Справа № 2а/489/137/2013
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а/489/137/2013

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Кокорєв В.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу Комісії
з питань поновлення прав
реабілітованих Миколаївської міської
ради на постанову Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 22
квітня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Миколаївської міської
ради про визнання незаконним частини
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
адміністративним позовом, в якому
просив визнати частину 4 Рішення № 1
відповідача від 09.11.2012 незаконною та
нечинною та зобов'язати відповідача
призначити йому компенсацію, як
реабілітованій особі, в розмірі однієї
мінімальної заробітної плати,
встановленої на дату призначення
компенсації, за кожен місяць
позбавлення волі чи перебування на
примусовому лікуванні.

В обгрунтування позовних вимог
зазначалось, що у 1986-1988 роках до нього
застосували примусові заходи
медичного характеру з політичних
мотивів. 11.05.2012 він подав відповідачу
довідку про реабілітацію та заяву про
видачу йому посвідчення
реабілітованого та виплату
компенсації як реабілітованій особі.

09.11.2012 відповідачем прийнято зазначене
рішення, яким відповідач надав йому
статус реабілітованої особи та
призначив грошову компенсацію по 7 грн.
50 коп. за кожний місяць примусового
лікування, всього 206 грн. 25 коп.
Оскільки призначена йому компенсація
менша однієї мінімальної місячної
заробітної плати позивач вважає
рішення відповідача незаконним, а тому
змушений звернутися до суду з даним
позовом.

В судовому засіданні суду першої
інстанції позивач попросив залишити
без розгляду другу позовну вимогу (п. 2
позовної заяви), а саме про зобов'язання
відповідача призначити йому
компенсацію, як реабілітованій особі, в
розмірі однієї мінімальної заробітної
плати, встановленої на дату
призначення компенсації, за кожен
місяць позбавлення волі чи перебування
на примусовому лікуванні.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 20.03.2013 р. позовну вимогу
про зобов'язання відповідача
призначити позивачу компенсацію, як
реабілітованій особі, в розмірі однієї
мінімальної заробітної плати,
встановленої на дату призначення
компенсації, за кожен місяць
позбавлення волі чи перебування на
примусовому лікуванні залишено без
розгляду.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 22 квітня 2013 року
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано п. 4 Рішення № 1 Комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Миколаївської міської ради від 09
листопада 2012 року незаконним та
нечинним.

Не погоджуючись з даною постановою
суду Комісія з питань поновлення прав
реабілітованих Миколаївської міської
ради подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, у зв'язку з чим
просить його скасувати та ухвалити
нову постанову, якою в задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням № 1 комісії з питань
поновлення прав реабілітованих від 09
листопада 2012 року ОСОБА_1 надано статус
реабілітованої особи, вказано після
отримання бланків посвідчень
реабілітованих гр. ОСОБА_1 видати
посвідчення, як реабілітованій особі
та призначено компенсацію за період
перебування на примусовому лікуванні в
сумі 206,25 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що п. 4
Рішення № 1 Комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Миколаївської
міської ради від 09 листопада 2012 року
порушує права позивача та є незаконним.

Колегія суддів вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України, Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні».

За змістом ст. 1 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні» вважаються
реабілітованими особи, які з
політичних мотивів були
необгрунтовано засуджені судами або
піддані репресіям позасудовими
органами, в тому числі "двійками",
"трійками", особливими нарадами і в
будь-якому іншому позасудовому
порядку, за вчинення на території
України діянь, кваліфікованих як
контрреволюційні злочини за
кримінальним законодавством України
до набрання чинності Законом СРСР "Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини" від 25 грудня 1958 року,
за винятком осіб, зазначених у статті 2
цього Закону.

Підлягають реабілітації також особи,
щодо яких з політичних мотивів
застосовано примусові заходи
медичного характеру.

На підставі ст. 5 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні» визначено
встановити для осіб, які відбували
покарання у вигляді позбавлення волі
або примусового поміщення у лікувальні
заклади і згодом реабілітовані
відповідно до статті 1 цього Закону,
грошову компенсацію у розмірі однієї
мінімальної заробітної плати за кожний
місяць позбавлення волі, але не більш
як 75 мінімальних заробітних плат.
Одноразово як грошова компенсація
реабілітованій особі виплачується до 15
мінімальних заробітних плат, а решта
належних грошей - протягом наступних
п'яти років. У разі можливості, на
вимогу реабілітованого, вся нарахована
грошова компенсація може бути
виплачена одноразово. Виплата
компенсації спадкоємцям не
проводиться, крім випадків, коли
компенсація була нарахована, але не
отримана реабілітованим.

В ході судового розгляду встановлено,
що згідно з довідкою від 15.06.2012 за № 1126
виданої головним лікарем
Миколаївської обласної психіатричної
лікарні, позивач знаходився на
примусовому лікуванні в
Дніпропетровській психіатричній
лікарні спеціального типу системи МВС
з 01.04.1986 до 15.11.1987, та в Миколаївській
обласній психіатричній лікарні № 1 на
примусовому лікуванні з 16.11.1987 до 15.07.1988.

Відповідачем визначено загальний
термін перебування позивача на
примусовому лікуванні 27 місяців 15 днів.
Згодом, рішенням комісії № 1 від 15.03.2013
на підставі додаткових даних строк
було уточнено і визначено 30 місяців 23
дні.

Представник відповідача посилався на
те, що розрахунок компенсації
проводився відповідно до п. 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 18.04.1996
за № 429 «Про порядок розрахунків з
реабілітованими громадянами» за
змістом якого, розміри грошової
компенсації визначаються виходячи із
суми, що становить 50 відсотків
мінімальної заробітної плати,
встановленої Постановою Верховної
Ради України від 20 лютого 1996 року № 49.

Також ним зазначено, що вказана вище
постанова КМУ є нормативно-правовим
актом, який був прийнятий останнім
серед інших з питань компенсації
реабілітованим особам, і тому на думку
представника має пріоритет.

У відповідності до пп. 8 п.1 ст. 40
Бюджетного кодексу України розмір
мінімальної заробітної плати
визначається в Законі про Державний
бюджет на відповідний рік.

Розміри мінімальної заробітної плати
на 2012 рік затверджено Законом України
«Про Державний бюджет України на 2012
рік» від 22.12.2011 р. № 4282-VI.

Згідно частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та й спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 22 Конституції
України при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

За змістом ч. 4 ст. 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вище юридичну силу.

При цьому судом першої інстанції вірно
відхилено доводи відповідача на
постанову Кабінету Міністрів України
від 18.04.96 р. N 429, яка звужує розмір сум,
які підлягають виплаті реабілітованим
громадянам і суперечить змісту статті 5
Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні" з
огляду на те, що в даному випадку
застосування норми, яка прийнята
останньою за часом є неможливим,
оскільки такий метод може
застосовуватись при тлумаченні норм
права, що мають рівну юридичну силу, в
іншому випадку застосовується норма,
що має вищу юридичну силу.

Водночас, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України від 1
листопада 1996 року N 9 "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя" судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

На підставі п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року N 8 "Про незалежність судової влади"
зазначено, що відповідно до статей 8 та
22 Конституції України не підлягають
застосуванню судами закони та інші
нормативно-правові акти, якими
скасовуються конституційні права і
свободи людини та громадянина, а також
нові закони, які звужують зміст та
обсяг встановлених Конституцією
України і чинними законами прав і
свобод.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів
суду ті обставини, на які він посилався
в обґрунтування заявлених вимог, а
відповідач не надав суду належні
докази на підтвердження своїх
заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивній оцінці фактичних
обставин справи та доказів, а також на
невірному тлумаченні норм
матеріального права. Зазначені доводи
не містять посилань на конкретні
обставини чи факти або на нові докази,
які б давали підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в
ході судового розгляду обставин, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Миколаївської міської ради залишити
без задоволення, а постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 22 квітня 2013 року у справі
№ 2а/489/137/2013 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян