Справа № 2а-240/11/0370
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 р.
Справа № 14481/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Державного підприємства
"Волиньвугілля" на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2011
року у справі за позовом Державного
підприємства "Волиньвугілля" до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Нововолинську Волинської області
про визнання нечинним та скасування
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Волиньвугілля"
звернулося до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Нововолинську Волинської області,
яким просило визнати рішення
відповідача № 7 від 21 січня 2011 року про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несвоєчасну сплату
(несвоєчасне перерахування) страхових
внесків до ВП "Шахтоуправління
"Нововолинське" ДП "Волиньвугілля"
нечинним та скасувати його.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2011
року в позові відмовлено повністю.
Постанова мотивована тим, що при
винесенні рішення № 7 від 21.01.2011 року
про застосування фінансових санкцій до
ДП «Волиньвугілля» та нарахування пені
за несвоєчасне перерахування
страхових внесків управління
пенсійного фонду України в м.
Нововолинську в повній мірі
дотрималось вимог Закону України Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», в зв'язку з чим суд
приходить до висновку про те, що вище
вказане рішення від 21.01.2011 року
винесено відповідно до вимог закону, а
отже відсутні підстави для визнання
його нечинним та скасування.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржив позивач, вважає, що вона
прийнята з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить постанову скасувати та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги повністю. На
обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що до спірних
правовідносин підлягає застосуванню
Закон України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», а не
ч.9 ст.106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», оскільки на час
прийняття рішення Управлінням
Пенсійного фонду України в м.
Нововолинську Волинської області -
21.01.2011 року дана норма є нечинною. Суд не
надав оцінки доказам, які
підтверджують сплату страхових
внесків на рахунок Пенсійного фонду з
пропущенням строку по технічних
причинах.

Фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що в
задоволенні апеляційної скарги слід
відмовити з наступних підстав.

Державне підприємство "Волиньвугілля",
до структури якого входить
відокремлений підрозділ
"Шахтоуправління "Нововолинське" ДП
"Волиньвугілля", є платником страхових
внесків, збору на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування та є
страхувальником в розумінні Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» і
відповідно до ст. 17 цього Закону
зобов'язане своєчасно нараховувати,
обчислювати та сплачувати в
установлені строки та в повному обсязі
страхові внески до Пенсійного фонду.

Відповідно до абзацу 1 п.1 ст. 14 Закону
України «Про загальнообовязкове
державне пенсійне страхування» № 1058-IV
від 09.07.2003 року (надалі Закон України №
1058-IV) страхувальниками є роботодавці -
підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства
України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання,
об'єднання громадян, профспілки,
політичні партії (у тому числі філії,
представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи зазначених
підприємств, установ, організацій,
об'єднань громадян, профспілок,
політичних партій, які мають окремий
баланс і самостійно ведуть розрахунки
із застрахованими особами).

Пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування» від 26.06.1997 року № 400/97 - ВР
передбачено, що платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування є суб'єкти підприємницької
діяльності незалежно від форм
власності, їх об'єднання, бюджетні,
громадські та інші установи та
організації, об'єднання громадян та
інші юридичні особи, а також фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності, які використовують працю
найманих працівників.

Порядок обчислення та сплати страхових
внесків визначено ст. 20 Закону України
№ 1058-IV та Інструкцією про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженою постановою
правління Пенсійного фонду України від
19 грудня 2003 року № 21-1 та зареєстрованою
в Міністерстві юстиції України 16 січня
2004 року за № 64/8663.

Статтею 5 Закону України №1058-ІV від
09.07.2003 року (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
передбачено, що цей Закон регулює
відносини, що виникають між суб'єктами
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування. Дія
інших нормативно-правових актів може
поширюватися на ці відносини лише у
випадках, передбачених цим Законом, або
в частині, що не суперечить цьому
Закону. Виключно цим Законом
визначаються принципи та структура
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;
коло осіб, які підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню; платники
страхових внесків, їх права та
обов'язки; порядок нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками; види пенсійних виплат;
умови набуття права та порядок
визначення розмірів пенсійних виплат;
пенсійний вік чоловіків та жінок, при
досягненні якого особа має право на
призначення пенсії за віком;
мінімальний розмір пенсії за віком;
порядок здійснення пенсійних виплат за
загальнообов'язковим державним
пенсійним страхуванням; порядок
використання коштів Пенсійного фонду
та Накопичувального фонду; організація
та порядок здійснення управління в
системі загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування.

