Справа № 2а-790/11/1370
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року Справа № 9104/21976/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання
Шуптар Т.О.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Гейвича М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 28 грудня 2011
року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова про скасування
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2011 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому просив скасувати податкові
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції (ДПІ) у Галицькому
районі м. Львова від 08 грудня 2010 року за
№ /0, № /0, № /0 та рішення
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 08 грудня 2010 року № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 28 грудня 2011
року позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, ДПІ у Галицькому
районі м. Львова подала апеляційну
скаргу, оскільки вважає, що постанова
прийнята із неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального
права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
першої інстанції не звернув уваги на
доводи податкового органу про те, що
відповідно до книги обліку доходів і
витрат від 08.12.08 №684 позивач у III
кварталі 2009 року допустив перевищення
обсягу виручки в розмірі 500 000,00 грн., а
тому зобов'язаний був перейти на
загальну систему оподаткування.

Оскільки позивач у IV кварталі 2009 року
самостійно не перейшов на загальну
систему оподаткування, йому правомірно
визначено податкові зобов'язання зі
сплати податку на додану вартість,
податку з доходів фізичних осіб,
податку з доходів найманих
працівників, а також застосовано
штрафні фінансові санкції за
незастосування реєстратора
розрахункових операцій.

За таких обставин податковий орган
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Представник податкового органу в
судовому засіданні апеляційного суду
підтримав вимоги апеляційної скарги та
просить їх задовольнити в повному
обсязі.

Представник позивача заперечила
вимоги апеляційної скарги та просить
залишити скаргу без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд вважає,
що скарга належить до задоволення
частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що за
наслідками планової виїзної
документальної перевірки з питань
дотримання суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_3
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2007 року по
30.09.2010 року ДПІ у Галицькому районі м.
Львова 08 грудня 2010 року прийняла
податкові повідомлення-рішення: за №
/0, яким визначила позивачу суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 149566,37 грн., в
т.ч. 98478,26 грн. основного платежу та 51088,11
грн. штрафних (фінансових) санкцій;

-№ /0, яким визначила грошове
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб в сумі 56821,18 грн.(основний
платіж);

- № /0, яким визначила грошове
зобов'язання з доходів найманих
працівників в сумі 367866,06 грн., в т.ч.
122622,02 грн. основного платежу та 245244,04
грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Також ДПІ у Галицькому районі м. Львова
прийняла рішення за № від 08
грудня 2010 року про застосування
штрафних (фінансових) санкцій на суму
1921394,90 грн. за порушення ст.1, п.1, п.2 ст. 3
Закону України ,,Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг".

Висновки податкового органу базуються
на тому, що позивач допустив порушення
ст.1 Указу Президента ,,Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого
підприємництва"; п.1.15. ст.1, п.4.1 ст.4, пп.
пп.8.1.1, 8.1.2 , 8.1.3 п.8.1 ст.8. пп. 9.12.2 п.9.12 ст.9,
п.17.2 ст.17, п. 19.2 ст.19 Закону України
,,Про податок з доходів фізичних осіб";
пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, пп. 6.1.1
п. 6.1 ст. 6, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, пп. 7.8.1 п. 7.8 ст.
7 Закону України ,,Про податок на додану
вартість"; ст.1, п.1, п.2 ст. 3 Закону
України ,,Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг".

З матеріалів справи апеляційний суд
вбачає, що ОСОБА_3 23.12.2003 року
зареєстрований як фізична особа -
підприємець та відповідно до свідоцтв
про сплату єдиного податку серії Е №
395313 від 12 грудня 2008 року, серії Є № 372492
від 18 грудня 2009 року у 2009 та 2010 роках
перебував на спрощеній системі
оподаткування і сплачував єдиний
податок.

Відповідно до висновків акту перевірки
№ 5868/17-2/НОМЕР_2 від 19.11.2010 року у
третьому кварталі 2009 року ФОП ОСОБА_3
перевищив обсяг виручки від реалізації
товарів (робіт, послуг) в сумі 500000,00 грн.
(т.1 а.с. 13). Тому податковий орган вважає,
що в ІV кварталі 2009 року ФОП ОСОБА_3
повинен був перейти на загальну
систему оподаткування та
зареєструватись платником податку на
додану вартість.

Оскільки позивач не зареєструвався
платником податку на додану вартість
податковий орган нарахував йому ПДВ в
сумі 98478,26 грн. та застосував штрафні
санкції, в тому числі і за неподання
декларацій по ПДВ за жовтень, листопад,
грудень 2009 року та січень, лютий,
березень, квітень, травень, червень,
липень, серпень і вересень 2010 року.

Крім того ДПІ вважає, що позивач під час
здійснення підприємницької діяльності
одержав обсяг виручки від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) у 4
кварталі 2009 року в сумі 37195,21 грн. та у 1-3
кварталах 2010 року у сумі 467881,93 грн.
Різниця суми перевищення за 4 квартал
2009 року склала 9298,80 грн. та за 1-3
квартали 2010 року - 116970,48 грн.. Таким
чином, на думку податкового органу такі
доходи одержані суб'єктом
підприємницької діяльності поза
межами єдиного податку, а тому сума
такого перевищення підлягає
оподаткуванню у порядку, встановленому
розділом IV Декрету Кабінету Міністрів
України від 26.12.1992 року ,,Про
прибутковий податок з громадян", а саме
в розмірі 56821,18 грн..

В акті перевірки також зазначено, що
під час перевірки встановлено факт
виплати доходу у 2009 та 2010 роках у
розмірі 823638,21 грн. частково без
утримання та перерахування податку з
доходів фізичних осіб до бюджету
(визначено на підставі актів закупки у
підприємця ОСОБА_3 ягід чорниці на
рівні реалізаційної ціни). Свідоцтва
платників податків фізичних та
юридичних осіб та документи, що
підтверджують закупівлю у суб'єктів
підприємницької діяльності ягід
чорниці до перевірки позивач не надав.
Тому податковий орган визначив
позивачу грошове зобов'язання з
доходів найманих працівників в сумі
122622,02 грн. та застосував штрафні
(фінансові) санкції в подвійному
розмірі від суми порушення - 245244,04 грн..

Також, на думку податкового органу, у
зв'язку з перевищенням обсягу виручки
від реалізації товарів (робіт, послуг) в
сумі 500000,00 грн. позивач зобов'язаний був
застосовувати реєстратор
розрахункових операцій. Після
перевищення вказаного обсягу виручки
протягом 2010 року в касу позивача
надійшла готівкова виручка в сумі 384278,98
грн., а тому податковий орган
застосував штрафні (фінансові) санкції
в 5-ти кратному розмірі від суми
порушення - 1921394,90 грн..

Підпунктом 2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України
від 03.04.1997 року №168/97-ВР ,,Про податок на
додану вартість" (чинного на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку у разі, коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
згідно з цим Законом, нарахована
(сплачена, надана) такій особі або в
рахунок зобов'язань третім особам,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000 гривень (без урахування податку на
додану вартість).

Відповідно до п.9.4 ст.9 Закону України
,,Про податок на додану вартість" якщо
особа, на яку не поширюється дія пункту
2.3 статті 2 цього Закону, як платник
податку, вважає за доцільне
добровільно зареєструватися платником
податку і відповідає вимогам підпункту
2.2 статті 2 цього Закону, така
реєстрація провадиться за її заявою.

Якщо обсяг оподатковуваних операцій
особи протягом звітного податкового
періоду перевищує суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, не більше ніж у два рази, така
особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом.

Якщо особа укладає одну чи більше
цивільно-правових угод (договорів),
унаслідок виконання яких планується
здійснення оподатковуваних операцій,
обсяг яких перевищуватиме протягом
звітного податкового періоду у два чи
більше разів суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, то така особа зобов'язана
зареєструватися як платник цього
податку до кінця такого звітного
податкового періоду.

Особа, що не надсилає таку заяву у таких
випадках та у такі строки, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

ФОП ОСОБА_3, перебуваючи на спрощеній
системі оподаткування та звітності за
період з 01 січня по 30 вересня 2009 року
отримав виручку від реалізації товарів
на суму 436000,00 грн. (звіт за третій
квартал 2009 року - т.1 а.с.56), а тому
зобов'язаний був зареєструватися
платником податку на додану вартість.

Оскільки позивач не зареєструвався
платником ПДВ, апеляційний суд визнає
правомірним нарахування суми ПДВ в
розмірі 98478,26 грн. та застосування
штрафних (фінансових) санкцій в сумі
51088,11 грн.. Згідно книги обліку доходів
та витрат загальний обсяг виручки за IV
квартал 2009 року склав 24509,35 грн., а за І -
ІІІ квартали 2010 року - 467881,93 грн..
Загальна сума виручки становить 492391,28
грн., з якої позивач зобов'язаний
сплатити 20% ПДВ, що становить 98478,26 грн..
Штрафні санкції за несплату ПДВ та
неподання декларацій по ПДВ за жовтень,
листопад, грудень 2009 року та січень,
лютий, березень, квітень, травень,
червень, липень, серпень і вересень 2010
року на загальну суму 51088,11 грн. також
застосовані правомірно.

Колегія суддів визнає необхідним
зауважити, що Указ Президента України
від 28.06.1999 року № 746/99 ,,Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" не може бути
застосованим до даних правовідносин,
оскільки на дані правовідносини
поширюється дія Закону України ,,Про
податок на додану вартість", який
регулює порядок нарахування та сплати
податку на додану вартість, визначає
його платників та має перевагу при
застосуванні над іншими нормативними
актами.

Суд першої інстанції на вказані
обставини уваги не звернув, а тому
дійшов помилкового висновку щодо
протиправності податкового
повідомлення-рішення за № /0 від 08
грудня 2010 року про визначення позивачу
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в загальному
розмірі 149566,37 грн..

Разом з тим апеляційний суд
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що податковий орган,
на якого в силу приписів ч.2 ст. 71 КАС
України покладено обов'язок
доказування правомірності своїх
рішень, не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту перевищення ФОП ОСОБА_3 в ІІІ
кварталі 2009 року суми виручки в розмірі
500000,00 грн..

Відповідно до звіту за ІІІ-й квартал 2009
року та даних книги обліку доходів і
витрат ФОП ОСОБА_3 за період з 01 січня по
30 вересня 2009 року отримав виручку в
сумі 436000,00 грн.. Даний факт
представником податкового органу не
спростований.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
України від 03.07.1998 № 727/98 ,,Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" (надалі - Указ № 727/98), що
був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин, спрощена
система оподаткування, обліку та
звітності запроваджується для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб, та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень.

Згідно ст. 5 цього ж Указу, у разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього ж Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу).

Оскільки позивач не перевищив обсягу
виручки від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік в розмірі
500 тис. гривень, апеляційний суд
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для переходу позивача з ІV
кварталу 2009 року на загальну систему
оподаткування.

Відповідно до ч. 6 Указу Президента ,,Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва" суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником податку на
доходи фізичних осіб.

Таким чином, ФОП ОСОБА_3 протягом ІV
кварталу 2009 року та І - ІІІ кварталів 2010
року правомірно, відповідно до
свідоцтв про сплату єдиного податку
серії Е № 395313 від 12 грудня 2008 року,
серії Є № 372492 від 18 грудня 2009 року
перебував на спрощеній системі
оподаткування і сплачував єдиний
податок, а тому не був платником
податку на доходи фізичних осіб.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції щодо протиправності
податкового повідомлення-рішення за №
/0 від 08 грудня 2010 року про
нарахування податку з доходів фізичних
осіб в сумі 56821,18 грн. апеляційний суд
визнає вірними.

Статтею 1 Закону України від 06.07.1995 року
№ 265/95-ВР ,,Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг" (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) визначено, що
реєстратори розрахункових операцій
застосовуються фізичними особами -
суб'єктами підприємницької діяльності
або юридичними особами (їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими
підрозділами), які здійснюють операції
з розрахунків в готівковій та/або в
безготівковій формі (із застосуванням
платіжних карток, платіжних чеків,
жетонів тощо) при продажу товарів
(наданні послуг) у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг, а
також уповноваженими банками та
суб'єктами підприємницької діяльності,
які виконують операції купівлі-продажу
іноземної валюти.

Разом з тим, відповідно до п. 6 ст. 9
вказаного Закону реєстратори
розрахункових операцій та
розрахункові книжки не застосовуються
при продажу товарів (наданні послуг)
суб'єктами підприємницької діяльності
- фізичними особами, оподаткування
доходів яких здійснюється відповідно
до законодавства з питань
оподаткування суб'єктів малого
підприємництва (в тому числі шляхом
отримання свідоцтва про сплату єдиного
податку), якщо такі суб'єкти не
здійснюють продаж підакцизних товарів
(крім пива на розлив), за умови ведення
такими особами книг обліку доходів і
витрат у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України за
поданням державного органу,
уповноваженого провадити державну
регуляторну політику.

З огляду на викладене апеляційний суд
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо протиправності рішення
ДПІ у Галицькому районі м. Львова за №
від 08 грудня 2010 року про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій на суму 1921394,90 грн. за порушення
ст.1, п.1, п.2 ст. 3 Закону України ,,Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг", оскільки позивач правомірно
перебував на спрощеній системі
оподаткування, мав свідоцтва про
сплату єдиного податку, вів книгу
обліку доходів і витрат, не проводив
реалізацію підакцизних товарів, а тому
не зобов'язаний був застосовувати
реєстратор розрахункових операцій.

Пунктом 1.15 статті 1 Закону України від
22.05.2003 року №889-ІУ „Про податок з
доходів фізичних осіб" (чинного на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що податковий агент -
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ) або
фізична особа чи представництво
нерезидента - юридичної особи, які
незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

Податковим агентом, зокрема, є фізична
особа, що є суб'єктом підприємницької
діяльності чи здійснює незалежну
професійну діяльність, яка
використовує найману працю інших
фізичних осіб, щодо виплати заробітної
плати (інших виплат та винагород) таким
іншим фізичним особам.

Згідно з підпунктом 8.1.1 пункту 8.1 статті
8 Закону України ,,Про податок з доходів
фізичних осіб" податковий агент,
нараховує (виплачує) оподатковуваний
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону (15
відсотків від об'єкта оподаткування).

Під час перевірки посадові особи ДПІ
встановили, що протягом 2009 та 2010 років
ФОП ОСОБА_3 здійснював закупку та
оптову реалізацію ягід чорниці на
загальну суму 823638,21 грн..

Оскільки позивач не надав для
перевірки документів, які
підтверджували факт закупівлі чорниці
у фізичних осіб-підприємців, які
сплачують єдиний податок (актів
закупівлі, накладні, копії на сплату
єдиного податку, копії свідоцтв про
державну реєстрацію підприємницької
діяльності) податковий орган визначив
позивачу грошове зобов'язання з
доходів найманих працівників в сумі
122622,02 грн. та застосував штрафні
(фінансові) санкції в сумі 245244,04 грн.

Частиною 8 статті 4 Указу № 727/98
передбачено, що форма книги обліку
доходів та витрат, що підлягають
оподаткуванню відповідно до цього
Указу, і порядок її ведення суб'єктами
малого підприємництва, які
застосовують спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності,
встановлюються Державною податковою
адміністрацією України.

Відповідно до пункту 8 Порядку видачі
свідоцтва про сплату єдиного податку,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від 29
жовтня 1999 року за №599 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 2 листопада 1999 року за
№752/4045, для визначення результатів
власної підприємницької діяльності на
підставі хронологічного відображення
здійснених господарських і фінансових
операцій платник єдиного податку веде
Книгу обліку доходів і витрат згідно із
додатком №10 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21.04.93 року №12 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 09.06.93 за №64.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 2 Закону
України ,,Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" суб'єкти
підприємницької діяльності, яким
відповідно до законодавства надано
дозвіл на ведення спрощеного обліку
доходів і витрат, ведуть
бухгалтерський облік і подають
фінансову звітність у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему обліку і звітності.

За змістом ч.4 ст. 6 Указу № 727/98 порядок
ведення спрощеного обліку та звітності
суб'єктами малого підприємництва
відповідно до цього Указу
затверджується Міністерством фінансів
України.

На підставі викладеного апеляційний
суд дійшов висновку, що Указом № 727/98
встановлено обов'язок суб'єкта малого
підприємництва лише щодо ведення книги
обліку доходів і витрат, однак не
встановлено обов'язку щодо
забезпечення зберігання первинної
документації, отриманої під час
здійснення ним підприємницької
діяльності.

Акт документальної перевірки, на
підставі висновків якого ДПІ прийняла
оскаржені податкові
повідомлення-рішення, не містить
жодного посилання на факт придбання
позивачем чорниці у фізичних осіб.
Тобто, під час перевірки не встановлено
жодного доказу такого придбання, а
висновки податкового органу базуються
виключно на припущеннях.

Таким чином, позивач як фізична
особа-підприємець зобов'язаний
нараховувати, утримувати та сплачувати
податок з доходів фізичних осіб лише у
випадку виплати таким фізичним особам
доходів під час придбання у них товарів
(робіт, послуг).

Оскільки позивач не мав обов'язку щодо
зберігання документів, які фіксують
кожен факт та суму придбання продукції
(товару), ідентифікують постачальника,
підтверджують статус постачальника як
фізичної особи-підприємця, а висновки
податкового органу щодо придбання
позивачем ягід чорниці у фізичних осіб
базуються виключно на припущеннях,
апеляційний суд визнає вірними
висновки суду першої інстанції щодо
відсутності правових підстав для
визначення позивачу грошового
зобов'язання зі сплати податку з
доходів найманих працівників.

Підсумовуючи викладене, апеляційний
суд вважає, що наведені обставини
спростовують доводи податкового
органу щодо протиправності постанови
суду першої інстанції в частині
скасування податкових
повідомлень-рішень № /0 та №
/0, а також рішення за № .

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу п.4 ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Оскільки суд першої інстанції при
винесенні постанови допустився
помилки в частині застосування норм
матеріального права, апеляційний суд
визнає правильним апеляцій скаргу
задовольнити частково, постанову суду
першої інстанції скасувати в частині
скасування податкового
повідомлення-рішення за № /0 від 08
грудня 2010 року про визначення позивачу
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в загальному
розмірі 149566,37 грн. та відмовити в
задоволенні цих позовних вимог.

В решті постанову суду першої
інстанції, а саме в частині скасування
податкових повідомлень-рішень №
/0 про визначення грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб в сумі 56821,18 грн. та №
/0 про визначення зобов'язання з
доходів найманих працівників в сумі
367866,06 грн., а також рішення за №
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій на суму 1921394,90 грн. слід
залишити в силі.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. ст.195, 196, п. 3 ч. 1
ст.198, п.4 ч.1 ст. 202 ст. ст. 205, 207, 254 КАС
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 28 грудня 2011
року у справі № 2а-790/11/1370 в частині
скасування податкового
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова за № /0 від 08
грудня 2010 року, яким позивачу визначено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 149566,37 грн. -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні таких
позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3.

В решті постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції, а в разі складення постанови
в повному обсязі відповідно до статті
160 КАС України - з дня складення
постанови в повному обсязі.

Постанова в повному обсязі складена 14
квітня 2014 року.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
О.М. Довгополов

Л.Я. Гудим