Справа № 810/2147/14
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року
810/2147/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві адміністративну справу

за позовомКомунального підприємства
"Ірпіньводоканал"доІрпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській
областіпровизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Комунальне підприємство
"Ірпіньводоканал" звернулось до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 17.12.2013 №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
висновки податкового органу про
завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість, а також про
нікчемність господарських операцій з
ПП "Постачпром" не відповідають
дійсності та зроблені без відповідних
на те повноважень, реальність операцій
спростовується належними первинними
документами, а за податкові
зобов'язання свого контрагента позивач
не може відповідати. Вважає, що
податковий орган не має права робити
висновок про нікчемність правочинів,
вчинених позивачем. З цих підстав
просить позов задовольнити.

Представник відповідача позову не
визнав, надав суду письмові
заперечення, в яких просив суд у
задоволенні позову відмовити з
мотивів, що правочин, укладений між
позивачем та його контрагентом є
нікчемним, оскільки договори укладені
без реального настання правових
наслідків, з метою заниження об'єкту
оподаткування та несплати податків, що
призвело до втрат дохідної частини
Державного бюджету України. Таким
чином, на думку відповідача, дії
податкового органу щодо визнання
правочину нікчемним між позивачем та
його контрагентом повністю
відповідають чинному законодавству, а
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є таким, що
прийняте у відповідності до вимог
податкового законодавства.

До початку розгляду справи по суті
представники сторін подали до суду
заяви про розгляд справи за їх
відсутності в порядку письмового
провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження, якщо
всі особи, які беруть участь у справі
заявили клопотання про розгляд справи
за їх відсутності.

За таких обставин, судом визнано за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження на підставі
наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

Комунальне підприємство
"Ірпіньводоканал" є юридичною особою,
що зареєстрована 25.02.1992 Виконавчим
комітетом Ірпінської міської ради
Київської області, як платник податків
перебуває на обліку в Ірпінській
об'єднаній державній податковій
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області.
Позивач також зареєстрований як
платник податку на додану вартість.

З матеріалів справи вбачається, що в
листопаді 2013 року посадовою особою
Ірпінської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області на підставі наказу
від 22.11.2013 №366, згідно п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.1
п.78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 Податкового
кодексу України проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку Комунального підприємства
"Ірпіньводоканал" з питань дотримання
вимог податкового законодавства щодо
нарахування та сплати податку на
додану вартість по взаємовідносинах з
ПП "Постачпром" за період з 01.01.2013 по
31.01.2013, за результатами якої складено
Акт від 04.12.2013 №1375/22-4/03362471 (надалі - Акт
перевірки).

За результатами проведеної перевірки
посадова особа податкового органу
дійшла висновку про порушення
позивачем п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1
ст. 200, п.201.1 ст. 201 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету за січень 2013 року на
загальну суму 1288 грн.

На підставі висновків Акту перевірки
Ірпінською ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області прийнято податкове
повідомлення-рішення від 17.12.2013 №,
згідно з яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
"податок на додану вартість" у розмірі
1610 грн., з яких: 1288 грн. - за основним
платежем; 322 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями;

Проте, не погоджуючись із висновками
відповідача щодо визнання нікчемним
правочину між КП "Ірпіньводоканал" та
ПП "Постачпром", а також з податковим
повідомленням-рішенням, позивач
оскаржив їх до суду.

Перевіряючи викладені у вказаному акті
обставини, судом встановлено наступне.

Як вбачається з акту перевірки, вказані
вище порушення пов'язані з придбанням
позивачем у ПП "Постачпром" спецодягу,
інвентару, миючих засобів.

Так, на думку посадової особи
відповідача, контрагент позивача має
ознаки фіктивності, з огляду на
наступне.

При проведенні документальної
перевірки позивача Ірпінська ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області
використала Акт перевірки ДПІ в
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 23.09.2013 №513/26-54-22-05-07/32824713 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ПП "Постачпром" щодо
відображення господарських відносин з
ТОВ "Катрейд" за період з 01.01.2013 по 31.01.2013.

Так, податковим органом встановлено, що
за зареєстрованою юридичною адресою ПП
"Постачпром" не знаходиться, а фактичне
місце знаходження встановити
неможливо, крім того в зв'язку із не
знаходженням за юридичною адресою,
перевіряючі не мали змоги перевірити
первинну документацію цього
підприємства.

Також, перевіркою встановлено
відсутність у ПП "Постачпром" трудових
ресурсів, основних фондів, складських
приміщень, транспортних засобів,
найманих працівників, майна та інших
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для здійснення операцій з
купівлі-продажу

Враховуючи вищевикладені факти,
податковий орган зазначає, що
фінансово-господарська діяльність ПП
"Постачпром" є сумнівною, а суб'єкт
господарювання створений без мети
зайняття господарською діяльністю, з
метою прикриття незаконної діяльності.
Такі причини можуть бути наявними лише
за умови, що платник податку має намір
одержати економічний ефект у
результаті підприємницької
діяльності, але не виключно чи
переважно за рахунок формування
податкового кредиту для інших
суб'єктів господарювання, серед яких є
КП "Ірпіньводоканал".

Враховуючи дані вищезазначеного акту,
відповідач дійшов висновку про те, що
господарські операції здійснені між
позивачем та його контрагентом - ПП
"Постачпром" не спричинили настання
правових наслідків, а отже є
нікчемними.

Проте, вказані висновки податкового
органу суд вважає необґрунтованими,
виходячи з наступного.

Так, на підставі зібраних по справі
доказів судом встановлено наступне.

В квітні 2012 року між позивачем
(Покупець) та ПП "Постачпром" (Продавець)
укладено договір №ИВК-204 від 02.04.2012,
згідно умов якого Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупцю товар (матеріали, обладнання), а
Покупець зобов'язується прийняти та
оплатити цей товар на умовах,
визначених цим договором.

Виконання вказаного договору
підтверджується наступними
документами, а саме:

- рахунками від 08.01.2013 №2 на суму 4405,68
грн., від 10.01.2013 №3 на суму 2078,16 грн., від
23.01.2013 №10 на суму 1245,12 грн.;

- накладними від 18.01.2013 №6 на суму 4405,68
грн., від 22.01.2013 №7 на суму 2078,16 грн., від
30.01.2013 №8 на суму 1245,12 грн.;

- податковими накладними від 09.01.2013 №2
на суму 4405,68 грн., від 14.01.2013 №3 на суму
2078,16 грн., від 24.01.2013 №8 на суму 1245,12 грн.;

- внутрішніми накладними від 11.01.2013 №28
на суму 351,90 грн., від 23.01.2013 №82 на суму
138,60 грн., від 23.01.2013 №83 на суму 138,60 грн.,
від 23.01.2013 №84 на суму 138,60 грн., від 23.01.2013
№85 на суму 138,60 грн., від 23.01.2013 №86 на
суму 138,60 грн., від 23.01.2013 №87 на суму 138,60
грн., від 23.01.2013 №88 на суму 138,60 грн., від
23.01.2013 №89 на суму 138,60 грн., від 23.01.2013 №90
на суму 138,60 грн., від 01.02.2013 №133 на суму
351,89 грн., від 11.01.2013 №8 на суму 116,33 грн.,
від 11.01.2013 №7 на суму 2595,28 грн., від 11.01.2013
№19 на суму 331,04 грн., від 11.01.2013 №18 на
суму 153,30 грн., від 11.01.2013 №15 на суму 60,49
грн., від 11.01.2013 №13 на суму 45,91 грн., від
11.01.2013 №10 на суму 226,10 грн., від 11.01.2013 №9
на суму 265,10 грн., від 16.01.2013 №35 на суму
18,25 грн., від 31.01.2013 №124 на суму 137,60 грн.,
від 16.01.2013 №37 на суму 4,65 грн., від 11.01.2013
№17 на суму 58,40 грн., від 11.01.2013 №16 на суму
74,45 грн., від 22.02.2013 №277 на суму 307,75 грн., з
яких вбачається який товар був
переданий та ким отриманий;

- банківськими виписками станом на
09.01.2013, на 14.01.2013 та станом на 24.01.2013.

Суми податку на додану вартість,
підтверджені зазначеними податковими
накладними, позивач включив до складу
податкового кредиту в січні 2013 року,
відобразив у реєстрі отриманих
податкових накладних та відобразив у
податковій декларації з податку на
додану вартість за січень 2013 року.

В той же час, як вбачається з Акту
перевірки, позивачем надавались
належним чином засвідчені копії
зазначених вище первинних документів,
що підтверджують факт здійснення
господарських операцій.

Тобто, позивачем надано первинні
документи, які підтверджують факт
здійснення господарських операцій
щодо купівлі у ПП "Постачпром"
спецодягу, інвентару, миючих засобів.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
податковий орган в Акті перевірки не
ставив під сумнів достовірність даних,
які містять вказані первинні
бухгалтерські документи, а також не
зазначав про невідповідність
первинних бухгалтерських документів
вимогам чинного податкового
законодавства, зокрема, відсутності у
них обов'язкових реквізитів.

Таким чином, зазначене підтверджує
фактичне здійснення позивачем
господарської операції щодо купівлі у
ПП "Постачпром" спецодягу, інвентару,
миючих засобів.

Крім того, судом встановлено, що на час
укладання та виконання зазначеного
правочину, ПП "Постачпром" було
зареєстровано як юридичну особу та був
платником податку на додану вартість.

Крім того, в Акті перевірки немає
жодних посилань на те, що свідоцтво про
державну реєстрацію та свідоцтво
платника податку на додану вартість ПП
"Постачпром" були скасовані чи визнані
недійсними за рішенням суду на момент
укладання чи виконання договору.

Таким чином, фінансово-господарські
операції позивача з ПП "Постачпром"
підтверджені первинними документами,
які були надані податковому органу на
перевірку, та копії яких наявні в
матеріалах справи.

За результатом здійснення
господарських операцій з ПП
"Постачпром"" позивач сформував
податковий кредит з податку на додану
вартість.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Так, відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину
встановлена законом, такий правочин
вважається нікчемним (ч. 2 ст. 215 ЦК
України).

В силу статті 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Як вже зазначалось судом, податкове
повідомлення-рішення про визначення
Позивачу податку на додану вартість
прийняте податковим органом у зв'язку
включенням до складу податкового
кредиту суми податку, сплачені
контрагенту - ПП "Постачпром" у складі
ціни за придбаний товар, за нікчемними
господарськими операціями (на думку
податкового органу, ніякі товари
контрагентом фактично не
поставлялись).

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як встановлено судом, факт купівлі
товарно-матеріальних цінностей
підтверджуються документально,
господарські операції належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку Позивача та у
податковій звітності; право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість
підтверджується податковими
накладними.

Крім цього, відповідно до положень
Цивільного кодексу України та
презумпції правомірності правочину
усі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом на підставі
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного розгляду питання про
недійсність такого правочину. Про
недійсність правочину ухвалюється
судове рішення.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочину, укладеного між
позивачем та ПП "Постачпром", недійсним
у судовому порядку.

Також, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази наявності судових
рішень, які б набрали законної сили, з
приводу незаконних дій посадових осіб
ПП "Постачпром", а також судових рішень
щодо визнання правочину, укладеного
між позивачем та вказаним
підприємством, недійсним.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що чинним законодавством
України на сторону цивільно-правової
угоди, яка є платником податків, не
покладено обов'язку з перевірки
відповідності законодавству
установчих документів іншого учасника
правовідносин та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Але при цьому, суд акцентує увагу на
правовій позиції, яка полягає в тому, що
Цивільний та Господарський кодекси
України не передбачають такого
наслідку як визнання правочинів
нікчемними, якщо представники
юридичних осіб, укладаючи правочини,
діяли без повноважень або з
перевищенням повноважень.

Відповідно до вимог Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. При цьому, такий
платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Відповідно до цього, суд вважає, що для
обґрунтування нікчемності правочину
необхідні фактичні дані, що свідчать
про нікчемність саме такого правочину,
а не якогось іншого.

Отже, при розгляді податкових спорів
слід виходити із презумпції
добросовісності платників податків та
інших учасників правовідносин у сфері
економіки. У зв'язку з цим
передбачається, що дії платників
податків, що мають за своїм результатом
одержання податкової вигоди
економічно виправдані, а відомості, що
містяться у податкових деклараціях,
податкових накладних, вантажних митних
деклараціях, бухгалтерській звітності
та податковому обліку, достовірні.

Надання податковому органу всіх
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Таким чином, закон виходить з
презумпції легітимності укладених
договорів, тобто відповідні рішення
вважаються такими, що відповідають
закону, якщо судом не буде встановлене
інше.

Факт здійснення господарських
операцій між позивачем та ПП
"Постачпром" підтверджується
первинними документами, які складались
для певного виду господарської
операції, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Також суд вважає за необхідне
зазначити, що створення юридичної
особи, зокрема, за викраденими,
загубленими чи підробленими
документами з метою одержання
податкової вигоди як такою особою, яка
може не сплачувати податки, так і
іншими платниками податків, саме по
собі не означає, що всі правочини,
укладені з такою юридичною особою,
вчинені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

До контрагента особи, зареєстрованої з
порушенням вимог чинного
законодавства, за змістом статті 18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" не можуть
застосовуватися негативні
публічно-правові наслідки, коли він не
знав, що відомості про таку особу,
внесені до Єдиного державного реєстру,
є недостовірними.

Обов'язок доведення обізнаності такої
особи в недостовірності відомостей
лежить на податковому органі.

Проте, будь-яких доказів з приводу того,
що контрагент позивача - ПП "Постачпром"
було створено з метою прикриття
незаконної діяльності, податковий
орган не надав.

Крім цього, суд також відмічає, що в
силу положень Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами права
із статусом юридичної особи, а відтак
за змістом Податкового кодексу України
позивач та контрагент позивача є
окремими платниками податку на додану
вартість. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника ПДВ, яка (слід розуміти -
відповідальність) відповідно до ст. 61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до відповідальності за діяння, що було
вчинено іншою особою, є неможливим.

Висновок про те, що платник не несе
відповідальності за порушення,
допущені його контрагентом,
узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі "Булвес" АД проти Болгарії"
(заява № 3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
На думку суду, такі вимоги стали
надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх
сукупності за правилами ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд зазначає, що в Акті
перевірки від 04.12.2013 №1375/22-4/03362471
суб'єктом владних повноважень не
викладено жодних належних та
допустимих доводів про відсутність
фактичного виконання позивачем
господарських операцій за переліченим
вище правочином, про відсутність
витрат позивача у спірних
правовідносинах, про наявність
взаємопов'язаності позивача та ПП
"Постачпром", про відсутність
використання позивачем отриманого
товару у власній господарській
діяльності.

Первинні документи, які були надані
податковому органу, не містять жодних
доказів наявності між позивачем та
його контрагентом взаємоузгоджених
зловмисних дій, спрямованих на
порушення існуючого в державі
суспільного ладу або моральних засад.
Таких доказів суду відповідачем не
надано, а судом при виконанні вимог ст.
11 Кодексу адміністративного
судочинства України не виявлено.

Окрім того, суд враховує також і те, що
відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Оскільки визнання фіктивного
правочину недійсним відбувається за
рішенням суду, єдиним допустимим
засобом доказування факту фіктивності
правочину є рішення суду. Інші докази
цю обставини підтвердити не можуть в
силу прямого припису закону, а отже й не
можуть братися до уваги судом під час
вирішення справи.

З приводу визначення Позивачем
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, за рахунок
операцій з ПП "Постачпром" позивачем
сформовано податковий кредит.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

У ході розгляду справи позивачем
спростовано висновки відповідача щодо
відсутності реальних операцій, шляхом
надання первинних документів.

Так, наявні в матеріалах справи
договір, рахунки, накладні, податкові
накладні, внутрішні накладні,
банківські виписки в силу Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" є
первинними документами, та мають всі
необхідні встановлені законом
обов'язкові реквізити. Докази того, що
вказані документи не мають юридичної
сили або визнані в установленому
порядку недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання товару за спірним правочином
документально підтверджується.
Твердження податкового органу про
відсутність факту поставки товару під
час розгляду справи не були доведені, а
надані позивачем докази є
переконливими і достатніми для
висновку суду щодо реальності
господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
198, 200, 201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд звертає увагу на те, що
відповідачем право позивача на
формування податкового кредиту
поставлено в залежність від
добросовісності його контрагента, що
суперечить приписам податкового
законодавства. Так, якщо такий
контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене, суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагента (наприклад,
його "фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
"Інтерсплав проти України").

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності свого рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 94, 122,
158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов Комунального
підприємства "Ірпіньводоканал" -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 17.12.2013 №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Комунального підприємства
"Ірпіньводоканал" (код за )
сплачений судовий збір у розмірі 73
(сімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.