Справа № 2а-9327/12/2670
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-9327/12/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин
В.М. Суддя-доповідач: Федотов І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Губської О.А. та Епель О.В.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Житло План» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
жовтня 2012 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Житло План» до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
рішень відповідача, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Авто Житло План»
(далі - позивач або ТОВ «Авто Житло
План») звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби (далі - відповідач
або податковий орган або ДПІ в
Оболонському районі) про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень № від 27.02.2012
року про сплату 272167,00 грн. податку на
додану вартість та штрафних санкцій
24792,75 грн.; № від 27.02.2012 року про
сплату 312991,00 грн. податку на прибуток.

Постановою Окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2012
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено. При цьому, суд
першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позовних вимог виходив з
того, що відповідачем було правомірно
винесено оскаржувані податкові
повідомлення-рішення на підставі
висновків, викладених в акті перевірки.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції, у
зв'язку із неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 2 ч. 1 ст. 202
КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, які з'явились в судове
засідання, дослідивши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та свідчать матеріали справи,
відповідачем у період із 27.01.2012 року по
02.02.2012 року проведено перевірку
позивача, за результатами якої
складено акт від 09.02.2012 року №100/23-2/37509207
про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
взаємовідносинах із Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інфосервіском" за період: червень,
серпень 2011 року (далі - акт перевірки),
відповідно до висновків якого,
перевіркою встановлено заниження
позивачем податку на прибуток у
розмірі 312991,00 грн., у тому числі за ІІ
квартал 2011 року - 198950,00 грн. та за ІІІ
квартал 2011 року - 114041,00 грн., чим
порушено п. 138.1 ст. 138, підпункт 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України, а
також заниження позивачем ПДВ у
розмірі 272167,00 грн., у тому числі за
червень 2011 року - 173000,00 грн. та за
серпень 2011 року - 99167,00 грн., чим порушено
п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК
України.

Перевірку проведено на підставі
оформленого відповідачем наказу від
24.01.2012 року № 169 та згідно зі ст.ст. 20, 78,
п. 79.2 ст.79 ПК України.

На підставі акту перевірки, 27.02.2012 року
відповідачем складено оскаржувані
податкової-повідомлення рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
"ПДВ" у розмірі 272167,00 грн. за основним
платежем та у розмірі 24792,75 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами), та №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем "податок на прибуток
приватних підприємств" у розмірі 312991,00
грн. за основним платежем.

Однак, вважаючи вказані податкові
повідомлення-рішення протиправними,
позивач оскаржив їх в судовому порядку
до Окружного адміністративного суду м.
Києва.

Крім того судом першої інстанції
встановлено, що перевірку позивача
проведено, зокрема, за наслідками
перевірки ТОВ "Інфосервіском", а саме на
підставі акту від 28.11.2011 року № 1432/3-23-40
про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "Інфосервіском"
щодо підтвердження господарських
відносин із платниками податків
покупцями за квітень, червень-вересень
2011 року, у якому зазначено, що при
проведенні аналізу наявної в органі
Державної податкової служби України
(також далі за текстом - ДПС України)
інформації та її документального
підтвердження виявлено, що на
виконання наказу Державної податкової
адміністрації України від 08.08.2011 року
№475/ДСК "Про впровадження комплексної
системи запобігання та протидії
процесам детінізації економіки",
згідно з висновком ГВПМ державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі міста Києва ДПС, який погоджено
з юридичним підрозділом, ТОВ
"Інфосервіском" має ознаки
"фіктивності" та відсутності реального
здійснення господарської діяльності.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що діяльність ТОВ "Інфосервіском"
підпадає під ознаки фіктивної
діяльності суб'єкта господарювання,
передбачених викладеним положенням, а
тому дійшов висновку про правомірність
складання відповідачем оскаржуваних
рішень, виходячи з наявних у матеріалах
справи документів.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно з підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.
44.1. ст. 44 ПК України, не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Тобто, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів тільки у
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Таким чином, для підтвердження даних
податкового обліку можуть прийматись
до уваги тільки ті первинні документи,
які, за переконанням суду, складено у
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Крім того, згідно з ст. 185, ст. 186 ПК
України, об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст. 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст. 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

З метою оподаткування цим податком до
операцій з ввезення товарів на митну
територію України та вивезення товарів
за межі митної території України
прирівнюється поміщення товарів у
будь-який митний режим, визначений
Митним кодексом України.

