Справа № 2а-19057/11/2670
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/48003/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 22 лютого 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Міністерства фінансів України про
визнання протиправними дій щодо
відмови у задоволенні запиту про
доступ до публічної інформації,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Міністерства
фінансів України, в якому (з
врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 09.02.2012р.) просив
визнати протиправною відмову
відповідача надати за запитом позивача
від 17.10.2011р. копію листа Міністерства
фінансів України №31-12110-3-8/4199 від
16.06.2011р., адресованого Кабінету
Міністрів України; зобов'язати
Міністерство фінансів України надати
йому копію вищезазначеного листа та
визнати, що відмова у наданні копії
запитаного документа надана із
порушенням вимог Закону України «Про
доступ до публічної інформації».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 лютого 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 вересня
2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 17.10.2011р.
звернувся до Міністерства фінансів
України із запитом, в якому,
посилаючись на Закон України «Про
доступ до публічної інформації»,
просив надати ксерокопію листа
Міністерства фінансів України №
31-12110-3-8/4799 від 16.06.2011р., адресованого
Кабінету Міністрів України.

Листом від 24.10.2011р. №31-12110-103/23-7364/5430
Міністерство фінансів України
повідомило позивача про те, що
запитуваний ним лист був надісланий на
адресу Кабінету Міністрів України, а
тому надати його ксерокопію є
неможливим, в зв'язку з чим для
отримання такої копії особі необхідно
звернутись до Кабінету Міністрів
України.

04.11.2011р. позивач повторно звернувся до
відповідача з аналогічним запитом, у
відповідь на що отримав лист за
підписом заступника Міністра фінансів
України від 11.11.2011р. №31-12110-103/23-7713/5569, в
якому повідомлявся про те, що лист
Міністерства фінансів України
№31-12110-3-8/4799 від 16.06.2011р. надіслано на
адресу Кабінету Міністрів України, а
згідно із Інструкцією з діловодства у
центральному апараті Міністерства
фінансів України, затвердженою наказом
Мінфіну від 04.05.2006р. №433, оригінали
документів надсилаються адресатові й у
Міністерстві фінансів України не
зберігаються.

У відповідь на послідуюче звернення
позивача від 14.11.2011р. Міністерство
фінансів України листом від 21.11.2011р. №
31-12110-103/23-7915/4/5635 повідомило його про те,
що відповідь по суті порушеного
питання вже надавалась йому листами
Міністерства фінансів України від
24.10.2011р. №31-12110-103/23-7364/5430 та від 11.11.2011р.
№31-12110-103/23-7713/5569.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Згідно зі статтею 9 Закону України від 02
жовтня 1992 року №2657-ХІІ «Про
інформацію» всі громадяни України,
юридичні особи і державні органи мають
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення та зберігання
відомостей, необхідних їм для
реалізації ними своїх прав, свобод і
законних інтересів, здійснення завдань
і функцій.

Законом України «Про доступ до
публічної інформації» від 13 січня 2011
року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI)
визначено порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом, та інформації, що становить
суспільний інтерес.

Відповідно до частини 1 статті 1
вказаного Закону публічна інформація -
відображена та задокументована будь -
якими засобами та на будь-яких носіях
інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом; публічна інформація є
відкритою, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно зі статтею 5 Закону №2939-VІ доступ
до інформації забезпечується шляхом:
систематичного та оперативного
оприлюднення інформації: в офіційних
друкованих виданнях, на офіційних
веб-сайтах в мережі Інтернет, на
інформаційних стендах, будь-яким іншим
способом, а також надання інформації за
запитами на інформацію.

Види та порядок обмеження доступу до
інформації визначено статтею 6 Закону
№2939-VI, відповідно до частини 5 якої не
може бути обмежено доступ до
інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно.

Згідно зі статтею 12 Закону №2939-VІ
суб'єктами відносин у сфері доступу до
публічної інформації є: запитувачі
інформації - фізичні, юридичні особи,
об'єднання громадян без статусу
юридичної особи, крім суб'єктів владних
повноважень; розпорядники інформації -
суб'єкти, визначені у статті 13 цього
Закону; структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону
№2939-VI встановлено, що розпорядниками
інформації для цілей цього Закону
визнаються суб'єкти владних
повноважень - органи державної влади,
інші державні органи, органи місцевого
самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 19
Закону №2939-VI запит на інформацію - це
прохання особи до розпорядника
інформації надати публічну інформацію,
що знаходиться у його володінні;
запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту; запит на інформацію може бути
індивідуальним або колективним; запити
можуть подаватися в усній, письмовій чи
іншій формі (поштою, факсом, телефоном,
електронною поштою) на вибір
запитувача.

