви від
19.06.2009 відповідачу надано статус
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю.

Як вбачається з тексту цієї заяви, а
також додатків до неї, відповідач
повідомив, що не займається жодним із
видів діяльності, що визначені
частиною 1 статті 1 Закону України «Про
зайнятість населення». За період з
19.06.2009 по 19.10.2009 відповідач отримав
допомогу по безробіттю в розмірі 1977,43
грн. (в тому числі за червень 2009 року - 200
грн., липень 2009 року - 500,00 грн., серпень
2009 року - 500,00 грн., вересень 2009 року - 500,01
грн., жовтень 2009 року - 177,42 грн.)

Відповідно до заяви від 29.01.2010
відповідачу надано статус
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю. Як вбачається з тексту цієї
заяви, а також додатків до неї,
відповідач повідомив, що не займається
жодним із видів діяльності, що
визначені частиною 1 статті 1 Закону
України «Про зайнятість населення». За
період 29.01.2010 по 24.03.2010 відповідач
отримав допомогу по безробіттю у
розмірі 935,48 грн. (в тому числі за січень
2010 року - 48,39 грн., за лютий 2010 року - 500,00
грн., за березень 2010 року - 387,09 грн.).

Всього відповідачу було виплачено
допомогу по безробіттю в сумі 2812,92 грн.

25.03.2010 Львівським міським центром
зайнятості проведено розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення
ОСОБА_2, за результатами якого складено
акт №256, у якому зазначено, що ОСОБА_2
27.08.2008 прийнято на роботу за
сумісництвом у Науково-виробниче
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техномашприлад»
згідно з наказом №18-ос на посаду
виконроба, що також підтверджується
копією вказаного наказу, який
міститься в матеріалах справи.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 працював
на вказаному підприємстві за
сумісництвом на посаді виконроба з
27.08.2008 по 01.06.2010 (наказ про звільнення
№27-ос від 31.05.2010).

Наказом директора Львівського
міського центру зайнятості від 31.03.2010
№112, прийнятого за матеріалами
розслідування страхового випадку та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення ОСОБА_2 (дані ДПА, акт №256
від 25.03.2010 та протокол засідання
Робочої групи з питання розслідування
страхових випадків від 31.03.2010 №13) на
підставі статті 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування України на
випадок безробіття» зобов'язано
начальника юридичного відділу вжити
заходів щодо відшкодування
безробітним ОСОБА_2 отриманої обманним
шляхом допомоги по безробіттю в
результаті неповідомлення про
перебування у трудових відносинах з
Науково-виробничим Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техномашприлад» у сумі 1877,43 грн. за
період з 19.06.2009 по 19.10.2009 та 935,49 грн. за
період з 29.01.2010 по 24.03.2010.

31.03.2010 на адресу відповідача направлено
претензію №2031/14 про відшкодування
коштів в розмірі 2812,92 грн. Однак,
відповідач не повернув позивачу
вказаної суми коштів, у зв'язку з чим,
центр зайнятості звернувся до суду з
даним позовом.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, мотивував
своє рішення тим, що відповідач в
порушення вимог чинного законодавства,
а саме Законів України «Про зайнятість
населення» та «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» у заявах про
надання статусу безробітного зазначав
неправдиві відомості. Так, оскільки за
час перебування на обліку в центрі
зайнятості та отримання допомоги по
безробіттю відповідач був зайнятою
особою - перебував у трудових
відносинах з Науково-виробничим
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Техномашприлад»,
тому не мав права на отримання статусу
безробітного та відповідно, на
отримання допомоги по безробіттю.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України погоджується із
зазначеними висновками судів
попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про
зайнятість населення» (який був чинним
на момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що право
на матеріальне забезпечення на випадок
безробіття та соціальні послуги мають
застраховані особи.

За приписами статті 2 вказаного Закону
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Судами ж встановлено, що під час
перебування на обліку у центрі
зайнятості в якості безробітного,
відповідач перебував у трудових
відносинах з Науково-виробничим
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Техномашприлад».

Згідно із частиною 2 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» застраховані
особи, зареєстровані в установленому
порядку як безробітні, зобов'язані
своєчасно подавати відомості про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг. У разі виїзду особи,
зареєстрованої в установленому
порядку як безробітна, за межі України
з метою працевлаштування чи здійснення
іншої діяльності, спрямованої на
отримання прибутку, така особа
зобов'язана повідомити про це державну
службу зайнятості.

Абзацом 1 частини 3 цієї статті
передбачено, що сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Враховуючи те, що відповідачем було
надано недостовірні відомості щодо не
зайняття трудовою діяльністю, колегія
суддів вказує на обґрунтованість
позиції судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для стягнення
необґрунтовано отриманої допомоги по
безробіттю.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 вересня 2012 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: