Справа № 2а-1088/11/1370
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року
Справа №
69808/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання
Саламахи О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12 липня 2011
року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі м. Львова про визнання нечинним
та скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2011 року позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Личаківському районі м.
Львова, в якому просить визнати
нечинним та скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача
№/0/32 від 22.12.2010 року, яким
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 183 896,36
грн. (основний платіж).

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 12 липня 2011
року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Личаківському районі м. Львова №
/0/32052 від 22.12.2010 року.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що позивач у
перевіряємих періодах отримав
наступний валовий дохід, що не
перевищував 500 000,00 грн. у звітному
періоді, що підтверджується даними
книги обліку доходів та витрат та
відображений у податкових звітах за
відповідні періоди. Розрахункові та
банківські документи в підтвердження
отримання позивачем доходу за 9 місяців
2010року в сумі 2 134 634,31 грн. суду не
надані.

Суд першої інстанції вказує на те, що
відповідачем при винесенні
оспорюваних рішень про донарахування
податкових зобов'язань не враховано, що
частина виробів, що не знаходилась
безпосередньо на реалізації в торгових
точках позивача, перебувала на
відповідальному зберіганні, що
підтверджується договором
відповідального зберігання від 11
березня 2010 року, який укладений між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(поклажодавець) та Першою філією АТ
«Українська фінансова група»
(зберігач), актами приймання-передачі
матеріальних цінностей на
відповідальне зберігання.

Враховуючи те, що при передачі товару
на відповідальне зберігання не
відбувається перехід права власності
від поклажодавця до зберігача, тому
відповідач помилково прирівняв
переданий на відповідальне зберігання
товар до його реалізації (продажу). За
відсутності доказів переходу права
власності на товар від позивача до
іншої особи висновок відповідача про
отримання позивачем доходу в сумі 2 134
634,21 грн. не підтверджений належними та
допустимими доказами та є
безпідставним.

Суд першої інстанції посилається на те,
що умовою донарахування податкових
зобов'язань, визначених Законом
України «Про оподаткування доходів
фізичних осіб», є встановлення
юридичного факту перевищення в
звітному періоді - кварталі - суми
виручки понад 500 000 грн. Проте, належних
та допустимих доказів фактичного
отримання позивачем виручки в інших
розмірах, ніж це зазначено в податкових
деклараціях, в тому числі за 3 квартали
2010 року, відповідачем не надано.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, Державна податкова інспекція у
Личаківському районі м. Львова
оскаржила її, подавши апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12 липня 2011
року та прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт вказує на те, що
позивачем допущені порушення ст. 13, 14
розділу IV Декрету Кабінету міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян від 26.12.1992 року №13-92 та
Інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом ГДГІІ України від
21.06.1993року №12, п.п. 4.2.8 п. 4.2 ст.4,
п.п.8.1.3 п. 8.1 ст. 8 та ст. 18 і ст. 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22.05.2003року, у зв'язку
з чим нарахований податок з доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю за 9
місяців 2010 року в сумі 183896,36 грн.

Підставою для такого висновку є
співставлення даних про наявність у
позивача товарних запасів (обручок) з
даними про кількість клеймованих
виробів за період з 01.01.2008 року по 27.08.2010
року. На підставі такого співставлення
було виявлено, що різниця між кількістю
клеймованих виробів і кількістю
виробів, що знаходились на реалізації в
торгових точках позивача, є обсягом
реалізації, а тому позивачем отримано
за 9 місяців 2010 року доходу в сумі 2 134
634,31 грн.

Враховуючи вищенаведене, станом на
30.09.2010 року СПД-ФО ОСОБА_1 було досягнуто
обсяг виручки від реалізованої
продукції та наданих послуг в сумі 2 134
634,31 грн., яка становить більше 500 000,00
грн., що призвело до порушення ст.1 Указу
Президента України від 3 липня 1998 року
№727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва». Сума
перевищення, відповідно до даних
перевірки суб'єкта малого
підприємництва - фізичної особи, яка
застосовує спрощену систему
оподаткування обліку та звітності за
дев'ять місяців 2010 року, склала 1 634 634,31
грн.

Крім того, апелянт вказує на те, що суд
першої інстанції задовольняючи позов,
виходив лише з наявності договору
зберігання, однак не дав оцінки всім
обставинам справи, первинним
документам долученим відповідачем до
матеріалів справи, зокрема опису
документів, який було надано позивачем
до перевірки. Там відсутня згадка про
наявність договору, тобто, вказаного
договору на момент проведення
перевірки не існувало, а зворотнього
судом не доведено.

Разом з тим, судом першої інстанції не
проведено аналіз документів, які
підтверджують факт того, що товар не
переданий на відповідальне зберігання.
Оскільки, при перевірці ОСОБА_1 надано
було інвентаризаційний опис ТМЦ на
місці здійснення діяльності - АДРЕСА_1.
Саме в цьому магазині здійснює
діяльність і Перша філія АТ
«Українська фінансова група», яка
нібито зберігала золоті вироби. Однак,
при складанні інвентаризаційного
опису ОСОБА_1 повинна була тоді вписати
ТМЦ, які нібито знаходились на
зберіганні.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що згідно Указу
Президента України від 3 липня 1998 року
№ 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1
перебувала на спрощеній системі
оподаткування та зареєстрована як
платник єдиного податку. Основні види
діяльності - здача приміщень в оренді,
роздрібна торгівля ювелірними
виробами.

Державною податковою інспекцією у
Личаківському районі м. Львова в період
з 10 листопада 2010 року по 1 грудня 2010 року
проведена виїзна планова перевірка
суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи ОСОБА_1 за період з 1
жовтня 2007 року по 30 вересня 2010 року, за
результатами якої складено акт
перевірки №632 14-2 НОМЕР_1 від 6 грудня 2010
року.

Під час проведення перевірки ДПІ
встановлено, що згідно представлених
позивачем до перевірки квитанцій
випробування та клеймування ювелірних
виробів, вироблених у власній
ювелірній майстерні за період з 01.01.2008
року по 27.08.2010 року, загальна сума
виручки за вказаний період від продажу
обручок складає 283 032,59 грн.

В результаті порушення позивачем
ст.ст.13, 14 розділу IV Декрету Кабінету
міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» від 26.12.1992 року №13-92
та Інструкції про оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом ГДПІ України №12
від 21.06.1993 року, п.п. 4.2.8 п. 4. ст.4, п.п.8.1.3 п.
8.1 ст. 8 та ст. 18, 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» від
22.05.2003 року, ОСОБА_1 нараховано податок з
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю за 9
місяців 2010 року в сумі 183 896,36 грн. і
підставою для такого висновку
відповідача є співставлення ним даних
про наявність у позивача товарних
запасів (обручок) з даними про
кількість клеймованих виробів.

На підставі акта перевірки 22.12.2010 року
ДПІ прийнято оспорюване податкове
повідомлення-рішення №/0/32052, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання за платежем з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 183896,36 грн.

Вказане податкове
повідомлення-рішення оскаржувалось в
адміністративному порядку, однак,
рішенням ДПІ від 21.01.2011 року №1445/10/25-0
про результати розгляду первинної
скарги подану позивачем скаргу
залишено без задоволення, а первинне
податкове повідомлення-рішення - без
змін.

Встановлено, що в періоді, який
підлягав перевірці, згідно книги
обліку доходів і витрат, позивач
отримала наступний дохід: за період з
01.10.2007 року по 01.12.2007 року - 65030,00 грн.; за
період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року - 264004,00
грн.; за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009
року - 261650,00 грн.; за період з 01.01.2010 року
по 30.09.2010 року - 219133,00 грн.

У відповідності з положеннями п.1
зазначеного Указу Президента України,
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується, зокрема,
для таких суб'єктів малого
підприємництва - фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і у
трудових відносинах з якими, включаючи
членів їх сімей, протягом року
перебуває не більше 10 осіб та обсяг
виручки яких від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500 тис. гривень.

Статтею 4 Указу Президента України №
727/98 від 03.07.1998 року визначено, що
спрощена система оподаткування,
обліку та звітності для суб'єктів
малого підприємництва може
застосовуватися поряд з діючою
системою оподаткування, обліку
передбаченою законодавством, на вибір
суб'єкта малого підприємництва. Форма
книги обліку доходів та витрат, що
підлягають оподаткуванню відповідно
до цього Указу, і порядок її ведення
суб'єктами малого підприємництва, які
застосовують спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності,
встановлюються Державною податковою
адміністрацією України. Суб'єкт малого
підприємництва - юридична особа
зобов'язана вести книгу обліку доходів
та витрат і касову книгу.

Частиною третьою статті 6 Указу
Президента України визначено, що
суб'єкти підприємницької діяльності -
фізичні особи - платники єдиного
податку мають право не застосовувати
електронні контрольно-касові апарати
для проведення розрахунків із
споживачами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
преамбулою Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг»встановлено, що цей Закон
визначає правові засади застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг.

Згідно зі статтею 6 даного Закону облік
товарних запасів фізичною
особою-суб'єктом підприємницької
діяльності ведеться у порядку,
визначеному чинним законодавством, а
юридичною особою (її філією,
відділенням, іншим відокремленим
підрозділом) - у порядку, визначеному
відповідним національним положенням
(стандартом) бухгалтерського обліку.

Облік ведеться з урахуванням
особливостей, встановлених для
суб'єктів малого підприємництва.
Обов'язок із ведення обліку товарних
запасів не застосовується до осіб, які
відповідно до законодавства
оподатковуються за правилами, що не
передбачають ведення обліку придбаних
або проданих товарів.

Також, згідно з пунктами 1 та 5 Порядку
ведення книги обліку доходів і витрат.
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 вересня 2001 року
№1269, визначено, що книга обліку доходів
витрат (далі - книга) ведеться
суб'єктами підприємницької діяльності
фізичними особами, оподаткування
доходів яких здійснюється згідно із
законодавством з питань оподаткування
суб'єктів малого підприємництва (у тому
числі шляхом (утримання свідоцтва про
сплату єдиного податку), а також
особами, які мають пільговий торговий
патент для продажу товарів (крім
підакцизних) (надання послуг)
відповідно до законодавства з питань
патентування деяких видів
підприємницької діяльності, якщо такі
особи не є платниками податку на додану
вартість згідно із законодавством
(далі - суб'єкти підприємницької
діяльності).

Суб'єктом підприємницької діяльності
до книги заносяться порядковий номер
запису; дата здійснення операції,
пов'язаної з проведеними витратами
і/або отриманим доходом; сума витрат за
фактом їх здійснення, в тому числі
заробітна плата найманого працівника;
сума вартості товарів, отриманих для їх
продажу (надання послуг); сума виручки
від продажу товарів (надання послуг) - з
підсумком за день.

Пунктом 8 Порядку видачі Свідоцтва про
сплату єдиного податку, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 29.10.1999 року №
599, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 02.11.1999 року № 752/4045
встановлено, що для визначення
результатів власної підприємницької
діяльності на підставі хронологічного
відображення здійснених господарських
і фінансових операцій платник єдиного
податку веде Книгу обліку доходів і
витрат згідно із додатком №10 до
Інструкції про прибутковий податок з
громадян, затвердженої наказом
Головної державної податкової
інспекції України від 21.04.1993 року №12,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 09.06.1993 року за №64.

При цьому обов'язковому заповненню
підлягають лише графи «період обліку»,
«витрати на виробництво продукції»,
«сума виручки (доходу)», «чистий доход».

Апеляційний суд зазначає, що суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те форма Книги обліку доходів і
витрат, затверджена вищевказаним
наказом, не передбачає ведення обліку
товарних запасів.

Встановлено, що позивачем укладено
договір відповідального зберігання з
Першою філією АТ «Українська фінансова
група» від 11 березня 2010 року, згідно
якого позивачем (Поклажодавець) було
передано на зберігання Першій філії АТ
«Українська фінансова група»
(Зберігач) ювелірні вироби на
відповідальне зберігання у кількості,
що визначається згідно актів
приймання-передачі вартістю, згідно
прибуткових або супроводжувальних
документів.

У матеріалах справи знаходяться Акти
приймання-передачі матеріальних
цінностей на відповідальне зберігання
№1 від 11 березня 2010 року, №2 від 26
березня 2010 року, №3 від 09 квітня 2010 року,
№4 від 12 травня 2010 року, №5 від 07 червня
2010 року, згідно яких позивач передала
на відповідальне зберігання ювелірні
вироби (обручки) і Зберігач
зобов'язувався їх повернути на першу
вимогу позивача (Поклажодавця).
Зазаначений договір не визнаний у
встановленому порядку законом
недійсним.

Апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідач помилково прирівняв
переданий на відповідальне зберігання
товар до його реалізації (продажу).

На думку суду апеляційної інстанції,
суд першої інстанції повно і правильно
встановив фактичні обставини справи,
правильно визначив правовідносини, що
склалися між сторонами, і дав їм
належну правову оцінку, а доводи
апелянта на правомірність прийнятої
постанови не впливають та висновків
суду не спростовують. З огляду на те
підстави для скасування судового
рішення відсутні.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 12
липня 2011 року у справі №2а-1088/11/1370 за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Личаківському районі м.
Львова про визнання нечинним та
скасування податкового
повідомлення-рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 29.04.2014 року.