Справа № 352/3234/13-а 2а/352/8/14
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
Справа № 876/2651/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області від 28.01.2014 року про закриття
провадження у справі за позовом ОСОБА_1
до Старокривотульської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про
визнання недійсним рішення ради, акту
земельної комісії, зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.12.2012 року звернувся до суду з
позовом до Старокривотульської
сільської ради Тисменицького району
Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про
скасування рішення ради від 30.09.2004 року
та рішення виконавчого комітету від
28.05.2006 року щодо визнання права
власності на приміщення в с. Старі
Кривотули по вул. Лесі Українки, 101а за
громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнання
незаконним рішення
Старокривотульської сільської ради
від 17.04.2008 року № 19-11/2008 року «Про
затвердження акту земельної комісії»
від 10.04.2008 року «Про обмір земельної
ділянки на якій знаходиться
молокоприймальний пункт в с. Старі
Кривотули вул. Л.Українки, 101 а;
зобов'язати Старокривотульську
сільську раду на позачерговій сесії
розглянути повторну заяву ОСОБА_1,
зобов'язати провести позачергову сесію
Старокривотульської сільської ради,
зобов'язати Старокривотульську
сільську раду прийняти рішення щодо
надання ОСОБА_1 дозволу, як спадкоємцю
на виготовлення технічної
документації і землеустрою щодо
посвідчення права власності на
земельну ділянку.

Ухвалою Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 28.01.2014
року у справі №352/3234/13-а закрито
провадження.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням позивачем подано апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати ухвалу
суду першої інстанції та справу
направити на продовження розгляду до
суду першої інстанції. В обґрунтування
своїх апеляційних вимог зазначає, що
спір має ознаки публічно-правового, а
тому на підставі норм Кодексу
адміністративного судочинства України
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити, а оскаржувану ухвалу
скасувати та справу направити до суду
першої інстанції для продовження
розгляду. При цьому колегія суддів
виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції розглядаючи даний
позов встановив, що між сторонами,
виник спір що стосується права та
підстав набуття права власності на
спірну земельну ділянку. Сільська рада
як власник землі вільна у виборі
суб'єкта щодо надання йому цього права
в порядку, встановленому законом.
Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що даний позов слід
розглядати у порядку цивільного
судочинства, а провадження у даній
адміністративні справі слід закрити.

Суд апеляційної інстанції на підставі
матеріалів справи та поданих позовних
вимог встановив.

Стаття 55 Конституції України гарантує
кожному право на захист своїх прав і
свобод у суді, а також на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Пунктом першим частини першої статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

За змістом частини другої статті 4
Кодексу адміністративного судочинства
України від юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення. Для
цілей і завдань адміністративного
судочинства владну управлінську
функцію необхідно розуміти як
діяльність усіх суб'єктів владних
повноважень з виконання покладених на
них Конституцією чи законами України
завдань.

А тому суд встановив, що позовні вимоги
повинні бути розглянуті в порядку
адміністративного судочинства по суті
заявлених вимог з аналізом чинного
законодавства на час подання позовної
заяви.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
травня 2013 року №8 визначено, що на
підставі частини першої статті 116
Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року № 2768-III випливає, що
управління та розпорядження державним
і комунальним майном є
організаційно-правовою діяльністю
суб'єктів владних повноважень - органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, які здійснюють її
шляхом прийняття актів з дотриманням
встановленої процедури.

Відповідно до положень статей 13, 14
Конституції України, статей 177, 181, 324,
глави 30 Цивільного кодексу України від
16 січня 2003 року № 435-IV, статті 148
Господарського кодексу України від 16
січня 2003 року № 436-IV власниками землі є
держава, Автономна Республіка Крим та
територіальні громади. Конституційний
Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010
року № 10-рп/2010 у справі за
конституційним поданням Вищого
адміністративного суду України щодо
офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17 КАС
України вирішив, що органи місцевого
самоврядування у земельних відносинах
з громадянами та юридичними особами, в
тому числі щодо вирішення питань
розпорядження, передачі у власність, у
користування земельних ділянок, а
також їх вилучення, виступають
виключно як суб'єкти владних
повноважень.

Земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності,
належать до публічно-правових спорів,
на які поширюється юрисдикція
адміністративних судів.

Як вбачається зі змісту позовних вимог,
позивач оскаржує дії
Старокривотульської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області, а тому суд
зобов'язаний розглянути даний
адміністративний позов по суті
заявлених вимог ОСОБА_1 із
встановленням всіх обставин справи
викладених сторонами на підставі
законодавства України.

Також суд апеляційної інстанції
зазначає, що ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11.10.2013 року про закриття
провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС
України, апеляційну скаргу ОСОБА_1
задоволено,а ухвалу Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області від 05.02.2013 року у справі №
2а-352/23/13, 4232/12,1283/12 скасовано, направлено
справу для продовження розгляду із
підстав, що дана справа підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, однак суд першої
інстанції порушив норми
процесуального права приймаючи
рішення, яке вже досліджувалося
апеляційним судом і щодо якого судом
вирішений порядок розгляду на підставі
Кодексу адміністративного судочинства
України та інших нормативно-правових
актів, які підлягають застосуванню в
даному спорі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України
підставою для скасування ухвали суду,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направлення
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

З огляду на наведені апеляційні вимоги
такі підлягають до задоволення, а
ухвала суду першої інстанції
скасуванню з направленням справи для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 254 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
ухвалу Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 28.01.2014
року у справі №352/3234/13-а - скасувати та
справу направити до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

Т.І. Шинкар