Частинами 1 та 4 статті 20 Закону № 2939-VI
передбачено, що розпорядник інформації
має надати відповідь на запит на
інформацію не пізніше п'яти робочих
днів з дня отримання запиту; у разі якщо
запит стосується надання великого
обсягу інформації або потребує пошуку
інформації серед значної кількості
даних, розпорядник інформації може
продовжити строк розгляду запиту до 20
робочих днів з обґрунтуванням такого
продовження; про продовження строку
розпорядник інформації повідомляє
запитувача в письмовій формі не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Згідно із частиною 3 статті 22 Закону
№2939-VI розпорядник інформації, який не
володіє запитуваною інформацією, але
якому за статусом або характером
діяльності відомо або має бути відомо,
хто нею володіє, зобов'язаний направити
цей запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача; у такому разі відлік строку
розгляду запиту на інформацію
починається з дня отримання запиту
належним розпорядником.

Як встановлено судами та вже
вказувалось в цій ухвалі, листом від
24.10.2011р. за №31-12110-103/23-7364/5430 Міністерство
фінансів України повідомило позивача
про те, що розпорядником витребуваної
інформації є Кабінет Міністрів
України, на адресу якого було надіслано
оригінал запитуваного листа №
31-12110-3-8/4799 від 16.06.2011р.

Загальні правила документування
управлінської діяльності міністерств,
інших центральних органів виконавчої
влади, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевих органів
виконавчої влади встановлюються
Примірною інструкцією з діловодства у
міністерствах, інших центральних
органах виконавчої влади, Раді
Міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих органах виконавчої влади
(далі - Примірна інструкція),
затвердженою постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 1997 року
№1153 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин й яка
втратила чинність згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 30
листопада 2011 року №1242).

Так, відповідно до п.п.4.2.1 п.4.2 Примірної
інструкції службовий документ, що
складається в установі, повинен мати
обов'язкові реквізити і стабільний
порядок їх розміщення (додатки 9, 10):
найменування установи - автора
документа, код установи, код форми
документа, назва виду документа (не
зазначається на листах), дата, індекс,
заголовок до тексту, текст, підпис,
візи, позначка про виконання документа
і направлення його до справи.

Пунктом же 4.10 Примірної інструкції
визначено порядок оформлення копій
документів та, зокрема, його
підпунктами 4.10.1 та 4.10.2 передбачено, що
копія документа виготовляється і
видається тільки з дозволу керівника
установи або керівника відповідного
структурного підрозділу й установа
може засвідчувати копії лише тих
документів, що створюються в ній (це
правило не поширюється на архівні
установи, державні нотаріальні контори
і приватних нотаріусів); копія
документа виготовляється рукописним,
машинописним способами або засобами
оперативної поліграфії; під час
виготовлення копії рукописним і
машинописним способами текст
документа відтворюється повністю,
включаючи елементи бланка, і
засвідчується підписом посадової
особи, яка підтверджує відповідність
копії оригіналу; відмітка "Копія"
зазначається у верхній правій частині
лицьового боку першого аркуша
документа; напис про засвідчення
документа складається із слова
"Згідно", найменування посади,
особистого підпису особи, яка
засвідчує копію, її ініціалів та
прізвища, дати засвідчення копії і
проставляється нижче реквізиту
"Підпис».

На копіях вихідних документів, що
залишаються у справах, текст бланків не
відтворюється, зазначається лише дата
підписання документа та його
реєстраційний індекс, посада особи, яка
засвідчила копію, її підпис та дата
засвідчення; на копіях вихідних
документів мають бути візи посадових
осіб, з якими вони погоджені, та візи
виконавців; напис про засвідчення
документа, завірений печаткою з
найменуванням відповідної установи
(негербовою) або її структурного
підрозділу (канцелярії); копія
документа повинна мати всі
виправлення, зроблені в оригіналі
(п.п.4.10.3 п.4.10 Примірної інструкції).

Таким чином, як правильно вказали суди,
під час розгляду запитів позивача про
надання публічної інформації,
відповідач, виходячи з вищевикладених
норм чинного законодавства, об'єктивно
не мав можливості надати позивачеві
належним чином завірену копію листа
№31-12110-3-8/4799 від 16.06.2011р., оригінал якого
було надіслано на адресу Кабінету
Міністрів України.

За наведеного, судова колегія Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
відсутність підстав для задоволення
позову.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування постанови
Краматорського міського суду
Донецької області в частині, залишеній
без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду,
та самої ухвали Донецького
апеляційного адміністративного суду
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 лютого 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Стародуб О.П.