Справа № К/9991/49424/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/49424/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Хорольської районної державної
адміністрації Полтавської області про
визнання дій неправомірними та
стягнення недоотриманих сум щорічної
допомоги на оздоровлення за касаційною
скаргою управління праці та
соціального захисту населення
Хорольської районної державної
адміністрації Полтавської області на
ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 3 червня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

19 січня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що має статус учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
категорії 1 та є інвалідом ІІ групи
внаслідок захворювання, пов'язаного з
участю у ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, тому відповідно
до статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має право на щорічну
допомогу на оздоровлення в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат.
Проте управління праці та соціального
захисту населення Хорольської
районної державної адміністрації
Полтавської області здійснювало
виплату цієї допомоги у меншому
розмірі. Просив визнати неправомірними
дії відповідача щодо відмови у виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення за
2001 - 2009 роки та стягнути з відповідача
щорічну допомогу на оздоровлення за 2001
- 2009 роки у розмірі 14061 грн.

Постановою Хорольського районного
суду Полтавської області від 19 березня
2010 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
управління праці та соціального
захисту населення Хорольської
районної державної адміністрації
Полтавської області щодо невиплати
позивачу щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірах, передбачених
статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», за 2001 - 2005 роки, за 2008 - 2009
роки та у розмірі, передбаченому
постановою Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 за 2007 рік. Зобов'язано
відповідача у строк до 14 лютого 2010 року
здійснити виплату ОСОБА_1
недоотриманої ним щорічної допомоги на
оздоровлення відповідно до статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат за 2001 - 2005
роки та за 2008, 2009 роки із розрахунку
мінімальної заробітної плати станом на
момент виплати; відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 за 2007 рік. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 3 червня 2010 року апеляційну
скаргу управління праці та соціального
захисту населення Хорольської
районної державної адміністрації
Полтавської області було відхилено, а
постанову Хорольського районного суду
Полтавської області від 19 березня 2010
року залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
управління праці та соціального
захисту населення Хорольської
районної державної адміністрації
Полтавської області, судами порушення
норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильних судових рішень,
відповідач просить скасувати
постановлене судове рішення суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1, є
інвалідом війни ІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з виконанням
обов'язків військової служби з
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, з 25 січня 2007 року.
До цього позивач мав статус учасника
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС категорії 2. На
підставі статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» позивач
має право на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення. Відповідно
до довідки управління праці та
соціального захисту населення
Хорольської районної державної
адміністрації Полтавської області від
12 березня 2010 року №01-09/761 та
довідки центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області від 18 березня 2010
року № 12-06/1060 позивачу було виплачено
щорічну допомогу на оздоровлення за 2001
- 2005 роки у розмірі по 26,70 грн щороку, за
2006, 2007 роки у розмірі по 100 грн щороку, за
2008, 2009 роки у розмірі по 120 грн щороку.
Зазначені обставини сторонами не
оспорюються.

Згідно з положенням абзаців другого,
четвертого частини четвертої та
частини сьомої статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) особам, що стали
інвалідами ІІ групи внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії
передбачена щорічна виплата допомоги
на оздоровлення в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ встановлено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, розмір щорічної допомоги
на оздоровлення, зокрема, інвалідам IІ
групи та учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
2 категорії - 26,70 грн. Постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 було збільшено розмір
щорічної допомоги на оздоровлення,
зокрема, інвалідам ІІ групи - 120 грн та
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії - 100
грн, який також не відповідав розміру,
встановленому законами України.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону виступала
мінімальна заробітна плата, розмір
якої на 2001 - 2003 роки визначався законами
України про встановлення розміру
мінімальної заробітної плати на
відповідні роки, на 2004 - 2008 роки
визначався законами України про
державний бюджет на відповідні роки.

Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від
20 грудня 2005 року № 3235-IV дію абзаців
другого - сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого -
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зупинено
на 2006 рік.

Таким чином, у 2006 році щорічна допомога
на оздоровлення підлягала сплаті в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562.

Оскільки дія положень статті 48 Закону
№ 796-ХІІ на 2001 - 2005 роки не зупинялася, то
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, вихідним
критерієм обрахунку такої допомоги
виступала мінімальна заробітна плата,
встановлена законами України про
встановлення розміру мінімальної
заробітної плати та про Державний
бюджет України на відповідні роки.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007
рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V дію
абзаців другого - сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців
другого - сьомого частини четвертої та
частини сьомої статті 48 Закону № 796-ХІІ
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-р/2007 положення
пункту 30 статті 71 Закону № 489-V визнані
неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Як встановлено судом першої інстанції,
кошти на оздоровлення на 2007 рік були
виплачені позивачу в лютому 2007 року. З
наведеного вбачається, що спірні
правовідносини мали місце між
сторонами саме в лютому 2007 року, тобто
до постановлення Рішення
Конституційного Суду України від 9
липня 2007 року №6-рп/2007.

Та обставина, що пункт 30 статті 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» втратив чинність з 9 липня 2007
року, тобто з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про це, дає підстави для застосування
зазначених положень статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
лише після 9 липня 2007 року, оскільки
відповідно до положень частини першої
статті 58 Конституції України закони не
мають зворотної дії у часі.

Станом на дату виплати позивачу коштів
на оздоровлення за 2007 рік в частині
визначення розміру цих коштів чинними
були лише положення постанови Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, на підставі яких і була
проведена відповідна виплата. Після
прийняття рішення Конституційним
Судом України у суб'єкта владних
повноважень не виникло додаткових
зобов'язань щодо перерахунку раніше
виплаченої позивачу суми щорічної
допомоги на оздоровлення. Разом з тим, 25
січня 2007 року змінився статус позивача,
його визнано інвалідом війни ІІ групи,
тому відповідач повинен був виплатити
позивачу допомогу на оздоровлення в
розмірі 120 грн, а не 100 грн.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI статтю 48 Закону №
796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI визнані неконституційними.

Оскільки Законом України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік» від
26 грудня 2008 року № 835-VI не внесено
змін та не було зупинено дію статті 48
Закону № 796-ХІІ, то це дає підстави для
застосування зазначеної норми при
виплаті позивачу допомоги на
оздоровлення за 2009 рік.

Отже, суди першої та апеляційної
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про неправомірність виплати
позивачу коштів на оздоровлення за 2008,
2009 роки у розмірі, встановленому
постановою Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, та про наявність законних
підстав для виплати йому коштів на
оздоровлення у розмірі, визначеному
абзацом другим частини четвертої
статті 48 Закону № 796-ХІІ.

Позивач, звернувшись до суду з позовом
19 січня 2010 року, пропустив строк
звернення до суду щодо позовних вимог
про стягнення недоплаченої суми
щорічної допомоги на оздоровлення за
2001 - 2007 роки, клопотання про поновлення
строку звернення до суду у позовній
заяві не заявляв. Оскільки щорічна
допомога на оздоровлення за 2008 рік була
виплачена позивачу в січні 2009 року, то
строк звернення до суду в цій частині
не пропущений.

Суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, помилково застосував
до спірних правовідносин, пов'язаних з
оскарженням рішень, дій та
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, положення статті 76 Закону
України «Про використання ядерної
енергії та радіаційну безпеку».

Оскільки у порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, то застосування
до зазначених правовідносин положень
статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» замість строків
звернення до суду, визначених статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), є
необґрунтованим.

Відповідач у запереченнях проти позову
наполягав на застосуванні наслідків
пропущення строку звернення до суду,
передбачених статтею 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Апеляційний суд зазначеної помилки не
виправив.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Хорольської районної державної
адміністрації Полтавської області
задовольнити.

Постанову Хорольського районного суду
Полтавської області від 19 березня 2010
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 3 червня 2010
року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Хорольської районної державної
адміністрації Полтавської області про
визнання дій неправомірними та
стягнення недоотриманих сум щорічної
допомоги на оздоровлення за 2001 - 2007 роки
залишити без розгляду.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Хорольської районної державної
адміністрації Полтавської області
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
допомогу на оздоровлення за 2008, 2009 роки
у розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат щороку відповідно до абзацу
другого частини четвертої статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року
№ 796-ХІІ з урахуванням сум фактично
проведених виплат.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.