Справа № 2а-11240/10/2670
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/80096/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 травня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної судової адміністрації
України, Кабінету Міністрів України,
Державної казначейської служби
України про визнання бездіяльності
протиправною, стягнення
заборгованості та зобов'язання вчинити
певні дії,

встановила:

У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Державної
казначейської служби України, в якому
просив стягнути із відповідачів на
його користь заборгованість з
нарахування та виплати заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року по 31
травня 2011 року у сумі 439286,03 грн;
стягнути із відповідачів на його
користь заборгованість з нарахування
та виплати довічного грошового
утримання за період з 01 червня 2005 року
по 31 травня 2011 року у сумі 19995,21 грн;
зобов'язати відповідача Державну
судову адміністрацію у подальшому
нараховувати заробітну плату та
довічне грошове утримання у
відповідності у відповідності з
нормативно-правовими актами, якими
встановлена заробітна плата судді.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
травня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від
08 листопада 2012 року, в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, ОСОБА_2 просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати, а за справою
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі та рішення судів
щодо правильності застосування ними
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
було встановлено, що з 29 листопада 2001
року ОСОБА_2 був призначений на посаду
судді Київського районного суду м.
Одеси. 04 травня 2005 року
позивачу було встановлено надбавку за
вислугу років у розмірі 25% від
загальної заробітної плати з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас. 21 лютого 2007 року
ОСОБА_2 було присвоєно 2 клас судді. 04
травня 2010 року позивачу присвоєно
надбавку в розмірі 30%.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що виплата спірних
виплат обумовлена наявністю
відповідних, передбачених бюджетом,
асигнувань, а тому порушення прав
позивача з боку відповідача при
виплаті йому заробітної плати,
щомісячного грошового утримання
відсутні, у зв'язку з чим немає підстав
для визнання його дій чи бездіяльності
незаконною та стягнення коштів.

Так, відповідно до статті 44 Закону
України «Про статус суддів» №2862-ХІІ (в
редакції, що діяла станом на час
виникнення спірних правовідносин)
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

На рівні Закону посадові оклади
професійних суддів не встановлювались,
а тому на реалізацію цього Закону,
постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865 було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, яка
набрала законної сили з 01 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року №865»
зазначену постанову доповнено,
зокрема, пунктом 4-1, яким установлено,
що розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року в
адміністративній справі за позовом
Особи до держави Україна, Кабінету
Міністрів України, треті особи:
Державне казначейство України,
Державна судова адміністрація, визнано
протиправним і скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865.

Зазначену постанову в цій частині
залишено без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного Суду України від 29
жовтня 2009 року.

В той же час, постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 встановлено, що розміри
посадових окладів суддів, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України «Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів»
від 21 грудня 2005 року №1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№865» від 31 грудня 2005 року №1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року №865.

Проте, постановою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року у справі №К-37929/09 за
касаційною скаргою Кабінету Міністрів
України було визнано такими, що не
відповідають нормам матеріального
права, та скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду України від 19
серпня 2009 року і відмовлено Особі в
задоволенні позову до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України, про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року
№1243 в частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року №865» від 31 грудня 2005
року №1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року №865.

Водночас, визнання нечинним пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№865 при наявності постанов Кабінету
Міністрів України №1243 від 21 грудня 2005
року «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» та №1310 від
31 грудня 2005 року «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року
№865», які також стосуються питання
обчислення заробітної плати суддів, не
давало підстав відповідачу
здійснювати виплату заробітної плати у
заявлених розмірах.

Крім того, пунктом 2 Указу Президента
України «Про заходи щодо забезпечення
наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної
дисципліни» від 28 лютого
1997 року №187 встановлено, що витрачання
коштів органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до частини другої статті 51
Бюджетного кодексу України
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів, відповідно до
затвердженого бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Держаний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно пункту 7 статті 23 Бюджетного
кодексу України, усі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, за
винятком тих випадків, коли окремим
законом передбачені багаторічні
бюджетні призначення.

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 01 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період.

Конституцією України визначено кінець
бюджетного періоду - 31 грудня поточного
року, тобто саме у цей час закінчуються
всі бюджетні призначення. Винятком є
лише випадок, коли окремим законом
передбачається багаторічне
призначення.

Виплати, якими є позовні вимоги
позивача, не відносяться до
багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у відповідачів
відсутнє право здійснювати платежі з
бюджету без наявності відповідного
бюджетного призначення.

Таким чином, колегія суддів
касаційного суду приходить до
висновку, що судами попередніх
інстанцій було правомірно відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо
перерахунку його заробітної плати та
щомісячного грошового утримання на
підставі постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2008 року.

Водночас, за правилами статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Кожна особа, яка звернулася за
судовим захистом, розпоряджається
своїми вимогами на свій розсуд, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В адміністративному позові ОСОБА_2
ставив питання, зокрема, про виплату
заборгованості із заробітної плати та
щомісячного грошового утримання з 01
червня 2005 року. Свої вимоги мотивував
тим, що частина друга статті 44 Закону
України «Про статус суддів» передбачає
встановлення посадових окладів суддів
у відсотковому відношенні до
посадового окладу Голови Верховного
Суду України у розмірі, який не може
бути меншими від 50% його окладу.
Посадовий оклад судді не може бути
меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці Голови та
заступників Голови Верховного Суду
України» від 30 червня 2005 року №514
зазначеним особам було підвищено
посадові оклади з 01 червня 2005 року.
Проте, перерахунок окладів іншим
суддям з 01 червня 2005 року на підставі
цієї постанови не проводився і лише 03
вересня 2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанову №865 «Про
оплату праці суддів», якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.
Зазначена постанова набрала чинності з
01 січня 2006 року. Таким чином, в період з
01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року
оклади суддів не відповідали вимогам
частини другої статті 44 Закону України
«Про статус суддів».

Проте, ні суд першої інстанції, ні
апеляційний суд, ухвалюючи рішення у
справі, на ці обставини увагу не
звернули, докази щодо цих обставин не
дослідили та відповідного рішення у
цій частині позовних вимог не ухвалили.

Крім того, суди при розгляді справи не
врахували, що позовні вимоги про
стягнення заборгованості в частині
виплати грошового утримання не є
вимогами з виплати заробітної плати, а
тому щодо цих позовних вимог підлягає
застосуванню строк звернення до суду,
встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Вказані порушення норм матеріального
та процесуального права не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції з
урахуванням положень статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства щодо
відсутності можливості досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, що відповідно до
вимог статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування судових
рішень і направлення справи на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 травня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної судової адміністрації
України, Кабінету Міністрів України,
Державної казначейської служби
України про визнання бездіяльності
протиправною, стягнення
заборгованості та зобов'язання вчинити
певні дії - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Державної
судової адміністрації України,
Кабінету Міністрів України, Державної
казначейської служби України про
визнання бездіяльності протиправною,
стягнення заборгованості та
зобов'язання вчинити певні дії
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя
М.М. Заїка

судді:
О.П. Стародуб

І.В. Штульман