Справа № 815/6888/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

22 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/6888/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Федусика А.Г.,судді -Вербицької Н.В.при
секретарі -Дубині Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 06 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_5 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, про визнання протиправним та
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2013 року ОСОБА_5 (надалі -
Позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (надалі -
Відповідач, ДМС) третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області, в
якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати
рішення ДМС України №388-13 від 19.06.2013
року;

- рішення Державного комітету України у
справах національностей та релігій від
26.06.2009 року №390-09 залишити в силі;

- зобов'язати відповідача повернути
позивачу посвідчення біженця НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог було
зазначено, що рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій від 26.06.2009
року №390-09 позивачу було надано статус
біженця в Україні та видано
посвідчення біженця НОМЕР_1. 23.09.2013 року
позивачем було отримано повідомлення
№134 про втрату, позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі
рішення ДМС від 19.06.2013 року №388-13р та
вилучено посвідчення біженця. При
цьому у повідомленні відсутні будь-які
причини такого рішення. Крім того,
позивача завчасно не проінформували
про наявність підстав для втрати чи
позбавлення статусу біженця або
додаткового захисту, а також позбавили
можливості взяти участь у розгляді
матеріалів на підставі яких було
прийнято спірне рішення.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 06.11.2013 року
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано рішення ДМС про позбавлення
позивача статусу біженця від 19.06.2013
року №388-13. Зобов'язано ДМС повернути
позивачу посвідчення біженця НОМЕР_1. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, ДМС подало апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову, якою відмовити в задоволені
позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач є громадянином Афганістану
ІНФОРМАЦІЯ_1, 23.09.2008 року звернувся до
органів міграційної служби України для
отримання статусу біженця.

Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій від
26.06.2009 року №390-09 позивачу надано статус
біженця, як особі, яка має цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками належності
до певної соціальної групи.

Підставою для прийняття вказаного
рішення слугував висновок Управління
міграційної служби в Одеській області
щодо надання статусу біженця від 16.06.2009
року (справа №08/211), відповідно до якого
заявник підпадає під критерії
визначення статусу біженця: належить
до певної соціальної групи - афганці,
які співпрацюють з міжнародними
організаціями та силами безпеки.

Рішенням ДМС від 19.06.2013 року №388-13
позивача позбавлено статусу біженця на
підставі ч.5 ст.11 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

З оскаржуваного рішення від 19.06.2013 року
№388-13 вбачається, що за наявною у ДМС
інформацією позивач є членом
міжнародного злочинного угрупування,
яке спеціалізується на організації
незаконних переправлень вихідців із
країн Південно-Східної Азії в країни
Європейського Союзу транзитом через
Україну. Так, ДМС України встановлено,
що у складі угрупування позивач
займається пошуком іноземців, які
бажають незаконно в'їхати в Україну,
для чого він періодично відвідує
Афганістан. Документально
підтверджено, що позивач 21.11.2012 року
рейсом №90292 «Шарджа-Київ» повернувся в
Україну з м. Кабул (Ісламська
Республіка Афганістан), де проживав
близько місяця і не зазнав будь-яких
переслідувань, які б унеможливлювали
його безпечне перебування в країні
громадянської належності.

Листом від 04.12.2012 року №23/3656 начальник
ОКПП «Київ» Державної прикордонної
служби України повідомив начальнику
Головного управління ДМС України в
Одеській області, що 21.11.2012 року в
пункті пропуску «Бориспіль» (термінал
D) під час оформлення пасажирів рейсу
№293 «Шарджа-Київ» виявлено громадянина
Афганістану ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
документованого проїзним документом
біженця для виїзду за кордон TD №002568
(07/08/2009-14/07/2013). Під час визначення
законних підстав для перетину
державного кордону даним громадянином,
встановлено, що позивач в період з
19.10.2012 року по 21.11.2012 року перебував у м.
Кабул (Ісламська Республіка
Афганістан), що підтверджується
наявністю у останнього посадкових
талонів та електронних квитків на
рейси сполученням «Кабул-Шарджа-Київ».
Крім того, через представників
авіакомпанії «AirArabia» було отримано
списки пасажирів на авіарейси
сполученням «Кабул-Шарджа» та
«Шарджа-Київ». За результатами
опрацювання отриманої інформації та за
результатами опитування позивача
встановлено, що останній добровільно
повертався до країни своєї
громадянської належності, що може
свідчити про відсутність обставин, за
якими йому раніше було надано статус
біженця.

На підставі вищенаведеного та п.7, п.9
ст.11 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового
тимчасового захисту» начальник
пропускного пункту у вищезазначеному
листі клопотав про позбавлення статусу
біженця і скасування рішення про
визнання позивача біженцем.

Листом від 31.01.2013 року №8/1-439
Департамент у справах біженців та
іноземців ДМС направив до Головного
управління ДМС України в Одеській
області матеріали для здійснення
заходів, передбачених ст.11 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», а саме копії
пояснень позивача від 21.11.2012 року,
авіаквитків, посвідчення біженця.

В зв'язку з чим ГУ ДМС України в
Одеській області розпочато процедуру
скасування статусу біженця позивачу,
на території України.

Про дані обставини ГУ ДМС України в
Одеській області листом від 25.12.2012 року
№4/1-1227 було повідомлено позивача та
рекомендовано у найкоротші строки
звернутися до Управління.

Докази направлення та отримання
позивачем вказаного листа в матеріалах
справи відсутні та відповідачам не
надані. Також встановлено, що позивач
не брав участі в процедурі позбавлення
його статусу біженця.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
рішення про позбавлення позивача
статусу біженця від 19.06.2013 року №388-13
прийнято відповідачем з порушенням
діючого законодавства, без будь-якого
вивчення, оцінки документів та
матеріалів, без перевірки
достовірності інформації, викладеної у
поданні, без урахуванням усіх обставин,
що мають значення для прийняття
рішення та без врахування права особи
на участь у процедурі скасування
статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з цими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.9 ст.11 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
поданні про втрату або позбавлення
статусу біженця або додаткового
захисту чи про скасування рішення про
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, мають
бути викладені обставини та долучені
документи, що підтверджують наявність
підстав для втрати або позбавлення
статусу біженця чи додаткового захисту
або для скасування рішення про
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з п.7.4 «Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту» у поданні про втрату чи
позбавлення статусу біженця або
додаткового захисту чи про скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, обов'язково зазначаються
відомості щодо підстав для підготовки
такого подання (особиста заява біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту, клопотання органу Служби
безпеки України чи іншого органу
державної влади, власна ініціатива
органу міграційної служби), а також
викладаються обставини, що
підтверджують наявність підстав для
втрати або позбавлення статусу біженця
чи додаткового захисту або для
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, до
подання директора Департаменту у
справах біженців та іноземців ДМС
України від 31.01.2013 року №8/1-439 долучені
лише копії пояснення позивача від
21.11.2012 року, авіаквитків та посвідчення
біженця. Будь-яких належних доказів
того, що позивач займається
протизаконною діяльністю і належить до
міжнародного злочинного угрупування,
до подання не додано. При цьому, з
пояснень позивача від 21.11.2012 року
вбачається, що він відвідував країну
громадянської належності у зв'язку із
хворобою його матері. Дані обставини
підтверджені медичними документами
(а.с.83-86).

Згідно з ч.11 та ч.12 ст.11 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може вимагати додаткової інформації
від уповноваженої посадової особи, яка
внесла подання. У разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, викладеної у поданні,
потреби в установленні справжності і
дійсності документів центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
Міністерства закордонних справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів щодо
особи, стосовно якої вирішується
питання про втрату або позбавлення
статусу біженця або додаткового
захисту чи скасування рішення про
визнання особи біженцем чи особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з п.7.6 «Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту» під час розгляду подання
органу міграційної служби про втрату
чи позбавлення статусу біженця або
додаткового захисту чи про скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, ДМС України має право: а)
вимагати подання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який вніс подання; б) звертатись
з відповідними запитами до
Міністерства закордонних справ
України, Міністерства внутрішніх справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян у разі виникнення сумнівів
щодо достовірності інформації,
викладеної у поданні, та необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів.

Пунктом 7.4 цих Правил встановлено, що у
разі отримання органом міграційної
служби документів, що містять хоча б
одну з підстав, що передбачені пунктом
7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена
посадова особа органу міграційної
служби: а) реєструє відповідні
документи у журналі реєстрації
клопотань (додаток 31) та здійснює їх
перевірку шляхом збирання в
установленому порядку додаткової
інформації.

Але, як вбачається з матеріалів справи,
будь-якої додаткової інформації при
прийнятті оскаржуваного рішення від
19.06.2013 року №388-13 органом міграційної
служби не вимагалося.

