Справа № 819/422/14-а
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/422/14-a

28 березня 2014 року
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання
Мельник Ю.С.,

за участю представника позивача
Калашник Н.Я.,

представника третьої особи Тимчишин
Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
місті Тернополі до ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача
публічне акціонерне товариство
«Державний ощадний банк України» про
стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду
України в місті Тернополі (далі - УПФУ в
місті Тернополі, позивач) звернулося до
суду з адміністративним позовом до
ОСОБА_3, третя особа публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України» (далі - АТ
«Ощадбанк») про стягнення безпідставно
виплаченої пенсії у розмірі 27819 грн. 75
коп.

У судовому засіданні уточнено статус
третьої особи, визначивши АТ
«Ощадбанк», як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з
25.02.2002 року ОСОБА_3 одержувала пенсію за
вислугу років, яка перераховувалась
УПФУ в місті Тернополі на відповідний
рахунок, відкритий відповідачем у
філії - Тернопільське обласне
управління АТ «Ощадбанк». У листопаді
2013 року УПФУ в місті Тернополі отримало
лист від Управління Державної
міграційної служби України в
Тернопільській області з інформацією
про те, що ОСОБА_3 знята з реєстрації
місця проживання 03.10.2007 року у зв'язку з
виїздом за кордон до Чеської
Республіки на постійне місце
проживання.

Позивач з посиланням на положення
статті 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» вважає, що пенсія ОСОБА_3
за період з 01.11.2007 року по 01.12.2013 року у
розмірі 54997 грн. 95 коп. виплачувалась
безпідставно у зв'язку з виїздом
пенсіонерки на постійне місце
проживання за кордон.

25.11.2013 року на підставі розпорядження
УПФУ в місті Тернополі про повернення
коштів філією - Тернопільське обласне
управління АТ «Ощадбанк» повернуто
кошти в сумі 27178 грн. 20 коп., що складають
пенсію ОСОБА_3 не зняту з карткового
пенсійного рахунку за період з 16.06.2011
року по 12.11.2013 року, та нараховані
відсотки 1161 грн. 18 коп., решту суми 27819
грн. 75 коп. за період з 01.11.2007 року по
01.06.2011 року позивач просить стягнути з
відповідача як безпідставно виплачену
пенсію.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала з
підстав, наведених у адміністративному
позові, просила адміністративний позов
задовольнити.

Представник третьої особи проти
задоволення позовних вимог не
заперечувала та пояснила, що на
підставі договору, укладеного між АТ
«Ощадбанк» в особі філії -
Тернопільське обласне управління АТ
«Ощадбанк» та ОСОБА_3, останній був
відкритий картковий рахунок для
зарахування пенсії, що надходила від
УПФУ в місті Тернополі, з видачею
банківської платіжної картки. Банк
здійснював обслуговування пенсійної
дебетової платіжної картки
відповідача. Після закінчення терміну
дії чергової такої картки, а саме 31.07.2011
року кошти в сумі 27178 грн. 20 коп.
зараховувались на рахунок ОСОБА_3 та
25.11.2013 року були повернуті на рахунок
УПФУ в місті Тернополі разом з
нарахованими відсотками на підставі
відповідного розпорядження позивача.

Відповідач у судове засідання не
прибула, хоча в розумінні статті 39
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) належним
чином була повідомлена про дату, час і
місце судового розгляду справи шляхом
виклику через засоби масової
інформації за останнім відомим місцем
перебування, що підтверджується
оголошенням про виклик, опублікованим
в газеті «Свобода» за № 23 від 19.03.2014
року (а. с. 32). Відповідач причини
неприбуття до суду не повідомила,
клопотання про розгляд справи за її
відсутності не заявила.

Відповідно до частини четвертої статті
128 КАС України у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Таким чином, судовий розгляд даної
справи здійснено за відсутності
відповідача, справу розглянуто та
вирішено на підставі пояснень
представників позивача і третьої
особи, та наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд приходить до висновку, що в
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити повністю з таких
мотивів та підстав.

Судом встановлено, що УПФУ в місті
Тернополі з 25.02.2002 року ОСОБА_3
призначена пенсія за вислугу років.
Така пенсія з 01.09.2005 року
перераховувалась через філію -
Тернопільське обласне управління АТ
«Ощадбанк» на картковий рахунок,
відкритий відповідачем для
зарахування пенсії, з видачею
банківської платіжної картки.

У листопаді 2013 року УПФУ в місті
Тернополі отримало від Управління
Державної міграційної служби України в
Тернопільській області лист від 14.11.2013
року № 02/11049 з інформацією про те, що
ОСОБА_3 знята з реєстрації місця
проживання 03.10.2007 року у зв'язку з
задоволенням клопотання перед
Консульським агентством України в
місті Брно Чеської Республіки щодо
залишення на постійне місце проживання
за кордоном.

22.11.2013 року УПФУ в місті Тернополі
прийняте розпорядження про повернення
коштів, згідно з яким поверненню
підлягала пенсія виплачена ОСОБА_3 за
період з 01.11.2007 року по 30.11.2013 року в сумі
54997 грн. 95 коп. у зв'язку з її виїздом з
03.10.2007 року на постійне місце
проживання в Чеську Республіку.

На виконання даного розпорядження
філією - Тернопільське обласне
управлінням АТ «Ощадбанк»
перераховано з карткового рахунку,
відкритого на ім'я ОСОБА_3, на поточний
рахунок УПФУ в місті Тернополі пенсію у
розмірі 27178 грн. 20 коп. та нараховані
відсотки в сумі 1161 грн. 18 коп., не
отримані (не зняті) відповідачем з
банківського рахунку за період з 16.06.2011
року по 12.11.2013 року. Залишок не
повернутої суми пенсії, яка, на думку,
позивача безпідставно виплачена
ОСОБА_3, становить 27819 грн. 75 коп. за
період з 01.11.2007 року по 01.06.2011 року.

Також судом встановлено, що у листопаді
2013 року відповідач звернулась до
Пенсійного фонду України з заявою у
відповідності з Договором між Україною
та Чеською Республікою про соціальне
забезпечення від 04.07.2001 року про
переведення призначеної їй пенсії за
місцем постійного проживання в Чеській
Республіці. На адресу Пенсійного фонду
України Чеським управлінням
соціального захисту надіслано
формуляр про розгляд заяви від 18.11.2013
року про пенсію за віком ОСОБА_3 Дані
документи перебувають на розгляді в
Пенсійному фонді України. З пояснень
представника позивача слідує, що
ОСОБА_3 у період з 01.11.2007 року по 30.11.2013
року пенсія у Чеській Республіці не
призначалась та не виплачувалась.
Також представник позивача зауважила,
що в Україні ОСОБА_3 пенсія була
призначена за вислугу років, а не за
віком.

При прийняті рішення суд застосовує до
даних правовідносин наступні правові
норми.

Стаття 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV
передбачає підстави для припинення
виплати пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду. Відповідно
до пункту 2 частини першої даної статті
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Разом з тим, дані положення пункту 2
частини першої статті 49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №
1058-IV щодо припинення виплати пенсії на
весь час проживання пенсіонера за
кордоном визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними) відповідно до
рішення Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-пр/2009 у справі за
конституційним подання Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень пункту 2 частини першої статті
49, другого речення статті 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з моменту ухвалення
рішення Конституційним Судом України
07.10.2009 року № 25-рн/2009 відпала така умова
припинення виплати пенсії, як
проживання пенсіонера за кордоном.

Крім того, в даному рішенні
Конституційний Суд України звертає
увагу Верховної Ради України на
необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, а також
прийняття закону про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої фізичним або юридичним особам
актами і діями, що визнані
неконституційними.

Реалізація конституційного права
громадян на соціальний захист була
поставлена в залежність від факту
укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення.

Між Україною та Чеською Республікою
укладено Договір про соціальне
забезпечення, який ратифікований
Україною 22.11.2002 року та набрав чинності
для України 01.04.2003 року. Статтею 5 даного
Договору передбачено, що особа не може
бути позбавлена права на допомогу та
допомога не може бути зменшена,
змінена, зупинена або відмінена тільки
через те, що ця особа проживає на
території іншої Договірної Сторони,
якщо в цьому Договорі не буде
передбачено інше. Проте цей Договір не
поширюється на здійснення виплати
пенсії за вислугу років, як у спірному
випадку, а лише регулює питання виплати
пенсій за віком, по інвалідності, у разі
втрати годувальника та інших видів
грошових виплат (допомог), вичерпний
перелік яких наведений у статті 2 цього
Договору. Тобто положення міжнародного
Договору між Україною та Чеською
Республікою про соціальне
забезпечення до спірних правовідносин
не застосовуються.

Відсутність міжнародного договору з
питань призначення та виплати пенсії
за вислугу років між Україною та
Чеською Республікою не може позбавляти
особу конституційного права на
соціальний захист, однією з форм якого
є призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до статті 8 Конституції
України норми Конституції є нормами
прямої дії. Вони застосовуються
безпосередньо незалежно від того, чи
прийнято на їх розвиток відповідні
закони або інші нормативно-правові
акти.

Згідно зі статтями 1, 3 Конституції
України в Україні як соціальній,
правовій державі людина, її життя і
здоров'я, честь і гідність,
недоторканість і безпека визнаються
найвищою цінністю. Утвердження і
забезпечення прав та свобод людини є
головним обов'язком держави.

Право на соціальний захист віднесено
до основоположних прав і свобод. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
(частина друга статті 46 Основного
Закону України) і забезпечується
частиною другою статті 22 Конституції
України, відповідно до якої
конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками. Крім того, Україна
гарантує піклування та захист своїм
громадянам, які перебувають за її
межами (частина третя статті 25
Конституції України).

Таким чином, виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами.

Оскільки з прийняттям рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном, а
позивач має конституційне право на
соціальний захист у вигляді
забезпечення і виплати пенсії
незалежно від місця її постійного
проживання, тому суд дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з ОСОБА_3 27819 грн. 75 коп.
виплаченої пенсії.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 86, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову Управління Пенсійного фонду
України в місті Тернополі до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» про стягнення коштів
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України (оголошення
вступної та резолютивної частини
постанови), а також прийняття постанови
у письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 31
березня 2014 року.

Головуючий суддя
Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя
Чепенюк О.В.