Справа № К/9991/11453/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" квітня 2014 р. м.
Київ К/9991/11453/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про стягнення
недоплаченої суми одноразової
грошової допомоги за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 9 лютого 2011
року,

в с т а н о в и л а:

22 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 10 лютого 1995 року
ОСОБА_1 був звільнений зі служби у
Збройних Силах Російської Федерації за
невиконання умов контракту, без
виплати вихідної допомоги. Наказом
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області від 11
травня 1995 року №157 о/с позивач був
призначений на посаду офіцерського
складу органів внутрішніх справ.
Наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 12 липня 1995 року №413 о/с та
наказом управління внутрішніх справ
України в Одеській області від 28 липня
1995 року №257 о/с позивачу
зараховано вислугу років у розмірі 7
років 8 місяців, поновлено звання
старшого лейтенанта, нараховані
відповідні надбавки до грошового
забезпечення за вислугу років та
звання. Позивач звільнився з органів
внутрішніх справ 31 березня 2008 року.
Вислуга років позивача на момент
звільнення у календарному обчисленні
становить 20 років 5 місяців, а в
пільговому обчисленні - 26 років 2
місяці. При цьому вихідну допомогу
позивач отримав лише за роки служби в
органах внутрішніх справ. Позивач
неодноразово звертався до відповідача
щодо виплати йому вихідної допомоги за
роки служби в Збройних Силах, проте
відповідач відмовив у проведенні такої
виплати. Просив стягнути з Головного
управління внутрішніх справ України в
Одеській області на користь позивача
частину вихідної допомоги за період з 1
серпня 1987 року по 10 лютого 1995 року в
сумі 18636 грн.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 30 вересня 2010 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області на користь ОСОБА_1 вихідну
допомогу за період з 1 серпня 1987 року по
10 лютого 1995 року, що складає 50% від 8
років служби за останнім грошовим
забезпеченням в розмірі 18636 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 9 лютого 2011 року апеляційну
скаргу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області задоволено
частково. Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 30 вересня 2010
року скасовано. Позов ОСОБА_1 залишено
без розгляду.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
апеляційним судом неповне з'ясування
обставин, які мають значення у справі,
та порушення норм чинного
процесуального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати постановлене судом
апеляційної інстанції рішення та
залишити в силі судове рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування апеляційним
судом норм процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду,
вважав що позивачем пропущений
шестимісячний строк звернення до суду,
встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Суд апеляційної інстанції
встановив, що позивач звільнився з
органів внутрішніх справ у травні 2008
року, проте звернувся з позовом суду
лише 22 квітня 2010 року.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Позивач звернувся до суду з позовом у
період дії Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо підвідомчості
справ, пов'язаних із соціальними
виплатами» від 18 лютого 2010 року № 1691-УІ
(набрав чинності 10 березня 2010 року),
відповідно до якого зазначені спори
розглядались судами у порядку
цивільного судочинства. Частиною 3
статті 2 Цивільного процесуального
кодексу України встановлено, що
провадження у цивільних справах
здійснюється відповідно до законів,
чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Аналогічне правило
встановлено у частині 2 статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи викладене, строк звернення
до суду повинен визначатись відповідно
до законодавства, чинного на час
вчинення такої процесуальної дії як
подання до суду позовної заяви, тобто
станом на 22 квітня 2010 року. На час
звернення позивача до суду строки
звернення регулювалися нормами
цивільного, цивільного процесуального
та трудового законодавства.

Відповідно до положень статті 267
Цивільного кодексу України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку, що станом на 30 вересня 2010
року, дата розгляду судом першої
інстанції справи, суд першої інстанції
повинен був розглядати справу як
адміністративну, за правилами Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки відповідно до
Рішення Конституційного Суду України
від 9 вересня 2010 року положення Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
підвідомчості справ, пов'язаних із
соціальними виплатами» від 18 лютого 2010
року № 1691-VІ були визнані
неконституційними, а тому втратили
силу з дати його прийняття.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Конституційним Судом України 9 вересня
2010 року було визнано
неконституційність Закону України №
1691-УІ, проте не було встановлено
порядку передачі справ, пов'язаних із
соціальними виплатами, з цивільної
юрисдикції до адміністративної.

Такий порядок був встановлений Законом
України «Про внесення змін до розділу
XII «Прикінцеві положення» Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» щодо передачі справ, пов'язаних
із соціальними виплатами» від 2 грудня
2010 року № 2748-VI (набрав чинності 30 грудня
2010 року).

Відповідно до положень зазначеного
Закону місцеві загальні суди у справах
щодо таких спорів (в яких провадження
було відкрито у порядку цивільного
судочинства) закривають провадження за
правилами Цивільного процесуального
кодексу України та розглядають їх як
відповідні адміністративні суди у
порядку адміністративного судочинства
лише з дати набрання чинності цього
Закону, тобто з 30 грудня 2010 року, а тому
розгляд справи та ухвалення рішення
судом першої інстанції 30 вересня 2010
року за правилами цивільного
судочинства не можна вважати
порушенням чинного на час розгляду
справи процесуального законодавства.

За правилами частини 1 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

Відповідно до частини 4 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду, якщо порушення допущені
тільки цим судом.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 9 лютого 2011 року скасувати,
а справу направити до
адміністративного суду апеляційної
інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.