Справа № К/9991/12989/12-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/12989/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В.,
Мойсюка М.І., Олексієнка М.М.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова на
постанову Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 липня 2011 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова про
оскарження дій, пов'язаних з відмовою у
призначенні пенсії за вислугу років,

в с т а
н о в и л а :

У березні 2011 року позивачка звернулася
до суду із зазначеним позовом до
відповідача. Уточнивши позовні вимоги
просила визнати неправомірними дії
відповідача про відмову в призначенні
пенсії за вислугу років та зобов'язати
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова
призначити їй вказану пенсію з
20 червня 2011 року.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що
згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» вона має право
на призначення пенсії за вислугу років,
оскільки її посада входить до переліку
посад, що дають право на призначення
цієї пенсії, а стаж педагогічної роботи
становить 29 років.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 липня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 січня 2012 року,
позов задоволено частково. Визнано
протиправними дії відповідача щодо
відмови у призначенні позивачці пенсії
за вислугу років. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова
призначити ОСОБА_4 пенсію за вислугою
років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» з
20 червня 2011 року.

У касаційній скарзі управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах, встановлених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 20
серпня 1982 року працювала викладачем
класу скрипки у музичних школах, що
підтверджується записами у трудовій
книжці, та має 29 років педагогічного
стажу.

Згідно рішення управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Львова від 29 червня 2011 року
№ 6227/03-20 позивачці було відмовлено у
призначенні пенсії за вислугу років
відповідно до п. «е» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» у
зв'язку з відсутністю у неї необхідного
спеціального стажу роботи 25
років.

Задовольняючи позовні вимоги суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що період роботи
позивачки в музичних школах з 20 серпня
1982 року по 14 червня 2011 року підлягає до
зарахування в спеціальний стаж роботи,
який дає їй право на пенсію за вислугу
років як педагогічному працівнику.

Відповідно ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, зокрема, чи прийняті вони:
на підставі, у межах повноважень, та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
право на пенсію за вислугу років мають
працівники освіти при наявності
спеціального стажу роботи від 25 до 30
років за переліком, що затверджується у
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно ст. 21 Закону України «Про
позашкільну освіту» педагогічні
працівники позашкільних навчальних
закладів мають право на пенсію за
вислугу років за наявності
педагогічного стажу роботи не менше
ніж 25 років.

Виходячи з положень Постанови Кабінету
Міністрів України № 909 від 4 листопада
1993 року (зі змінами внесеними 26 вересня
2002 року) затверджено перелік закладів і
установ освіти, охорони здоров'я та
соціального захисту і посад, робота на
яких дає право на пенсію за вислугу
років. Оскільки посада позивачки до
цього переліку не входила, дорученням
Кабінету Міністрів України від 6 січня
1996 року № 397/21 дію вищезазначеної
постанови було поширено, в тому числі і
на викладачів шкіл мистецтв.

Постановою № 963 від 14 червня 2000 року
«Про затвердження переліку посад
педагогічних та науково-педагогічних
працівників» посада викладача школи
мистецтв включена до переліку посад
педагогічних працівників.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку, що період
роботи позивачки в музичних школах на
посаді викладача по класу скрипки з 20
серпня 1982 року по 14 червня 2011 року
підлягає зарахуванню до спеціального
стажу роботи, який дає право на пенсію
за вислугу років як педагогічному
працівнику.

Отже, дії відповідача щодо відмови у
призначенні позивачці пенсії за
вислугу років є неправомірними.

Враховуючи вищенаведене суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли вірного
висновку про задоволення позовних
вимог.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу,
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судових рішень, порушення
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Шевченківського районного суду
м. Львова від 11 липня 2011 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.В.
Тракало

Судді:
М.І. Мойсюк

М.М. Олексієнко