Справа № 811/4049/13-а
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
Кіровоград, вул. Велика Перспективна, 40
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року
справа №
811/4049/13-а

Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі судді
Жука Р.В., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській областіпро визнання
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 04.12.2013
року, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом в якому
просить визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області № від
04.12.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення є
незаконними, необґрунтованим та
безпідставним, а також такими, що
винесено з порушенням норм чинного
законодавства України. Зокрема,
посилалася на протиправність
висновків відповідача в акті перевірки
щодо безпідставного включення
позивачем до податкового кредиту суми
ПДВ по операціям з ТОВ
«Універсалавтотранс», в рамках
укладених угод, які є нікчемними.
Оскільки правочин, за наслідками
укладення якого, позивачем було
сформовано податковий кредит з
податку на додану вартість,
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлений ними.

Відповідачем до суду надано письмове
заперечення, відповідно до якого позов
ним не визнається в повному обсязі з
наступних підстав.

Відповідач зазначив, що податковим
органом прийнято оскаржуване
податкове повідомлення-рішення у
відповідності до норм чинного
законодавства України. Оскільки,
договір укладено позивачем з ТОВ
«Універсалавтотранс» без наміру
створення правових наслідків.
Відповідач зазначав, що позивачем
порушено вимоги п.п.198.2, 198.3, 198.6 ст.198,
п.201.6 ст. 201 Податкового кодексу України,
донараховано податок на додану
вартість.

В судове засідання 17 лютого 2014 року
представники сторін не прибули,
подавши клопотання про розгляд справи
за їх відсутності (т.5, а.с.172-173).

Відповідно до частини 4 статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Враховуючи клопотання сторін та
положення частини четвертої статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 17 лютого
2014 року суд ухвалив перейти до розгляду
справи в письмовому провадженні.

Розглянувши позовну заяву, долучені до
справи документи і матеріали,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрована як фізична
особа-підприємець виконавчим
комітетом Кіровоградської міської
ради 07.06.2005 року та є платником податку
на додану вартість (т.1, а.с.17, 207-209).

На підставі наказу Кіровоградської
ОДПІ Кіровоградської області ДПС "Про
проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки" від
11.11.2013 року №1107 посадовою особою
податкового органу проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку дотримання вимог
податкового законодавства фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 по
взаємовідносинах з ТОВ
«Універсалавтотранс» за період з 01.08.2013
року по 31.08.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
№257/11-23-17-01/НОМЕР_2 від 20.11.2013 року (т.1,
а.с.17-27), в якому зафіксовано наступні
порушення:

п.п.198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.201.6 ст. 201
Податкового кодексу України з
урахуванням ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1
ст.216, ст.228 Цивільного Кодексу України,
в результаті чого позивачу
донараховано податок на додану
вартість в сумі 312353,75 грн. (т.1, а.с.28).

Зазначені висновки відповідача
ґрунтуються на висновках актів
перевірок контрагентів позивача (т.1,
а.с.19-23).

На підставі акту перевірки
Кіровоградською ОДПІ Кіровоградської
області ДПС винесено податкове
повідомлення-рішення:

- №, яким фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі
312353,75 грн., із яких 208235,83 грн. за основним
платежем та 104117,92 грн. - штрафні
(фінансові) санкції (а.с.28).

Суд не погоджується з висновками
податкового органу з огляду на
наступне.

Згідно зі ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" №13 від 26.12.1992 року (в
редакції до 01.01.2012р.) оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та
III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Як зазначив Вищий адміністративний суд
України в листі від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11, з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість судам
належить з'ясовувати, зокрема, такі
обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції;
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

За таких підстав, в межах предмета
доказування по даній справі належить
встановити факт здійснення та
реальність господарських операцій між
ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Універсалавтотранс»
обставини використання придбаного
товару (робіт, послуг) у власній
господарській діяльності позивача,
встановити спеціальну податкову
правосуб'єктність учасників
господарської операції.