Абзацом 1 ч. 6 ст. 20 цього Закону
встановлено, що страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду. При цьому в
разі здійснення протягом базового
звітного періоду виплат (виплати
доходу), на які відповідно до цього
Закону нараховуються страхові внески,
страхувальники одночасно з видачею
зазначених сум зобов'язані сплачувати
авансові платежі у вигляді сум
страхових внесків, що підлягають
нарахуванню на зазначені виплати
(дохід). У разі недостатності у
страхувальника коштів для здійснення в
повному обсязі виплати заробітної
плати (доходу) та одночасної сплати
відповідних авансових платежів
виплата зазначених сум та сплата
страхових внесків здійснюється у
пропорційних розмірах.

Підпунктами 5.1.4, 5.1.6 зазначеної вище
Інструкції передбачено, що страхові
внески сплачуються платниками не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення базового звітного
періоду незалежно від виплати
заробітної плати (доходу), на суми яких
нараховуються страхові внески.

Отже, несплачені суми страхових
внесків, нараховані за звітний період,
платник зобов'язаний перерахувати на
рахунок Пенсійного фонду України до 20
числа місяця, наступного за звітним, а
одночасно із виплатою заробітної плати
протягом звітного періоду, за який вона
нарахована, платником сплачуються
авансові платежі у пропорційних
розмірах. При цьому фінансовий стан
платника страхових внесків не звільняє
його від сплати недоїмки, нарахування
пені та застосування фінансових
санкцій.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 8, 9 ст.106 Закону Ураїни№
1058-IV у разі виявлення своєчасно не
сплачених сум страхових внесків
страхувальники зобов'язані самостійно
обчислити ці внески і сплатити їх з
нарахуванням пені в порядку і розмірах,
визначених цією статтею. Суми
страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій. На недоїмку
нараховується пеня з розрахунку 0,1
відсотка суми недоплати за кожний день
прострочення платежу. Виконавчі органи
Пенсійного фонду застосовують до
страхувальників такі фінансові
санкції: 1) у разі ухилення
страхувальників, зазначених у пунктах
1-5 статті 14 цього Закону, на яких не
поширюється дія Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», від взяття
на облік або несвоєчасного подання
заяви про взяття на облік в
територіальних органах Пенсійного
фонду накладається штраф у розмірі 10
відсотків суми страхових внесків, які
підлягають сплаті за період ухилення
від взяття на облік або несвоєчасного
подання заяви про взяття на облік, але
не менше десяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; 2) за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) страхувальниками
страхових внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
територіальними органами Пенсійного
фонду, накладається штраф залежно від
строку затримки платежу в розмірі: 10
відсотків своєчасно не сплачених
зазначених сум - у разі затримки їх
сплати у строк до 30 календарних днів
включно.

Рішенням Управління Пенсійного фонду
України в м. Нововолинську Волинської
області від 21.01.2011 року № 7 про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несвоєчасну сплату
(несвоєчасне перерахування)
страхувальником страхових внесків до
Пенсійного фонду України накладено на
позивача штраф у розмірі 10 відсотків
54469,63 грн. та нараховано пеню в розмірі
544,7 грн. за період з 28.12.2010 року до 29.12.2010
року.

Позивач не погоджується з вказаним
рішенням та в апеляційній скарзі
вказує, що таке прийняте 21 січня 2011 року
відповідно до норм, які втратили
чинність. Водночас позивач зазначає, що
до спірних правовідносин підлягає
застосуванню Закон України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» № 2464-V.

Аналізуючи вказані правові норми та
враховуючи наведене колегія суддів
дійшла висновку про правомірність
рішення Управління Пенсійного фонду
України в м. Нововолинську Волинської
області від 21.01.2011 року № 7 та
безпідставність покликання позивача
на невірне застосування ч.9 ст.106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» як
норми, яка втратила чинність, оскільки
вказане рішення охоплює період (28.12.2010
року-29.12.2010 року) до 01 січня 2011 року, а
відповідно до п.7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України №
2464-VI передбачено, що стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що приймаючи рішення
про застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несвоєчасну сплату
(несвоєчасне перерахування) страхових
внесків, у тому числі донарахованих
страхувальниками або органом
Пенсійного фонду, суб'єкт владних
повноважень діяв відповідно до вимог
чинного законодавства, а отже відсутні
підстави для визнання його нечинним та
скасування.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Волиньвугілля" залишити
без задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2011
року у справі № 2а-240/11/0370 за позовом
Державного підприємства
"Волиньвугілля" до Управління
Пенсійного фонду України в м.
Нововолинську Волинської області про
визнання нечинним та скасування
рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький