Справа № 825/1199/14
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2014 року
Чернігів Справа №
825/1199/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої судді
Соломко І.І.,

за участю секретаря
Розмовенко А.О.,

позивача
ОСОБА_1,

представників відповідача
Ільченка О.І., Коренькова А.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Чернігівського юридичного коледжу
Державної пенітенціарної служби
України про визнання відмови
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

10.04.2014 позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Чернігівського юридичного коледжу
Державної пенітенціарної служби
України (далі - відповідач), в якому
просить суд визнати протиправною
відмову в наданні йому довідки про
право користування пільгами згідно
Закону України «Про міліцію» та
зобов'язати видати таку довідку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
позивач є пенсіонером Міністерства
внутрішніх справ України, а тому має
право на певні пільги згідно вимог
Закону України «Про міліцію».
Стверджував, що відповідач відмовив
йому у видачі довідки про право
користування пільгами, чим порушив
його законні права та інтереси. В
зв'язку з чим, позивач просив визнати
неправомірною відмову від 07.03.2014 та
зобов'язати відповідача видати йому
таку довідку.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив їх задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечували, надали заперечення на
адміністративний позов, в якому
виклали свою позицію проти доводів
позивача та просять суд відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі,
посилаючись на те, що відповідач діяв в
межах та в порядку, визначеному чинним
законодавством України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
позивача та представників відповідача,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 30.09.2011
наказом № 144 о/с Чернігівського
юридичного коледжу Державної
пенітенціарної служби України
звільнений з посади викладача у запас
Збройних сил України за пунктом 64 «в»
(через обмежений стан здоров'я)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС
України. На час звільнення його вислуга
складала - 20 років (а.с.34).

Після звільнення позивачу призначена
пенсія за вислугу років згідно з
Законом України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» від 29.07.1991 № 2262-ХІІ.

Дані обставини, встановлені судом, не
заперечуються сторонами.

25.03.2014 позивач звернувся до
Чернігівського юридичного коледжу
Державної пенітенціарної служби
України про видачу довідки щодо
надання пільг, проте листом від 07.03.2014 №
9-1-14-/-1 йому відмовлено, з огляду на те,
що позивач звільнений зі служби за
пунктом 64 «в» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.07.1991 № 114, що не дає йому права на
отримання пільг з оплати житлової
площі, комунальних послуг та палива.

Таким чином, спір сторін за своєю суттю
зводиться до визначення права позивача
на передбачені Законом України «Про
міліцію» пільги, інша ж позовна вимога
про зобов'язання видати таку довідку - є
похідною.

За змістом статті 22 Закону України «Про
міліцію» від 20.12.1990 № 565 (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, з урахуванням Рішень
Конституційного Суду України від
06.07.1999 № 8-рп/99 та від 22.05.2008 № 10-рп/2008) за
працівниками міліції, звільненими зі
служби за віком, хворобою або вислугою
років, зберігається право на пільги за
цим Законом, якщо середньомісячний
сукупний доход сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців
не перевищує величини доходу, який дає
право на податкову соціальну пільгу у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

В рішенні Конституційного Суду України
від 06.07.1999 № 1-16/99 визначено, що аналіз
змісту і структури правових норм,
викладених у частині шостій статті 22
Закону України «Про міліцію», свідчить,
що вони за формою диспозиції -
уповноважуючими, за колом суб'єктів -
спеціальними, а за роллю у механізмі
правового регулювання - загальними.
Розбіжність у розумінні та
застосуванні норм права, що
розглядаються, зумовлена тим, що,
по-перше, абсолютна визначеність їх
гіпотез супроводжується відносною
визначеністю та відсильним характером
їх диспозицій; по-друге, явні ознаки цих
норм як спеціальних за колом суб'єктів,
на яке поширюється їх чинність, не
завжди дають змогу виокремити таку їх
визначальну рису, як загальних норм
щодо конкретних норм, сформульованих в
статті 22 Закону України «Про міліцію»,
а також щодо всіх інших конкретних
положень, що передбачають пільги для
працівників міліції, тобто ще кількох
статей названого Закону. Лише
врахування цих та інших особливостей
норм, що підлягають офіційному
тлумаченню, дає точне і однозначне їх
розуміння, яке досягається шляхом
буквального тлумачення, врахування
співвідношення і взаємодії загального,
особливого та одиничного, і не потребує
обмеження чи розширення або будь-яких
уточнень їх словесного викладу.

Тобто, Конституційний Суд України у
своєму рішенні вказав на обов'язкове
буквальне тлумачення норм Закону задля
правильного визначення правової
позиції у правовідносинах, які
випливають із Закону України «Про
міліцію», в тому числі й щодо пільг
після звільнення зі служби.

При цьому порядок проходження,
підстави і умови звільнення зі служби
працівників міліції визначені в
Положенні «Про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ»,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі
Положення).

У пункті 64 Положення (в редакції чинній
на час спірних правовідносин)
закріплено перелік підстав для
звільнення осіб середнього, старшого і
вищого начальницького складу зі
служби, в тому числі за пунктом «в»
(через обмежений стан здоров'я).

Частиною шостою статті 22 Закону
України «Про міліцію» визначено
підстави, звільнення за якими
передбачено право на збереження пільг,
встановлених цим Законом, а саме: за
віком, хворобою або вислугою років, які
відповідають підпунктам «а», «б»
пункту 64 Положення.

Таким чином, незалежно від наявності
умов для призначення пенсії за вислугу
років, перелік яких міститься у статті
12 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», право на збереження
установлених Законом України «Про
міліцію» пільг має лише працівник
міліції, звільнений зі служби з
підстав, визначених у статті 22 цього
Закону, тобто за віком, хворобою або
вислугою років.

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України в своїй
постанові від 23.04.2013.

Відповідно до частини першої статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Оскільки позивача звільнено з підстав
саме пункту 64 «в», тобто не з підстав,
передбачених частиною шостою статті 22
Закону України «Про міліцію», суд
дійшов, що відповідач відмовляючи
позивачу у видачі спірної довідки діяв
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законами
України, як того вимагає стаття 19
Конституції України, тому в цій частині
позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до першої та другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень доведено правомірність
своїх дій.

Оскільки вимога про зобов'язання
видати довідку є похідною від першої
вимоги, то вона також не підлягає
задоволенню.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий збір не повертається.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 9, 11, 69-71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Чернігівський окружний
адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1, - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
І.І. Соломко