Справа № 815/2046/14
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2046/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Вовченко O.A.,

судді
Катаєвої Е.В.,

судді
Стеценка О.О.,

секретар судового засідання
Дубовик Г.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Ващіліної Н.С. (за довіреністю),

перекладача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної Міграційної Служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення від 14.03.2014 року №99-14
та зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, суд,-

В С Т А Н О В И В
:

До Одеського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення від 14.03.2014 року №99-14
та зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач є громадянинкою Афганістану та
має обґрунтовані побоювання бути
переслідуваною з боку угрупування
«Талібан» у зв'язку з тим, що її чоловік
працював у міжнародній організації ISAF.
Місце знаходження чоловіка позивача
невідоме, так позивач та її діти
залишилися без захисту та засобів для
існування в Афганістані. Позивач була
вимушена залишити країну разом з сімєю
та дітьми через загрозу вбивства та
через відкриту дискримінацію з боку
суспільства у зв'язку з місцем роботи
чоловіка. Також позивач зазначив, що
враховуючи доповіді міжнародних
організацій, очевидним є те, що позивач
відноситься до соціальної групи членів
сімей осіб, які мають відношення до
діяльності міжнародних організацій,
або вважаються такими. Крім того, в
провінції Майдан Вардак ситуація є
небезпечною для життя мирних осіб, а
тим більше - одиноких жінок з дітьми без
родинного захисту. Позивач може
зазнати вбивства, насилля, загроза яких
є підставою для визнання особою, яка
потребує додаткового захисту.
Приймаючи до уваги вищевикладене,
позивач просив адміністративний позов
задовольнити в повному обсязі.

Позивач підтримала позовні вимоги в
повному обсязі та просила суд їх
задовольнити, з підстав викладених у
позовній заяві.

При наданні пояснень в судовому
засіданні позивачка зазначила, що при
виїзді з Афганістану у неї була мета
потрапити до Європи, проте після
нетривалого перебування її в Москві,
посередник перевіз нелегально до
України і залишив. Зараз їй не потрібен
паспорт громадянина України, а
потрібний документ про її легалізацію
на території України для подальшого
переїзду до третьох країни.

Від відповідача до суду було надано
письмові заперечення на
адміністративний позов. В яких
відповідач просив відмовити в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1, оскільки під час розгляду заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби встановив, що
позивач ніколи не був членом жодної
політичної партії, релігійної чи
громадської організації. Заявлена
позивачем інформація носить загальний
характер і не містить відомостей про
події переслідувань та утисків на
батьківщині особисто його або членів
його сімї за політичною, релігійною чи
іншими ознаками. Крім того, ситуація у
країні походження позивача не
відноситься до конвенційних ознак,
тобто не є такою, що надає безумовних
підстав для визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримала позицію,
викладену в письмових заперерченнях та
просила в задоволенні
адміністративного позову відмовити в
повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, зокрема,
проаналізувавши особову справу ОСОБА_1
№ ODS 12/238 (а.с.25-88), суд встановив, що
адміністративний позов не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою
Афганістану, за національністю -
пуштунка, за віросповіданням -
мусульманка-сунітка (а.с.53-58).

Як вбачається з протоколу співбесіди з
громадяникою Афганістану ОСОБА_1
(а.с.53-58), з країни постійного проживання
(Афганістану) позивачка вилетіла 21.05.2012
року рейсом авіакомпанії «Арьяна»
Кабул-Москва до аеропорту Шереметьєво.
З 21.05.2012 року по 28.05.2012 року позивач
проживала в приватному будинку під
Москвою. До міграційної служби
Російської Федерації не зверталася,
оскільки мала намір виїхати до Європи.
При виїзді з країни походження у
позивача не було жодних проблем. Точну
дату прибуття до України ОСОБА_1 не
знає. Кордон України перетнула
нелегально, поза пунктом пропуску. По
приїзді до України в органах
внутрішніх справ позивач не
зареєструвалася.

Причини виїзду з країни походження
позивачем зазначені в анкеті (а.с.30-34):
«Мого чоловіка та його брата у кінці
березня забрали таліби. Залишився
другий брат чоловіка ОСОБА_4, та батько
чоловіка. Ми боялися за їх життя - щоб їх
двох також не забрали таліби. Тому
поїхали з країни походження».

При цьому під час анкетування позивач
також повідомила, що до неї не
застосовувалися будь-які
адміністративні заходи, позивач не
притягувався до кримінальної
відповідальності, в армії не служила. В
будь-яких політичних, релігійних,
військових або громадських
організаціях не перебувала.

Судом встановлено, що у липні 2012 року
ОСОБА_1 звернулася до Управління у
справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській
області із заявою про надання їй
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.28-29).

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням у справах
біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був
прийнятий висновок від 09.01.2014 року ODS
№12/238 щодо відмови у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.71-79), обґрунтовуючи його
тим, що проаналізувавши особову справу
заявниці, можливо встановити, що
причиною її звернення до органів
міграційної служби була - тимчасова
легалізація, щоб в подальшому виїхати
до країн Європи. Наразі уряд США
запускає програму «Сприяння», щоб
підвищити роль жінки в Афганістані.
Євросоюз теж має намір виділити
близько 216 млн.доларів з метою
допомогти слабкій статі у віці від 18
років до 30 років у працевлаштуванні,
отриманні кредитів, політичному
просуванні. Також в вказаному вище
Висновку, звернено увагу на той факт, що
національний паспорт заявниця
отримала 17.03.2012 року у м.Кабулі, та
викрадення чоловіка зі слів заявниці
сталось наприкінці березня 2012 року, а
тому можна обґрунтовано припустити, що
позивач заздалегідь готувалася до
виїзду з країни громадського
походження та викрадення її чоловіка
не було основною причиною її виїзду з
Афганістану.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 14 березня 2014 року №99-14
(а.с.80) підтриманий вище зазначений
висновок та відмовлено ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відповідно до
статті 1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
"побоювання". "Побоювання" є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалась навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по видачі
національного паспорту, продовженні
терміну його дії, відмовлено в наданні
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем під час
розгляду справи не повідомлено фактів
та не надано доказів в обґрунтування
наявних побоювань переслідувань або
дискримінації особисто її.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для надання їй
статусу біженця в Україні, не вказують
на наявність у неї об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1
про надання їй статусу біженця в
Україні відповідачем здійснені усі
дії, передбачені законодавством про
біженців для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття статусу біженця. При цьому,
Державна міграційна служба України
діяла в межах Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
прийняла рішення відповідно до
повноважень, визначених цим Законом,
які передбачають виконання
зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають за їх
безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 158-163 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної
Служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 14.03.2014 року №99-14 та зобов'язання
визнати біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
- відмовити.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови
виготовлений та підписаний суддею
30.04.2014 року.

Головуючий суддя
Вовченко O.A.

Суддя
Катаєва Е.В.

Суддя
Стеценко О.О.

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної
Служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 14.03.2014 року №99-14 та зобов'язання
визнати біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
- відмовити.

30 квітня 2014 року.