При цьому дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Також, Верховним Судом України у справі
№ 21-737во09 (постанова від 08.09.2009 року)
зазначено: «здійснення поставки товару
на будь-яких умовах поставки не
звільняє учасників господарської
операції від складання первинних
документів, які передбачені
законодавством про бухгалтерський
облік, а відтак суду слід звернути
увагу і дати належну оцінку доводам ДПІ
щодо відсутності таких документів у
платника податку під час його
перевірки, оскільки таке може свідчити
і про нездійснення самих господарських
операцій».

Судом встановлено, що основними видами
діяльності ФОП ОСОБА_1 визначено:
виробництво бетонних розчинів готових
для використання.

Судом встановлено, що позивач протягом
перевіряємого періоду перебував у
фінансово-господарських відносинах з
ТОВ «Універсалавтотранс».

Позивачем укладено з ТОВ
«Універсалавтотранс» договір поставки
№1-01-13 від 01 березня 2013 року, згідно
якого ТОВ «Універсалавтотранс»
(Продавець) зобов'язується передати у
власність фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 (Покупцю) цемент відповідно до
заявок та Специфікації до договору, а
Покупець - зобов'язується прийняти
даний товар та здійснити оплату (т.1,
а.с.29-30).

Згідно пункту 1.2 цього договору партією
товару вважається погоджена сторонами
кількість товару на підставі заявки
покупця.

Відповідно до пункту 2.1 договору ціна,
вартість, марка товару, тип його
пакування та кількість наведені в
Специфікаціях, які є невідємною
частиною договору.

Отримання позивачем від ТОВ
«Універсалавтотранс» вищезазначеного
товару, підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами у справі.

Згідно заявок ФОП ОСОБА_1 у
відповідності до додатків договору
поставки №1-01-13 від 01 березня 2013 року,
просило контрагента - ТОВ
«Універсалавтотранс» відвантажити на
адресу позивача цемент відповідно до
умов укладеного договору(т.1 а.с.31-43).

Фактична поставка товару
підтверджується наданим ПАТ
«ХАЙДЕЛЬБЕРГЦЕМЕНТ УКРАЇНА» договором
№341 від 05 березня 2013 року
купівлі-продажу цементу укладеного з
ТОВ «Універсалавтотранс» та
первинними документами до нього.

Так, пунктом 1.1 договору визначено, що
поставка цементу здійснюється в
кількості, за ціню, строками та на
умовах поставки згідно положень
Договору, заявок до нього та Додатків
(т.5 а.с.161-162).

У відповідності з заявками ТОВ
«Універсалавтотранс» від 12.11.2013 року,
19.11.2013 року, 22.11.2013 року, ПАТ
«ХАЙДЕЛЬБЕРГЦЕМЕНТ УКРАЇНА»
відвантажило придбаний ТОВ
«Універсалавтотранс» цемент марки ПЦ
ІІ/А-Ш 400 в кількості 288 тисяч тон на
адресу ООО «ЖБИ М-400», власником
одержуваного цементу є ФОП ОСОБА_1(т.5
а.с.163-165)

На підтвердження про направлення
зазначеного товару надані залізничні
накладні від 18.11.2013 року, 21.12.2013 року(т.5,
а.с.166-169).

Також виробником надано документи про
якість товару та паспорт радіаційної
якості сировини і будівельного
матеріалу (т.1, а.с.177-185)

Як підтверджують матеріали справи, між
позивачем та ООО «ЖБИ М-400» (виконавець)
укладено договір №103 від 09 квітня 2013
року про надання послуг.

Пунктом 1.1 договору визначено, що
виконавець зобов'язується прийняти на
свою залізничну колію вагони з
цементом для ФОП ОСОБА_1 від
постачальника ТОВ
«Універсалавтотранс», який відправляє
цемент через вантажовідправника ПАТ
«ХАЙДЕЛЬБЕРГЦЕМЕНТ УКРАЇНА» (т.1,
а.с.144-145).

Виконання вищезазначеного договору
підтверджується заявками ФОП ОСОБА_1,
актом виконаних робіт від 30 серпня 2013
року, рахунком на оплату №245 від 30
серпня 2013 року, платіжними дорученнями
(т.1 а.с.146-159).

Згідно актів приймання-передачі товару
до договору поставки №1-01-13 від 01
березня 2013 року ТОВ
«Універсалавтотранс» за період з 01.08.2013
року по 23.08.2013 року поставило цементу у
кількості 1440 тон.

Згідно видаткових накладних, рахунків
на оплату та виписаних на адресу ФОП
ОСОБА_1 податкових накладних, ТОВ
«Універсалавтотранс» поставило товару
на загальну суму 1249414,98 грн., в тому
числі податок на додану вартість -
208235,83грн.

ФОП ОСОБА_1 розрахувалось за
поставлений товар шляхом
перерахування на рахунок контрагента
грошових коштів, що підтверджується
платіжними дорученнями, копії яких
знаходяться в матеріалах справи (т.1,
а.с.120-137).

Вищезазначені податкові накладні
позивачем включено до складу
податкового кредиту за 2013 рік, що
встановлено податковим органом під час
перевірки фізичної особи-підприємця
ФОП ОСОБА_1

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку що матеріалами справи
доведено фактичне здійснення
господарських операцій, суми по яких
позивачем включені до складу
податкового кредиту.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку, зокрема, з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Аналіз наведеної норми дає підстави
вважати, що для віднесення платником
податку до податкового кредиту суми
податку на додану вартість необхідно,
зокрема, підтвердити відповідними
бухгалтерськими документами факти
отримання товару та його оплати, а
також наявність мети отримання товару,
пов'язаної із подальшим використанням
отриманих товарів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

З аналізу п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України вбачається, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку не включив у відповідному
звітному періоді до податкового
кредиту суму податку на додану
вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктами 201.1, 201.4, 201.6 статті 201
Податкового кодексу України
встановлено, що платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому ст.183 цього Кодексу.

Згідно ст.1 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996-XIV
(далі за текстом -Закон №996-XIV) первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отримані та видані позивачем податкові
накладні не мають недоліків, які згідно
зі ст.201 Податкового кодексу України,
ч.ч.12 ст.9 Закону №996-XIV, п.2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995р. №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995р. за №168/704,
спричиняють втрату ними статусу
податкових накладних.

Таким чином, враховуючи наведені норми
чинного законодавства України, суд
дійшов висновку, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій позивача з його контрагентом
ТОВ «Універсалавтотранс» є належні
первинні документи, які містять всі
необхідні реквізити та відповідають
вимогам, встановленим чинним
законодавством для первинних
документів, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

З аналізу вищенаведених норм
законодавства та правовідносин
позивача ТОВ «Універсалавтотранс»
також вбачається, що позивачем
дотримано всіх вимог закону, пов'язаних
з формуванням податкового кредиту та
виникненням податкового зобов'язання,
оскільки єдиною підставою для цього
являється наявність у платника
податку-покупця належно оформленої
податкової накладної.

Крім того, суд враховує, що наявність
вищевказаних законодавчо визначених
обставин для формування податкового
кредиту є обов'язковою, але, не є
безумовною підставою для визнання
правомірності такого формування за
умови, якщо податковий орган доведе, що
відомості у документах, на підставі
яких вони сформовані, не відповідають
дійсності, в тому числі, коли
господарські операції з придбання
товару (робіт, послуг) не мали реального
характеру.

У відповідності до п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України, право
платника податку на податковий кредит
ставиться в залежність від отримання
податкової накладної, а не від сплати
його контрагентами податку до бюджету
та їх знаходження за юридичними
адресами після здійснення
господарських операцій.

Факт використання товару позивачем у
власній господарській діяльності, та,
відповідно, реальність виконання
договору сторонами, підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, щодо отримання даного
товару, використання його в
господарській діяльності, що
підтверджується належними доказами,
які містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що придбаний у ТОВ
«Універсалавтотранс» товар в
подальшому був використаний у власній
господарській діяльності. Позивачем
виготовлено та реалізовано готової
продукції на суму 2403704 грн.

Судом встановлено, що між позивачем
(користувач) та фізичною особою ОСОБА_2
(позичкодавець) укладено договір
позички №22/1 від 01.03.2013 року.

Відповідно до умов договору
позичкодавець передає в тимчасове
користування майно:
бетонозмішувальний цех, галерею
сипучих матеріалів, формувальний цех
№1, з обладнанням та металоформами,
цементні баки, компресорна, відкрита
складська площадка №2 площею 570 м2 з
обладнанням, стаціонарні крани
ЗРМЗ-20-32, рег.№1157, ЗРМЗ 20-32, рег.№262 МСК 10
рег., №55 - в подальшому виробнича база,
яка розташована в м. Кіровограді по вул.
Короленка, 21 (а.с.210-211).

Досліджуючи спірні правовідносини суд
встановив, що залізнична колія ООО «ЖБИ
М-400» яке приймало на вагони з цементом
для ФОП ОСОБА_1 від постачальника ТОВ
«Універсалавтотранс» також
розташоване за адресою в м. Кіровограді
по вул. Короленка, 21, і межує з
виробничою базою позивача. Таким чином,
враховуючі дані обставини суд виключає
необхідність додаткового
транспортування цементу поставленого
ТОВ «Універсалавтотранс» з колії ООО
«ЖБИ М-400» до виробничих потужностей
позивача.

Виконання договору позички №22/1 від
01.03.2013 року підтверджується актом
приймання-передачі 01 січня 2013 року (т.1,
а.с.212).

З придбаного товару була виготовлена
продукція та реалізована контрагентам,
що підтверджується виробничими
нормами витрат матеріалів (т.1 а.с.222-227).

Виготовлена продукція реалізована
позивачем підприємствам-контрагентам,
що підтверджується податковими та
видатковими накладними виписаними ФОП
ОСОБА_1 на адресу
підприємств-контрагентів, виписками з
банку, товарно-транспортними
накладними (т.2,3,4), договорами надання
транспортних послуг, додатковими
угодами до них, статутними документами
та виписками з ЄДР (т.1 а.с.189-202).

Із наведеного вбачається, що сама по
собі несплата податку продавцем (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) в
разі фактичного здійснення
господарської операції, не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та виникненням податкових
зобов'язань.

Податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускав його контрагент, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Враховуючи те, що факт придбання
позивачем у ТОВ «Універсалавтотранс»
товару, згідно вищезазначених
договорів, підтверджується належними
первинними бухгалтерськими
документами, суд дійшов висновку про
фактичне підтвердження наявності у
позивача підстав для віднесення суми
сплаченого даному контрагенту ПДВ у
розмірі 208235,83 грн. у 2013 року до
податкового кредиту.

Суд зазначає, що відповідно до п.1
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України 01.11.2011 №
1379 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071 (далі -
Порядок № 1379), податкову накладну
заповнює особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у
розмірі 208235,83 грн. була віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту на підставі податкових
накладних, виписаних ТОВ
«Універсалавтотранс». На момент
складання вказаної податкової
накладної ТОВ «Універсалавтотранс»
було включено до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, а також
зареєстровано платником податку на
додану вартість відповідно до чинного
законодавства, з урахуванням чого суд
приходить до висновку про наявність у
нього права на складання податкових
накладних.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 10.01.2012 у справі №
К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цієї особи
на час вчинення спірних операцій є
свідченням наявності у неї необхідного
обсягу правосуб'єктності для
здійснення таких операцій, тоді як
перевірка проведення такої реєстрації
з дотриманням вимог законодавства
перебуває поза межами можливого
контролю платника.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 03.05.2012 у справі №
К/9991/11271/12.

Слід також зазначити, що перевіркою не
встановлено відсутності факту
поставки товару або того, що будівельні
матеріали придбавалися позивачем для
використання в цілях інших, ніж з метою
використання в господарській
діяльності.

