Справа № 826/2877/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 квітня 2014 року 15:00
№ 826/2877/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., суддів Погрібніченко І.М., Шулежко
В.П., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1до третя
особаДержавної виконавчої служби
України Державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Юхименко О.С. провизнання незаконною та
скасування постанови про стягнення
виконавчого збору по виконавчому
провадженню №39886332,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної виконавчої служби
України (далі по тексту - відповідач,
ДВС України), третя особа Державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Юхименко О.С (далі по
тексту - третя особа, Державний
виконавець Юхименко О.С.) про визнання
незаконною та скасування постанови про
стягнення виконавчого збору по
виконавчому провадженню №39886332.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 березня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 01 квітня 2014
року.

У судовому засіданні 01 квітня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував
та зазначив про дотримання суб'єктом
владних повноважень вимог чинного
законодавства під час винесення
оскаржуваної постанови.

Третя особа у судове засіданні не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, причини неявки суду не
повідомила.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 01
квітня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

17 вересня 2013 року на адресу відповідача
надійшла заява Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Актив-банк» про відкриття
виконавчого провадження на підставі
виконавчого листа Васильківського
міськрайонного суду Київської області,
згідно якого в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
30518/04 від 18 травня 2007 року в сумі 15187352,15
грн. звернуто стягнення на предмет
іпотеки: земельну ділянку площею 0,2503
га, кадастровий номер :02:018:0041,
цільове призначення - для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та
земельну ділянку площею 0,3122 га,
кадастровий номер :02:018:0042, цільове
призначення - для ведення особистого
селянського господарства, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та
належать ОСОБА_1 на праві власності,
шляхом продажу його на прилюдних
торгах.

Також, до заяви було додано оригінал
виконавчого листа №362/656/13-ц, виданий
Васильківським міськрайонним судом
Київської області 13 серпня 2013 року.

За результатами вивчення зазначених
документів 23 вересня 2013 року Державним
виконавцем Юхименко О.С. винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження та визначено боржнику
строк в 7 днів з моменту винесення
(отримання) постанови для самостійного
виконання рішення суду.

У зв'язку з невиконанням боржником у
наданий для добровільного виконання
виконавчого листа строк, 20 листопада 2013
року третьою особою винесено постанову
про стягнення з боржника виконавчого
збору у розмірі 1518735,21 грн.

Саме не погоджуючись з названою
постановою позивач звернувся з
відповідним позовом до суду, в якому
просить визнати її протиправною та
скасувати.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
наступне.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд
виходить зі змісту положень частини 1
статті 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якими
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження» сторонами
у виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

У той же час, частиною 2 статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України для відповідної категорії
справ встановлені скорочені строки
звернення до суду - 10 днів з дня, коли
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення її прав, свобод
чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
названого Кодексу адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала.

Як вбачається із матеріалів справи,
звертаючись до суду з адміністративним
позовом про визнання незаконною та
скасування постанови про стягнення
виконавчого збору від 14 листопада 2013
року, в обґрунтування поважності
пропуску визначеного частиною 2 статті
181 Кодексу адміністративного
судочинства України строку, позивач
надав докази на підтвердження
перебування його поза межами України
до 26 лютого 2014 року.

З огляду на викладене, керуючись
положеннями статті 102 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку про
пропущення строку звернення до суду з
поважних причин, що стало підставою для
постановлення 01 квітня 2014 року
протокольної ухвали про його
поновлення.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для
добровільного виконання починається з
моменту отримання боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження,
що в свою чергу, покладає на виконавця
обов'язок перед початком примусового
виконання рішення пересвідчитись в
отриманні боржником такої постанови.

Відповідні висновки суду узгоджуються
з положеннями статті 31 Закону України
від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою закріплено, що
копії постанов про відкриття
виконавчого провадження або відмову у
відкритті виконавчого провадження, про
повернення виконавчого документа
стягувачу відповідно до статті 47 цього
Закону надсилаються рекомендованим
листом з повідомленням про вручення.
Боржник вважається повідомленим про
відкриття виконавчого провадження,
якщо йому надіслано постанову про
відкриття виконавчого провадження за
адресою, зазначеною у виконавчому
документі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання виконавчого листа №362/656/13-ц,
виданого Васильківським міськрайонним
судом Київської області 13 серпня 2013
року, третьою особою було відкрито
виконавче провадження №39886332, про що
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження від 23 вересня
2013 року.

Пунктом 2 резолютивної частини
постанови боржника - позивача по справі
зобов'язано самостійно виконати
рішення суду у 7-денний термін з моменту
винесення (отримання) постанови.

Зазначена постанова з супровідним
листом 24 вересня 2013 року направлена
позивачу рекомендованим листом з
повідомленням про вручення на адресу:
АДРЕСА_1, яка зазначена у виконавчому
листі.

Конверт із супровідним листом та
постановою про відкриття виконавчого
провадження від 23 вересня 2013 року
повернувся до Державної виконавчої
служби України у зв'язку з закінченням
терміну зберігання 29 жовтня 2013 року.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що у повній відповідності до
вимог Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV
позивача було повідомлено про
відкриття виконавчого провадження.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвалі від 23
січня 2014 року № К/9991/30356/12.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

Частиною 2 названої правової норми
також закріплено виключний перелік
виконавчих документів, під час
виконання яких виконавчий збір не
стягується, а саме: про конфіскацію
майна, стягнення періодичних платежів,
стягнення виконавчого збору,
накладення арешту на майно для
забезпечення позовних вимог,
відшкодування витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і стягнення штрафів,
накладених відповідно до вимог цього
Закону, а також у разі виконання рішень
у порядку, встановленому Законом
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень».

За таких обставин, а також враховуючи
приписи частини 1 статті 6 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою
закріплено, що державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для визнання оскаржуваної
постанови про стягнення виконавчого
збору від 14 листопада 2013 року
незаконною та її скасування.

Додатково суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до пункту 6
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
виконавчий збір визначено як санкцію
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання.

Враховуючи те, що про винесення
оскаржуваної постанови, позивачу стало
відомо 26 лютого 2014 року, проте на час
розгляду справи ним не вчинено дій на
виконання рішення суду, суд приходить
до висновку про правомірність рішення
субєкта владних повноважень щодо
стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
відповідача, позивачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді

І.М.Погрібніченко

В.П.Шулежко