Отже, відповідач лише виходив з
доводів, які викладені у поданні
начальника Департаменту у справах
біженців та іноземців ДМС України від
31.01.2013 року №8/1-439, а саме - належність
позивача до злочинного угрупування.
При цьому відповідач не послався на
докази, які б підтверджували ці
обставини і не вжив будь-яких дій,
направлених на перевірку вказаних
доводів. Додані до подання документи не
містять жодних посилань на належність
позивача до злочинного угрупування, а
лише підтверджують перебування
позивача в Афганістані.

Також відповідачем в порушення
приписів ч.2 ст.71 КАС України не надано
суду доказів причетності позивача до
будь-якої незаконної діяльності після
отримання ним у червні 2009 році статусу
біженця на Україні.

За таких обставин колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про безпідставність
тверджень відповідача, що позивач
належить до групи осіб, які
організовують нелегальне
переправлення іноземців до України.

Крім цього колегія суддів зазначає, що
у зверненні начальника ОКПП «Київ»
йдеться лише про факт повернення
позивача до Афганістану та його
тимчасове перебування у країні
походження, тоді як у поданні директора
Департаменту у справах біженців та
іноземців ДМС України від 31.01.2013 року
№8/1-439 викладені відомості про
належність позивача до злочинного
угрупування. При цьому до вказаного
подання додані ті ж самі документи, що й
до звернення начальника ОКПП «Київ»,
які підтверджують лише факт
тимчасового виїзду позивача до
Афганістану та його повернення в
Україну, що також вірно встановлено
судом першої інстанції.

Не доведені відповідачем також і
посилання в спірному рішенні №388-13 від
19.06.2013 року на періодичні відвідування
позивачем Афганістану після набуття
ним у червні 2009 році статусу біженця.

Матеріалами справи підтверджується
лише один факт відвідування позивачем
Афганістану в період з 19.10.2012 року по
21.11.2012 року.

Як вже зазначено вище, позивач
обґрунтував необхідність такої
поїздки хворобою його матері, що
підтверджено медичними документами на
а.с.83-86, і вказав на відсутність
будь-яких інших поїздок до Афганістану
після набуття ним статусу біженця в
Україні.

Відповідач цих пояснень позивача не
спростував, доказів інших поїздок
позивача до Афганістану не надав, і
взагалі не посилався на наявність
таких фактів.

Під час апеляційного перегляду даної
справи представником відповідача було
зазначено, що сам факт відвідування
позивачем Афганістану з 19.10.2012 року по
21.11.2012 року, під час якого позивач не
зазнав будь-яких переслідувань в цій
країні, вже є достатньою підставою для
втрати позивачем статусу біженця
згідно частини 1 статті 1 вказаного
закону, що свідчить про правомірність
прийняття спірного рішення №388-13 від
19.06.2013 року.

Колегія суддів з такими твердженнями
представника відповідача погодитися
не може з огляду на наступне.

Статтею 11 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачені такі
механізми, які припиняють статус
біженця:

- втрата статусу біженця;

- позбавлення статусу біженця;

- скасування рішення про визнання
особи біженцем.

При цьому підстави для застосування
кожного з цих механізмів є різними і
передбачені у частинах 1, 5 та 6 цієї
статті.

Спірним рішенням №388-13 від 19.06.2013 року
позивача було саме позбавлено статусу
біженця на підставі ч.5 ст.11 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», яка передбачає,
що особа позбавляється статусу біженця
або додаткового захисту, якщо вона
займається діяльністю, що становить
загрозу національній безпеці і,
громадському порядку, здоров'ю
населення України.

Як вже зазначено вище, будь-яких
належних існування передбачених цією
нормою підстав для позбавлення
позивача статусу біженця відповідачем
не надано.

Посилання представника відповідача на
наявність підстав для втрати позивачем
статусу біженця на підставі ч.1 ст.11
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» вимагала
прийняття відповідачем іншого за суттю
рішення, а саме рішення про втрату
позивачем статусу біженця.

Під час розгляду адміністративної
справи суд повинен перевірити спірне
рішення, дію чи бездіяльність
відповідача - суб'єкта владних
повноважень на відповідність
визначеним ч.3 ст.2 КАС України
критеріям, зокрема, чи прийняті вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто
з урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Оскільки спірне рішення №388-13 від 19.06.2013
року вказаними критеріям не
відповідає, суд першої інстанції
цілком обґрунтовано визнав його
протиправним та скасував.

Також суд першої інстанції правомірно
застосував такий спосіб захисту та
поновлення прав позивача, як
зобов'язання відповідача повернути
позивачу посвідчення біженця НОМЕР_1.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 06
листопада 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлений 28 квітня 2014 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: А.Г. Федусик Н.В. Вербицька