Суд критично оцінює твердження
відповідача, що фінансово-господарські
угоди між позивачем та ТОВ
«Універсалавтотранс» є нікчемними.
Так, станом на час укладення позивачем
з даним контрагентом договору та його
виконання, останній був та є
зареєстрований в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, що підтверджується
випискою з ЄДР (т.1 а.с.204) та на час
здійснення господарських операцій з
позивачем, був платником податку на
додану вартість (т.1, а.с.203), що не
заперечувалось і представником
відповідача в судовому засіданні.

Згідно ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.234 Цивільного кодексу
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Такий правочин визнається
судом недійсним.

У відповідності до вимог ст.228 ЦК
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемні правочини характеризуються
таким ознаками як спрямованість на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина або знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами.

Акт перевірки Кіровоградської ОДПІ
Кіровоградської області ДПС, на
підставі якого прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, не
містить жодних посилань на наявність
ознак, які передбачені ч.1 ст.228 ЦК
України. До того ж, суд зазначає, що
даний акт перевірки ґрунтується лише
на відомостях, викладених в акті
перевірки контрагента позивача ТОВ
«Універсалавтотранс».

Крім того, суд зазначає, що самостійно
визначений платником податку
податковий кредит вважається
сформованим правомірно, доки
контролюючим органом в установленому
порядку не буде доведено факту
невідповідності задекларованих
наслідків господарської операції
платника податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

Відповідачем не було надано доказів на
підтвердження недотримання сторонами
в момент укладення договорів вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

До того ж, суд зазначає що відповідно до
ч.1 ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами перевірок, які б факти в цьому
акті не були відображені. Вказані ж в
акті перевірки висновки є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю за дотриманням податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Недійсність правочину між позивачем та
контрагентом не визнана в судовому
порядку, у зв'язку з чим, факти,
викладені в акті перевірки, не можуть
бути належними доказами наявності
порушень позивачем вимог ст.ст.203, 215, 216,
228 ЦК України відносно того, що
укладений ним правочин з зазначеним
контрагентом не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, та є підставою для
визнання такого правочину недійсним.
Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Так, відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів, надання
послуг, які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентами -
є тільки припущенням.

Також відповідачем не наведено
доказів, які свідчили б, що договір,
сторонами якого є позивач та ТОВ
«Універсалавтотранс», укладено з
метою, що суперечить інтересам держави,
в тому числі, в частині ухилення від
сплати податків в передбаченому
законодавством обсязі та отримання
незаконної податкової вигоди.

У Рішення цього суду у справі «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
наводяться висновки про те, що
позбавлення податковим органом права
платників податків ПДВ на податковий
кредит/бюджетне відшкодування з
причини виявлення зловживань з боку їх
їхніх постачальників є порушенням ст. 1
Протоколу до Європейської конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод. Адже немає
доказів залучення платника ПДВ до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо/повинно було відомо про
таку діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного та того, що по справі
було встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованим
платником податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу суми податку на
додану вартість, застосування штрафних
(фінансових) санкцій спірним
податковим повідомленням-рішенням.

Відповідачем не надано жодних доказів
фактичного нездійснення господарських
операцій, суми по яких позивачем
включені до складу витрат та
податкового кредиту при обчисленні
податку на прибуток та податку на
додану вартість.

Згідно частиною 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного

Суд враховує, що податковим органом
обставини реального здійснення
позивачем господарської діяльності, не
досліджувались та в ході розгляду
справи не спростовані.

На підставі викладеного, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позовні вимоги Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби
від № від 04.12.2013 року.

3.Зобов'язати Державну казначейську
службу у Кіровоградській області
стягнути на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 р.н.о.к. НОМЕР_2
судові витрати в сумі 458 (чотириста
п'ятдесят вісім) грн. 80 коп. із
Державного бюджету України шляхом їх
безспірного списання із рахунків
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Кіровоградський окружний
адміністративний суд шляхом подання в
10-денний строк з дня її проголошення, а
у разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України - протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови, апеляційної скарги, копія
якої одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Суддя
Р.В. Жук