Справа № 816/1300/14
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/1300/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Гіглави О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Дрижирук М.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Голуба С.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України у Полтавській
області про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України у
Полтавській області про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії, а саме, просив суд:

- зобов'язати відповідача надати повну
та достовірну інформацію на його
інформаційний запит від 28.02.2014 про те, в
якому розмірі передбачена статтею 22
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", в редакції, чинній станом на
01.01.2014, пенсія для осіб, які відносились
до старшого начальницького складу
органів внутрішніх справ та є
інвалідами ІІ групи;

- визнати протиправними дії
відповідача щодо надання йому неповної
та недостовірної інформації на
інформаційний запит від 28.02.2014 стосовно
розміру зазначеної пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує на те, що станом на 01.01.2014 є
чинною редакція статті 22 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб", відповідно до
якої розмір пенсії для осіб, які
відносились до старшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ та є інвалідами ІІ
групи, складає 4317,95 грн. Однак в наданій
відповіді Головним управлінням
Пенсійного фонду України у Полтавській
області повідомлено, що розмір пенсії
складає 1357,07 грн. Таким чином, на думку
позивача, розпорядником публічної
інформації надано на його
інформаційний запит від 28.02.2014 неповну
та недостовірну інформацію.

В ході розгляду справи позивач
підтримував позовні вимоги, просив суд
їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позовних вимог,
просив відмовити у задоволенні позову.
Вказував, що посадові особи Головного
управління Пенсійного фонду України у
Полтавській області діяли в межах
чинного законодавства та не порушували
права заявника на отримання публічної
інформації, надали достовірну, точну та
повну інформацію на запит про
отримання публічної інформації.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що 28.02.2014 ОСОБА_1
направлено Головному управлінню
Пенсійного фонду України в Полтавській
області електронною поштою запит на
отримання публічної інформації, який
зареєстрований в управлінні 03.03.2014 за
вхідним № 6/06-33 (а.с. 19-20).

У запиті позивач просив надати
інформацію про розмір пенсії,
передбачений статтею 22 Закону України
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб" в редакції, чинній
станом на 01.01.2014, для осіб, які
відносились до старшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ та є інвалідами війни
2 групи.

06.03.2014 відповідачем надано ОСОБА_1
електронною поштою відповідь на запит
за вихідним номером № 1468/03-24 (а.с. 18), в
якій наведено витяг зі статті 22 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб", повідомлено про
визнання її неконституційною згідно з
Рішенням Конституційного суду України
№ 10-рп/2008 від 22.05.2008, про прийняття
Кабінетом Міністрів України постанови
№ 1381 від 28.12.2011 та наведено обчислення
мінімального розміру пенсії для
інвалідів війни 2 групи.

Оцінюючи обґрунтованість позовних
вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI
розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Судом встановлено, що відповідачем
відповідь на інформаційний запит
ОСОБА_1 від 28.02.2014 надано 06.03.2014, що
підтверджується поясненнями позивача
та відмітками про дату та номер
реєстрації запиту та відповіді (а.с.
18-20).

Отже, Головним управлінням Пенсійного
фонду України в Полтавській області
дотримано строк розгляду
інформаційного запиту, встановлений
частиною 1 статті 20 Закону України "Про
доступ до публічної інформації".

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті
14 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" розпорядники
інформації зобов'язані надавати
достовірну, точну та повну інформацію.

В інформаційному запиті ОСОБА_1
ставилось питання про розмір пенсії,
передбачений статтею 22 Закону України
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб" в редакції, чинній
станом на 01.01.2014, для осіб, які
відносились до старшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ та є інвалідами війни
2 групи.

У відповіді на запит від 06.03.2014
відповідачем наведено витяг зі статті
22 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" без вказівки на редакцію цієї
норми, повідомлено про визнання її
неконституційною згідно з Рішенням
Конституційного суду України № 10-рп/2008
від 22.05.2008 та наведено обчислення
мінімального розміру пенсії для
інвалідів війни 2 групи в порядку,
встановленому постановою Кабінету
Міністрів України № 1381 від 28.12.2011.

Порівняльним аналізом змісту редакцій
статті 22 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ судом
встановлено наступне.

Відповідно до статті 22 цього Закону
мінімальні розміри пенсій по
інвалідності встановлюються:

- інвалідам війни з числа солдатів і
матросів строкової служби I групи - у
розмірі чотирьох мінімальних пенсій за
віком, II групи - трьох з половиною
мінімальних пенсій за віком, III групи -
двох мінімальних пенсій за віком, іншим
інвалідам з числа солдатів і матросів
строкової служби I групи - 200 процентів,
II групи - 100 процентів і III групи - 50
процентів мінімального розміру пенсії
за віком (абзац другий статті 22 у
редакції Закону України від 23.11.1995 №
456/95-ВР);

- інвалідам з числа єфрейторів (старших
солдатів) і сержантів, старших матросів
і старшин строкової служби - у розмірі
110 процентів, з числа прапорщиків і
мічманів, військовослужбовців
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, осіб молодшого
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ і державної
пожежної охорони - 120 процентів, а з
числа офіцерського складу та осіб
начальницького складу (крім молодшого)
органів внутрішніх справ і державної
пожежної охорони - 130 процентів
відповідних мінімальних розмірів
пенсій, передбачених цією статтею для
інвалідів з числа солдатів і матросів
строкової служби (абзац третій статті 22
в редакції Закону України "Про внесення
змін до деяких законів України" від
24.06.2004 № 1889-IV).

Дія статті 22 на 2006-2007 роки зупинялась
згідно із Законом України "Про
Державний бюджет України на 2006 рік" від
20.12.2005 № 3235-IV, Законом України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік"
від 19.12.2006 N 489-V відповідно.

Підпунктом 2 пункту 29 Розділу II
"Внесення змін до деяких законодавчих
актів України" Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28.12.2007
№ 107-VI абзаци другий та третій частини 1
статті 22 замінено трьома абзацами
такого змісту:

"Мінімальні розміри пенсій по
інвалідності встановлюються:
інвалідам війни з числа солдатів і
матросів строкової служби I групи - у
розмірі 120 відсотків, II групи - 110
відсотків, III групи - 105 відсотків
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; іншим
інвалідам з числа солдатів і матросів
строкової служби I групи - у розмірі 110
відсотків, II групи - 105 відсотків, III
групи - 100 відсотків прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність; інвалідам з числа
єфрейторів (старших солдатів) і
сержантів, старших матросів і старшин
строкової служби - у розмірі 110
відсотків, з числа прапорщиків і
мічманів, військовослужбовців
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, осіб молодшого
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ і державної
пожежної охорони - 120 відсотків, а з
числа осіб офіцерського складу та осіб
начальницького складу (крім молодшого)
органів внутрішніх справ і державної
пожежної охорони - 130 відсотків
відповідних мінімальних розмірів
пенсій, передбачених для інвалідів з
числа солдатів і матросів строкової
служби".

Ці зміни за пунктом 2 розділу IIІ Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28.12.2007
№ 107-VI набрали чинності з 01.01.2008, але
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
№ 10-рп/2008.

Інших законів, якими після 01.01.2008
змінювалась би редакція статті 22
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", Верховною Радою України не
приймалось. Законом України "Про
Державний бюджет України на 2012 рік" від
22.12.2011 № 4282-VI та Законом України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік" від
06.12.2012 № 5515-VI лише встановлювалось, що у
2012-2013 роках норми і положення статті 22
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2012
рік та 2013 рік відповідно.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" від 16.01.2014 № 719-VII
окремий порядок застосування норм і
положень статті 22 Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб" не встановлено.

Отже, судом з'ясовано, що у відповіді на
інформаційний запит ОСОБА_1 від 06.03.2014
відповідачем наведено витяг зі змісту
статті 22 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" в редакції Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28.12.2007
№ 107-VI.

Така відповідь на запит позивача не є
повною та достовірною як того
вимагають приписи пункту 6 частини 1
статті 14 Закону України "Про доступ до
публічної інформації", адже станом на
01.01.2014 діяла інша редакція статті 22
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", що підтверджується наступним.

Частиною 2 статті 150 Конституції
України регламентовано, що з питань,
передбачених цією статтею,
Конституційний Суд України ухвалює
рішення, які є обов'язковими до
виконання на території України,
остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до частини 2 статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визначені неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Згідно зі статтею 69 Закону України "Про
Конституційний суд" від 16.10.1996
№ 422/96-ВР рішення і висновки
Конституційного Суду України рівною
мірою є обов'язковими до виконання.

У пункті 6 мотивувальної частини
рішення Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 252
народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) Закону України "Про
внесення змін до Конституції України"
від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання
процедури внесення змін до Конституції
України) 30.09.2010 № 20-рп/2010 вказано, що
"Конституційний Суд України виходить з
того, що визнання неконституційним
Закону № 2222 у зв'язку з порушенням
процедури його розгляду та ухвалення
означає відновлення дії попередньої
редакції норм Конституції України, які
були змінені, доповнені та виключені
Законом № 2222. Це забезпечує
стабільність конституційного ладу в
Україні, гарантування конституційних
прав і свобод людини і громадянина,
цілісність, непорушність та
безперервність дії Конституції
України, її верховенство як Основного
Закону держави на всій території
України. Аналогічні правові наслідки
мали місце після ухвалення Рішення
Конституційного Суду України від 07.07.2009
№ 17-рп/2009 у справі про конституційно
встановлену процедуру набрання
чинності законом, в результаті якого
положення Закону України "Про
Конституційний Суд України" відновили
свою дію в попередній редакції".

За змістом наведених норм законів та
висновків Конституційного Суду
України з 22.05.2008 положення статті 22
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" в редакції підпункту 2 пункту 29
розділу II Закону України від 28.12.2007 №
107-VI не підлягають застосуванню у
зв'язку з відновленням дії попередньої
редакції цієї норми, зокрема, абзацу
другого статті 22 у редакції Закону
України від 23.11.1995 № 456/95-ВР, абзацу
третього статті 22 в редакції Закону
України "Про внесення змін до деяких
законів України" від 24.06.2004 № 1889-IV.

З огляду на викладене, суд вважає
неспроможними доводи представника
відповідача щодо правомірності дій
Головного управління Пенсійного фонду
України в Полтавській області.

Таким чином, позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Посилаючись на положення статей
91, 94, 98 Кодексу адміністративного
судочинства України, позивач просив
суд стягнути на його користь з
Державного бюджету України судові
витрати, пов'язані з розглядом справи, у
розмірі 661,20 грн (174,00 грн - витрати,
пов'язані з відривом від звичайних
занять, 487,20 грн - добові).

Оцінюючи обґрунтованість
клопотання позивача про відшкодування
174,00 грн витрат, пов'язаних з відривом
від звичайних занять, суд виходить з
наступного.

Згідно статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать: витрати на правову
допомогу; витрати сторін та їхніх
представників, що пов'язані із
прибуттям до суду; витрати, пов'язані із
залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз; витрати, пов'язані з
проведенням огляду доказів на місці та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи.

Відповідно до статті 91 Кодексу
адміністративного судочинства України
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення і яка не є суб'єктом
владних повноважень, та її
представнику сплачуються іншою
стороною добові (у разі переїзду до
іншого населеного пункту), а також
компенсація за втрачений заробіток чи
відрив від звичайних занять.
Компенсація за втрачений заробіток
обчислюється пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за
судовим рішенням витрат сторін та
їхніх представників, що пов'язані із
прибуттям до суду, встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів
України "Про граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави" від
27.04.2006 № 590 компенсація за відрив від
звичайних занять стороні, на користь
якої ухвалено судове рішення і яка не є
суб'єктом владних повноважень, її
представникові у зв'язку з явкою до
суду обчислюється пропорційно до
розміру мінімальної заробітної плати
особи і не може перевищувати її розмір,
обчислений за фактичні години відриву
від звичайних занять.

Отже, вихідними величинами для
розрахунку компенсації є: законодавчо
встановлений розмір заробітної плати
та фактичні години відриву особи від
звичайних занять.

Статтею 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" від
16.01.2014 № 719-VII установлено у 2014 році
мінімальну заробітну плату у місячному
розмірі - 1218 гривень.

Матеріали справи свідчать, що
ОСОБА_1 був присутній в судових
засіданнях 23.04.2014 та 30.04.2014 загальною
тривалістю - 2 години 15 хвилин.

Компенсація за відрив від
звичайних занять стосується лише осіб,
які не є зайнятими, тобто не працюють.
Розрахунок цієї компенсації
здійснюється відповідно до
витраченого часу та розміру
мінімальної заробітної плати та
розраховується за кожну годину
пропорційно до розміру мінімальної
заробітної плати. В даному випадку
розмір зазначеної компенсації
становить 16,31 грн (1218 грн - розмір
мінімальної заробітної плати / 168 годин
- робочий місяць у годинах х 2 години 15
хвилин - час витрачений на участь у
розгляді справи).

Доказів загальної тривалості
витрачених годин з відривом від
звичайних занять, які пов'язані з
прибуттям до суду (квитків автостанцій,
тощо), позивачем до матеріалів справи
не додано.

Клопотання позивача про
відшкодування витрат, пов'язаних з
відривом від звичайних занять, за один
робочий день, який витрачено ним на
складання запиту на інформацію,
отримання відповіді, складання та
відправлення позовної заяви
задоволенню не підлягає, оскільки за
змістом статті 91 Кодексу
адміністративного судочинства України
підлягають компенсації за судовим
рішенням витрати сторін та їхніх
представників, що пов'язані саме із
прибуттям до суду.

Клопотання позивача в частині
компенсації добових витрат в розмірі
487,20 грн відповідно до абзацу 4
підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140
Податкового кодексу України судом
відхиляється в частині посилання на
вказану норму Кодексу, адже вона
регулює лише порядок визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств, а не компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
адміністративної справи.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України "Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави" від
27.04.2006 № 590 витрати сторони, пов'язані з
переїздом до іншого населеного пункту,
не можуть перевищувати встановлені
законодавством норми відшкодування
витрат на відрядження.

Згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 02.02.2011 №98 "Про
суми та склад витрат на відрядження
державних службовців, а також інших
осіб, що направляються у відрядження
підприємствами, установами та
організаціями, які повністю або
частково утримуються (фінансуються) за
рахунок бюджетних коштів" сума добових
витрат на відрядження в Україні
становить 30 грн.

Як слідує із журналів судових
засідань, в рамках розгляду даної
справи судові засідання призначались
на 23.04.2014 та 30.04.2014, в яких брав участь
позивач у справі.

В зв'язку з цим, суд вважає
обґрунтованим клопотання позивача в
частині відшкодування суми добових за
два дні у загальному розмірі 60,00 грн.

Таким чином, загальний розмір
судових витрат, який підлягає
відшкодуванню позивачу, становить 76,31
грн.

Підпунктом 3 частини 9 Прикінцевих та
перехідних положень Бюджетного
кодексу України встановлено, що у разі
безспірного списання коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, відображає в обліку
відповідні бюджетні зобов'язання
розпорядника бюджетних коштів, з вини
якого виникли такі зобов'язання.
Погашення таких бюджетних зобов'язань
здійснюється виключно за рахунок
бюджетних асигнувань цього
розпорядника бюджетних коштів.
Одночасно розпорядник бюджетних
коштів зобов'язаний привести у
відповідність з бюджетними
асигнуваннями інші взяті бюджетні
зобов'язання.

У зв'язку з цим, з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1
підлягають стягненню судові витрати,
пов'язані з розглядом справи, в розмірі
76,31 грн шляхом їх безспірного списання
з рахунка суб'єкта владних повноважень
- Головного управління Пенсійного
фонду України у Полтавській області.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного
управління Пенсійного фонду України у
Полтавській області щодо надання
ОСОБА_1 неповної та недостовірної
інформації на його інформаційний запит
від 28 лютого 2014 року.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України у Полтавській
області надати ОСОБА_1 повну та
достовірну інформацію на його
інформаційний запит від 28 лютого 2014
року.

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Головного управління
Пенсійного фонду України у Полтавській
області (ідентифікаційний код 13967927) на
користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі
76,31 грн.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 05
травня 2014 року.

Суддя
О.В. Гіглава