Місцем постачання товарів є: а)
фактичне місцезнаходження товарів на
момент їх постачання (крім випадків,
передбачених у підпунктах "б" і "в" цього
пункту); б) місце, де товари перебувають
на час початку їх перевезення або
пересилання, у разі якщо товари
перевозяться або пересилаються
продавцем, покупцем чи третьою особою;
в) місце, де провадиться складання,
монтаж чи встановлення, у разі якщо
товари складаються, монтуються або
встановлюються (з випробуванням чи без
нього) продавцем або від його імені.

Місцем постачання послуг є: місце
фактичного постачання послуг,
пов'язаних з рухомим майном, а саме: а)
послуг, що є допоміжними у транспортній
діяльності: навантаження,
розвантаження, перевантаження,
складська обробка товарів та інші
аналогічні види послуг; б) послуг із
проведення експертизи та оцінки
рухомого майна; в) послуг, пов'язаних із
перевезенням пасажирів та вантажів, у
тому числі з постачанням продовольчих
продуктів і напоїв, призначених для
споживання; г) послуг із виконання
ремонтних робіт і послуг із переробки
сировини, а також інших робіт і послуг,
що пов'язані з рухомим майном; фактичне
місцезнаходження нерухомого майна, у
тому числі що будується, для тих послуг,
які пов'язані з нерухомим майном: а)
послуг агентств нерухомості; б) послуг
з підготовки та проведення будівельних
робіт; в) інших послуг за
місцезнаходженням нерухомого майна, у
тому числі що будується; місце
фактичного надання послуг у сфері
культури, мистецтва, освіти, науки,
спорту, розваг або інших подібних
послуг, включаючи послуги
організаторів діяльності в зазначених
сферах та послуги, що надаються для
влаштування платних виставок,
конференцій, навчальних семінарів та
інших подібних заходів.

Місцем постачання зазначених у цьому
пункті послуг вважається місце, в якому
отримувач послуг зареєстрований як
суб'єкт господарювання або - у разі
відсутності такого місця - місце
постійного чи переважного його
проживання. До таких послуг належать: а)
надання майнових прав інтелектуальної
власності, створення за замовленням та
використання об'єктів права
інтелектуальної власності, у тому
числі за ліцензійними договорами, а
також надання (передача) права на
скорочення викидів парникових газів
(вуглецевих одиниць); б) рекламні
послуги; в) консультаційні,
інжинірингові, інженерні, юридичні (у
тому числі адвокатські), бухгалтерські,
аудиторські, актуарні, а також послуги
з розроблення, постачання та
тестування програмного забезпечення, з
оброблення даних та надання
консультацій з питань інформатизації,
надання інформації та інших послуг у
сфері інформатизації, у тому числі з
використанням комп'ютерних систем; г)
надання персоналу, у тому числі якщо
персонал працює за місцем здійснення
діяльності покупця; ґ) надання в оренду
(лізинг) рухомого майна, крім
транспортних засобів та банківських
сейфів; д) телекомунікаційні послуги, а
саме: послуги, пов'язані з передаванням,
поширенням або прийманням сигналів,
слів, зображень та звуків або
інформації будь-якого характеру за
допомогою дротових, супутникових,
стільникових, радіотехнічних, оптичних
або інших електромагнітних систем
зв'язку, включаючи відповідне надання
або передання права на використання
можливостей такого передавання,
поширення або приймання, у тому числі
надання доступу до глобальних
інформаційних мереж; е) послуги
радіомовлення та телевізійного
мовлення; є) надання посередницьких
послуг від імені та за рахунок іншої
особи або від свого імені, але за
рахунок іншої особи, якщо
забезпечується надання покупцю послуг,
перерахованих у цьому підпункті; ж)
надання транспортно-експедиторських
послуг.

Місцем постачання послуг є місце
реєстрації постачальника, крім
операцій, зазначених у п. 186.2 і 186.3 цієї
статті.

Відповідно до підпункту 14.1.181 п. 14.1 ст. 14,
п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК
України, податковий кредит - сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з п. 187.8 ст. 187
цього Кодексу, а для операцій з
постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до п. 187.9 ст.
187 цього Кодексу, є дата фактичного
отримання замовником результатів
робіт (оформлених актами виконаних
робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

У листі Вищого адміністративного суду
України від 02 червня 2011 року (06 травня
2011 року) № 742/11/13-11 зазначено, що
наявність укладеного між учасниками
господарської операції договору або
відсутність визнання такого договору
недійсним або нікчемним сама собою не
свідчить про реальність вчинення
відповідної операції.

Якщо фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Для підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
ПДВ є факт придбання товарів та послуг
із метою їх використання в
господарській діяльності.

Отже, витрати, для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, а також податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
ПДВ мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з ПДВ за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

З аналізу викладених норм та обставин
вбачається, що платник має право
сформувати податковий кредит тільки на
підставі тих податкових накладних, які
виписано у разі фактичного здійснення
господарської операції.

Разом з тим, апеляційним судом
встановлено, що позивачем надано всі
необхідні документи, які підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій на підставі вказаного вище
договору укладеного з ТОВ
"Інфосервіском".

Так, з матеріалів справи убачається, що
04.04.2011 року між позивачем та ТОВ
"Інфосервіском" укладено договір №
02-04/11, за умовами якого ТОВ
"Інфосервіском" зобов'язалось виконати
роботи та надати послуги позивачу по
організації та проведенню рекламних
акцій по стимулюванню реалізації
продукції позивача та контролю за
здійсненням вказаних рекламних акцій,
відповідно до умов договору, що
становлять його невід'ємну частину, а
позивач зобов'язався прийняти та
оплатити роботи і послуги,
виконані/надані ТОВ "Інфосервіском", на
умовах, встановлених договором.

На виконання умов договору № 02-04/11
позивачем на розрахунковий рахунок ТОВ
«Інфосервіском» протягом червня 2011
року перераховано кошти у загальному
розмірі 938000,00 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями, а протягом
серпня 2011 року - у розмірі 595000,00 грн., про
що свідчать банківські виписки.

За таких обставин, колегіє суддів
вважає встановленим факт виконання
умов за зазначеними вище договором та
оплати його вартості, що
підтверджується документально.
Господарські операції належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та його
податковій звітності, що відповідачем
не заперечується.

Колегія суддів зазначає, що
контрагенти позивача, на момент
проведення операцій із позивачем мали
право на виписку податкових накладних
і були зареєстровані як платники
податку на додану вартість.

Судова колегія критично оцінює доводи
відповідача про те, що згідно витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
(чинного станом на 01.10.2012 року) ТОВ
"Інфосервіском" припинено, оскільки
договір № 02-04/11 між позивачем та ТОВ
"Інфосервіском" укладено 04.04.2011 року, а
його умови виконувались протягом
червня - серпня 2011 року. Водночас в ході
проведеної перевірки податковим
органом не було встановлено припинення
діяльності контрагента позивача,
обізнаності останнього щодо
протиправного характеру діяльності
його контрагента, прямої чи
опосередкованої причетності до такої
протиправної діяльності з метою
отримання податкової вигоди або
укладання фіктивних договорів.

Отже, на момент проведення перевірки у
ТОВ «Авто Житло План» були наявні всі
необхідні документи, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського та
податкового обліку, для віднесення до
валових витрат та податкового кредиту
сум, сплачених позивачем контрагенту, а
аналіз наданих позивачем видаткових
накладних, податкових накладних, інших
первинних та платіжних документів
свідчить про дотримання позивачем
спеціальних вимог щодо
документального підтвердження
формування податкового кредиту по
операціям з ТОВ «Інфосервіском», які
були предметом перевірки.

Водночас спростовуються наявними в
матеріалах справи доказами твердження
відповідача про те, що відповідно до
первинних документів, наданих
позивачем до перевірки, та баз даних
відповідача, позивач не реалізовував
продукцію на території міст Запоріжжя,
Кривого Рогу, Дніпропетровська,
Донецька, Чернігова, Сум, Полтави,
Боярки, Вишневого, Ірпеня, Борисполя
Броварів, Вишгорода, сіл П. Борщагівка
та С. Борщагівка, смт. Макарова та
Макарівського району, де надано
послуги по організації та проведенню
рекламних акцій по стимулюванню
реалізації продукції позивача та
контролю за здійсненням вказаних
рекламних акцій у зазначених періодах.

Зокрема в матеріалах справи містяться
копії договорів оренди позивача в
наведених вище містах, де знаходяться
консультаційні центри позивача. Окремо
суд звертає увагу на те, що
контрагентом позивача ТОВ
«Інфосервіском» надавались послуги по
організації та проведенню рекламних
акцій по стимулюванню реалізації
продукції позивача та контролю за
здійсненням вказаних рекламних акцій,
водночас такі рекламні акції
необов'язково повинні здійснюватись за
місцем виготовлення продукції або
надання послуг.

Відтак, з огляду на викладене, зокрема
вставлення реальності наданих
позивачу ТОВ «Інфосервіском» послуг,
колегія суддів дійшла висновку про
помилковість висновків суду першої
інстанції про те, що наявність у
позивача платіжних доручень,
накладних, виданих ТОВ "Інфосервіском",
не є безумовною підставою для
віднесення сум до валових витрат у
зв'язку з тим, що відомості, які
містяться у таких документах, не
підтверджені зустрічною звіркою, у
зв'язку з чим їх неможливо
ідентифікувати як такі, що призначені
для використання у межах господарської
діяльності платника податку.

Зокрема неможливість провести
зустрічної звірки контрагента не є
підставою для висновку про
неправомірність формування покупцем
валових витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що позивачем надано всі
необхідні документи, які підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій на підставі вказаного вище
договору.

Відтак, судова колегія вважає, що
надані позивачем під час перевірки
документи первинного бухгалтерського
та податкового обліку складені у
відповідності до приписів діючого
законодавства, мають всі необхідні для
цього реквізити, тому у відповідача
були відсутні підстави для прийняття
спірних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, суд першої інстанції надаючи
оцінку доказам наявним в матеріалах
справи дійшов висновку, що
фінансово-господарські
взаємовідносини позивача із ТОВ
«Інфосервіском» носять фіктивний
характер, на що колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Судова колегія звертає увагу, що судом
першої інстанції не було враховано
припис акту цивільного законодавства
України, викладений в частині 1 статті
204 Цивільного кодексу України (далі -ЦК
України) згідно з яким правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаним судом недійсним
(презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року у справі №
К/9991/50772/12.

Здійснивши системний аналіз приписів
ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для визнання
нікчемними укладених між позивачем та
його контрагентами договорів. Крім
того, колегія суддів зазначає, що
податковим органом, як суб'єктом
владних повноважень, не доведено, що
господарські операції позивача є
фіктивними або безтоварними, не
доведено недобросовісності позивача
та його контрагента, оскільки доказів
визнання нікчемними угод ні суду
першої інстанції, ні під час
апеляційного розгляду справи,
відповідачем не надано. Висновки
податкового органу ґрунтуються на
припущеннях, які не підтверджені
належними доказами і не мають
фактичного та правового обґрунтування.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, нате що чинним, станом на час
виникнення спірних правовідносин,
законодавством не передбачено
обов'язок платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми ПДВ до
податкового кредиту та заявляти
відповідні суми до бюджетного
відшкодування.

Зазначена позиція судової колегії
узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

Таким чином, відповідачем не доведено
обґрунтування правомірності прийнятих
податкових санкцій, відтак, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, доводи
апеляційної скарги спростовують
висновки суду першої інстанції, та
підтверджені в ході апеляційного
провадження, через що постанова суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нової постанови про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Житло План» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 жовтня 2012 року
скасувати та ухвалити нову, якою позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Авто Житло План» до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування рішень
відповідача задовольнити.

Визнати нечинними податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
служби від 27.02.2012 року № про
сплату 272167,00 грн. податку на додану
вартість і штрафних санкцій 24792,75 грн.
та № про сплату 312991,00 грн. податку
на прибуток.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено
28.04.2014 року.

Головуючий суддя

Федотов І.В.

Судді:

Епель О.В.

Губська О.А.