Справа № 2а/251/25/13
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/20514/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Калінінського районного
суду м.Горлівки Донецької області від 04
березня 2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 02 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду
України в Калінінському районі
м.Горлівки Донецької області про
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

В травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом (з врахуванням доповнень
від 29.01.2013р.) до Управління Пенсійного
фонду України в Калінінському районі
м.Горлівки Донецької області про
зобов'язання відповідача провести
перерахунок пенсії та відшкодування
матеріальної і моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
остання судами розглядається повторно,
оскільки при первісному її розгляді
постанову Калінінського районного
суду м.Горлівки Донецької області від 09
лютого 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 05 квітня 2012 року, якими в
задоволенні позову ОСОБА_4 було
відмовлено, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2012 року скасовано, а справу
направлено до суду першої інстанції на
новий розгляд з посиланням на
ненадання судами правової оцінки
доводам позивача, викладеним в його
позові, а також те, що висновок судів
про правильність здійснення
відповідачем перерахунку пенсії
позивача й обрання ним оптимального
періоду страхового стажу для
перерахунку пенсії зроблено без
зазначення доказів, на яких він
ґрунтується.

Постановою Калінінського районного
суду м.Горлівки Донецької області від 04
березня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 02 квітня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов.

Відповідач в письмових запереченнях на
касаційну скаргу проти доводів та
вимог останньої заперечив, вважаючи їх
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
які він просив залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судами встановлено, що позивач з
15.04.1985р. отримував пенсію за віком на
пільгових умовах за Списком №1 в УПФУ в
Калінському районі м.Горлівки
Донецької області, з 01.01.1994р. - перебував
на обліку в Ракитянському УПФР
Белгородської області, а з 01.09.2007р. в
зв'язку з переїздом на Україну виплата
пенсії позивачу знову здійснюється
відповідачем.

При постановці позивача на облік
згідно з нормами ст.43 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058
(далі Закон №1058) відновлення виплати
його пенсії проведено з урахуванням
довідки про заробіток, яка знаходилась
в матеріалах пенсійної справи (за
період з 01.04.1984р. по 31.03.1985р.), в зв'язку з
чим розмір пенсії з врахуванням всіх
належних позивачеві надбавок склав
522,99грн.

В подальшому, орган Пенсійного фонду
України з врахуванням приписів п.4
Прикінцевих положень Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» (яким
встановлено, що у 2008 році пенсії,
призначені згідно із Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" із застосуванням
показників середньої заробітної плати
працівників, зайнятих у галузях
економіки України за 2002 - 2005 роки,
підлягають перерахунку з 1 січня 2008
року із урахуванням показника
середньої заробітної плати
працівників, зайнятих у галузях
економіки України, за 2006 рік, що
застосовується для обчислення пенсій)
провів з 01.01.2008р. перерахунок пенсії
позивача, внаслідок якого розмір
останньої склав 1222,97грн.

03.06.2010р. позивач звернувся до
відповідача з заявою про перерахунок
пенсії з врахуванням заробітку за
період з 01.01.1984р. по 31.05.1988р. та з 19.09.1991р.
до 28.03.1992р.

Однак, відповідач здійснив розрахунок
пенсії позивача за періоди роботи
останнього з 01.10.1983р. до 14.05.1988р., з
19.09.1991р. до 31.12.1991р. та за весь період
страхового стажу, набутого позивачем в
Росії, з 09.10.2000р. по 31.05.2003р. та з 20.10.2003р.
до 31.12.2003р. та прийшов до висновку про
недоцільність здійснення перерахунку
його пенсії із заробітку за вказаний
період, про що відображено в рішенні
УПФ №75 від 11.06.2010р., з огляду на те, що за
вказаний період середньомісячний
заробіток позивача для обрахунку
пенсії становить 975,99 грн., що менше
середньомісячного заробітку, з якого
обчислювалась його пенсія до подачі
заяви про перерахунок (1458,38 грн.).

При цьому, суди попередніх інстанцій як
при первісному, так і при повторному
розгляді справи прийшли до висновку
про правомірність таких дій
відповідача й про те, що при розрахунку
пенсії позивача відповідач обрав
вигідний (оптимальний) заробіток для
обчислення пенсії з урахуванням
положень абз.1 ч.1 ст.40 Закону №1058 та
довідок про заробіток позивача.

Проте, при цьому, суди, всупереч
приписів ч.5 ст.227 КАС України, не
врахували вказівок Вищого
адміністративного суду України,
зроблених останнім в ухвалі від 13
грудня 2012 року, в якій касаційний суд
вказував на те, що підставою звернення
з позовом до суду позивач зазначив
неправильне застосування положень ст.40
Закону №1058 із наведенням власного
розрахунку коефіцієнту заробітної
плати (доходу) застрахованої особи за
кожний місяць, за яким його пенсія, як
він вважає, повинна бути більшого
розміру, проте суди, відмовляючи в
задоволенні позову та відзначаючи, що
перерахунок пенсії позивача проведено
правильно і що відповідачем обрано
оптимальний період страхового стажу
для перерахунку пенсії, не зазначили,
на підставі яких саме доказів вони
дійшли такого висновку, як і не надали в
оскаржуваних рішеннях жодної правової
оцінки доводам позивача, викладеним в
його позові.

Отже, при повторному розгляді справи
суди, в порушення приписів ст.159 КАС
України, не встановили обставин та не
дослідили доказів, які мають значення
для правильного вирішення справи по
суті.

При цьому, слід відзначити, що судові
рішення за їх текстовим та змістовим
викладенням фактично залишились
незмінними (порівняно із судовими
рішеннями за результатами первісного
розгляду даної справи).

Крім того, у вказаних рішеннях судами
зроблено суперечливі висновки та
вказано, що відповідно до ст.40 Закону
№1058 при обчисленні розміру пенсії може
бути враховано, зокрема, заробіток за 60
календарних місяців страхового стажу
незалежно від перерв до 01 липня 2000 року,
але обов'язково підряд, а не вибірково,
як зазначено у заяві позивача від
03.06.2010р. (з 01.01.1984р. по 31.05.1988р. та з 19.09.1991р.
до 28.03.1992р.), проте, при цьому, зазначено
й про правильність обрахунку
відповідачем пенсії позивача за період
з 01.10.1983р. до 14.05.1988р., з 19.09.1991р. до 31.12.1991р.
та за весь період страхового стажу,
набутого позивачем в Росії, з 09.10.2000р. по
31.05.2003р. та з 20.10.2003р. до 31.12.2003р., тобто
також вибірково.

З огляду на викладене, судова колегія
Вищого адміністративного суду України
вважає, що суди попередніх інстанцій,
не дослідивши всіх обставин даної
справи та не врахувавши вказівки,
зазначені в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2012 року, передчасно дійшли
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

За правилами статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що допущені судами першої
та апеляційної інстанцій порушення
норм процесуального права не можуть
бути усунуті судом касаційної
інстанції, який процесуальним законом
позбавлений можливості досліджувати
докази і встановлювати нові обставини,
судові рішення підлягають скасуванню,
а справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції, якому під час
нового розгляду справи необхідно
дослідити вищевказані обставини і
прийняти обґрунтоване і законне судове
рішення.

За таких обставин, керуючись ст.ст.210, 220,
222, 223, 227 КАС України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Калінінського районного
суду м.Горлівки Донецької області від 04
березня 2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 02 квітня 2013 року скасувати, а справу
направити до суду першої інстанції на
новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Стародуб О.П.