Справа № 2а-1970/2557/11
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року
м. Київ К/800/66786/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Тернопільській
області на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від
26 вересня 2011 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року у справі за позовом Відкритого
акціонерного товариства
"Тернопільобленерго" до Державної
фінансової інспекції в Тернопільській
області про скасування вимоги,

встановив:

Відкрите акціонерне товариство
"Тернопільобленерго" звернулося з
позовом до Державної фінансової
інспекції в Тернопільській області про
визнання протиправними пункти 2, 3, 4, 5
вимоги від 17 серпня 2011 року № 19-05-12-18/4588.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року, позов задоволено частково:
визнано протиправними та скасовано
пункти 3, 4, 5 вимоги від 17 серпня 2011 року
№ 19-05-12-18/4588, визнано протиправними та
скасовано пункт 2 вимоги від 17 серпня 2011
року № 19-05-12-18/4588 в частині
відшкодування коштів шляхом
повернення коштів в сумі 435 270 грн 67 коп.,
шляхом повернення коштів або виконання
відповідного обсягу робіт з ТОВ
«Торговий дім «Професіонал», ПП
«Енергоконструкція», ПП «Елітар», ПП
«Дело»; в задоволенні решти позовних
вимог відмовлено

Не погоджуючись з рішеннями судів в
частині задоволення позовних вимог,
відповідач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх скасувати та в
цій частині ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні рішення відмовити.

В запереченнях позивач просив залишити
скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 220 КАС України
встановлено, що суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги,

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності позивача за період з 01 січня
2009 року по 31 березня 2011 року.

На підставі результатів ревізії
відповідачем складено вимогу від 17
серпня 2011 року № 19-05-12-18/4588.

В пункті 2 вимоги зазначено, що
проведеними ревізійними діями та
зустрічними звірками в 6-ти підрядних
організаціях (зокрема, в ТОВ «Торговий
дім «Професіонал»,
ПП «Енергоконструкція», ПП
«Елітар», ПП «Дело», АСТ «Технології»,
ПП «Сільенерго») на предмет
достовірності обсягу, виду та якості
проведених операцій та розрахунків із
позивачем, встановлено факти завищення
вартості ремонтно-будівельних робіт на
загальну суму 482 444 грн 67 коп. Завищення
вартості виконаних робіт виникло
внаслідок безпідставного включення
додаткових видів робіт в порушення
вимог ДБН Д.1.1-1-2000.

Позивача зобов'язано відшкодувати
кошти в сумі 482 444 грн 67 коп. шляхом
повернення коштів або виконання
відповідного обсягу робіт.

В пункті 3 вимоги зазначено, що протягом
2009-2010 років та І кварталу поточного
року згідно рішення правління позивача
надано благодійної допомоги різним
суб'єктам господарювання на загальну
суму 653 714 грн 21 коп., яка не була
передбачена фінансовими планами за
відповідні роки, що є порушенням пункту
5 статті 89 ГК України, пункту 13
постанови КМ України від 29 листопада 2006
року № 1673 та пункту 5 Порядку складання,
затвердження та контролю виконання
фінансових планів державних
підприємств, акціонерних, холдингових
компаній та інших суб'єктів
господарювання, у статутному фонді
яких більше 50 відсотків акцій належить
державі, затвердженого наказом
Міністерства економіки України від 21
червня 2005 року № 173.

Позивача зобов'язано відшкодувати
кошти і матеріальні цінності в сумі 653
714 грн 21 коп., надані юридичним і
фізичним особам у вигляді благодійної
допомоги, при відсутності таких
видатків у фінансових планах
Товариства.

В пункті 4 вимоги зазначено, що
позивачем укладено договори на надання
рекламних послуг без проведення
тендерних закупівель, що є порушенням
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 921 від 17
жовтня 2008 року.

Позивача зобов'язано забезпечити
дотримання вимог чинного
законодавства у сфері державних
закупівель при проведенні конкурсних
торгів.

В пункті 5 вимоги зазначено, що позивачу
надано рекламні послуги на загальну
суму 1 745 772 грн 72 коп. без застосування
відповідних процедур у сфері
закупівель.

Позивача зобов'язано відшкодувати
кошти в сумі 1 745 772 грн 72 коп., оплачені
без проведення передбаченої
законодавством процедури закупівлі
(тендеру), з подальшим їх зарахуванням
до доходів Товариства.

Не погоджуючись з вказаними пунктами
вимоги, позивач звернувся до
адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, що позов підлягає
задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону
України «Про державну
контрольно-ревізійну службу» головним
завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Державний фінансовий контроль
реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону
України Закону України «Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні»
порядок проведення державною
контрольно-ревізійною службою
державного фінансового аудиту та
інспектування встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 35 Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 квітня 2006 року
№ 550, визначено, що виявлені допущені
об'єктом контролю порушення
законодавства, контроль за дотриманням
якого віднесено до компетенції
контролюючого органу, фіксуються в
констатуючій частині акта ревізії з
обов'язковим посиланням на норми
законів чи інших нормативно-правових
актів, які порушено, та зазначенням
винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими
в період ревізії заходами не
забезпечено повне усунення виявлених
порушень, контролюючим органом у строк
не пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Згідно із п. 49 Порядку у разі коли діями
чи бездіяльністю працівників об'єкта
контролю державі або підконтрольній
установі заподіяна матеріальна шкода,
контролюючий орган ставить вимоги
перед керівником об'єкта контролю та
органом його управління щодо
пред'явлення цивільних позовів до
винних осіб.

Пунктом 50 Порядку встановлено, що за
результатами проведеної ревізії у
межах наданих прав контролюючі органи
вживають заходів для забезпечення:
притягнення до адміністративної,
дисциплінарної та матеріальної
відповідальності винних у допущенні
порушень працівників об'єктів
контролю; звернення до суду в інтересах
держави щодо усунення виявлених
ревізією порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів, а також стягнення у дохід
держави коштів, одержаних за
незаконними договорами, без
встановлених законом підстав або з
порушенням вимог законодавства;
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.

Судами встановлено, що підставою для
прийняття оскаржуваного пункту 2
вимоги стало неправильне застосування
вимог ДБН Д.1.1-1-2000, затверджених наказом
Держбуду України від 27 серпня 2000 року N
174, при складанні вартості виконаних
підрядних робіт контрагентами
позивача.

Відповідно до преамбули вказаного
наказу будівельні норми встановлюють
основні правила визначення вартості
нового будівництва, розширення,
реконструкції та технічного
переоснащення підприємств, будівель і
споруд, ремонту житла, об'єктів
соціальної сфери і комунального
призначення та благоустрою, а також
реставрації пам'яток архітектури та
містобудування і носять обов'язковий
характер при визначенні вартості будов
(об'єктів), будівництво яких
здійснюється із залученням бюджетних
коштів або коштів підприємств, установ
і організацій державної власності.

Отже вказані правила регулюють питання
будівництва із залученням бюджетних
коштів або коштів підприємств, установ
і організацій державної власності.

В пункті 3 вимоги ДФІ вказує на
порушення: пункту 5 статті 89 ГК України,
за якою господарське товариство, у
статутному капіталі якого більше 50
відсотків акцій, (часток, паїв) належить
державі, зобов'язане на кожний
наступний рік складати і виконувати
річний фінансовий план відповідно до
статті 75 цього Кодексу; пункту 13
постанови КМ України від 29 листопада 2006
року № 1673, якою зобов'язано
встановлювати під час формування та
затвердження фінансових планів
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки суму витрат на
благодійну, спонсорську та іншу
допомогу суб'єктів господарювання,
державна частка у статутному капіталі
яких перевищує 50 відсотків, у розмірі
не більш як 1 відсоток обсягу чистого
прибутку (за результатами попереднього
звітного року); Порядку складання,
затвердження та контролю виконання
фінансових планів державних
підприємств, акціонерних, холдингових
компаній та інших суб'єктів
господарювання, у статутному фонді
яких більше 50 відсотків акцій (часток,
паїв) належать державі, та їх дочірніх
підприємств, затвердженого наказом
Міністерства економіки України від 21
червня 2005 року N 173, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 11 липня
2005 року за N 729/11009.

Таким чином, вказані норми регулюють
питання діяльності суб'єктів
господарювання, у статутному фонді
яких більше 50 відсотків акцій (часток,
паїв) належать державі.

В пунктах 4, 5 вимоги ДФІ вказує на
порушення вимог Положення про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти, затвердженого
постановою КМ України № 921 від 17 жовтня
2008 року. На думку інспекції, вказане
Положення розповсюджується на
позивача, оскільки регулює порядок
закупівель державними, у тому числі
казенними підприємствами, установами
та господарськими товариствами, у
статутному капіталі яких державна
частка акцій (часток, паїв) перевищує 50
відсотків, їх дочірні підприємства, а
також підприємства і господарські
товариства, у статутному капіталі яких
50 та більше відсотків належать
державним, у тому числі казенним
підприємствам і господарським
товариствам, у статутному капіталі
яких державна частка акцій (часток,
паїв) перевищує 50 відсотків.

Отже, вказані норми також регулюють
питання діяльності суб'єктів
господарювання, у статутному фонді
яких більше 50 відсотків акцій (часток,
паїв) належать державі.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що, вказуючи про
вчинення позивачем цих правопорушень,
ДФІ виходила з того, що позивач
відноситься до суб'єктів
господарювання, у статутному фонді
яких більше 50 відсотків акцій (часток,
паїв) належать державі. До такого
висновку інспекція прийшла на підставі
того, що 51 % розміру пакету акцій
позивача передано до статутного фонду
НАК «Енергетична компанія України»,
при цьому їх залишено у державній
власності.

Вирішуючи поставлене питання, суд
касаційної інстанції виходить з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 79 ГК
України господарськими товариствами
визнаються підприємства або інші
суб'єкти господарювання, створені
юридичними особами та/або громадянами
шляхом об'єднання їх майна і участі в
підприємницькій діяльності товариства
з метою одержання прибутку. У випадках,
передбачених цим Кодексом,
господарське товариство може діяти у
складі одного учасника.

Частиною 1 статті 80 ГК України
встановлено, що до господарських
товариств належать: акціонерні
товариства, товариства з обмеженою
відповідальністю, товариства з
додатковою відповідальністю, повні
товариства, командитні товариства.

Згідно із статтею 85 ГК України
господарське товариство є власником:
майна, переданого йому у власність
засновниками і учасниками як внески;
продукції, виробленої в результаті
господарської діяльності товариства;
доходів, одержаних від господарської
діяльності товариства; іншого майна,
набутого товариством на підставах, не
заборонених законом.

В постанові від 05 листопада 2008 року у
справі за позовом Відкритого
акціонерного товариства «Збаражгаз»
до МАПІ про скасування податкового
повідомлення-рішення Верховний Суд
України зазначив, що не є власністю
держави пакет акцій у статутному фонді
акціонерного товариства, переданий нею
до статутного фонду іншого суб'єкта
господарювання, в якому їй належить 100
відсотків акцій. Власником цього
пакета акцій стає зазначений суб'єкт
господарювання. Поняття власності
держави і власності такого суб'єкта не
є тотожними, оскільки ця власність
належить різним особам, самостійним
учасникам цивільного обігу.

Частиною 1 статті 244-2 КАС України
встановлено, що рішення Верховного
Суду України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що ДФІ
безпідставно вказує на порушення
позивачем зазначених вище норм
законодавства, оскільки останній не є
учасником цих відносин.

Крім того, суди правильно зазначили, що
підпункт 13 пункту 2 Положення про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти визнано незаконним та
скасовано в частині слів: "а також
підприємства і господарські
товариства, у статутному капіталі яких
50 та більше відсотків належать
державним, у тому числі казенним
підприємствам і господарським
товариствам, у статутному капіталі
яких державна частка акцій (часток,
паїв) перевищує 50 відсотків" постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 24 червня 2009 року у
справі N 2а-1469/09/2670, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 листопада
2009 року. Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 19
травня 2010 року у справі N К-58309/09
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 24 червня 2009 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 листопада
2009 року у справі N 2а-1469/09/2670 скасовано,
справу направлено на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 вересня 2010 року у справі N 2а-8533/10/2670,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 7 грудня 2010 року, визнано незаконним
підпункт 13 пункту 2 Положення про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти, а саме: частину слів "а
також: підприємства і господарські
товариства, у статутному капіталі яких
50 та більше відсотків належать
державним, у тому числі казенним
підприємствам і господарським
товариствам, у статутному капіталі
яких державна частка акцій (часток,
паїв) перевищує 50 відсотків" під час дії
постанови Кабінету Міністрів України N
921 від 17 жовтня 2008 року.

В межах зазначеної справи суди дійшли
висновку, що, приймаючи постанову в цій
частині, Кабінет Міністрів України
вийшов за межі наданих йому
повноважень, а отже постанова є
незаконною.

Такі обставини додатково
підтверджують незаконність
застосування цієї постанови до
позивача.

Крім того, суд зазначає, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
згідно із статтею 19 Конституції
України зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Із змісту положень законодавства, яке
регулює питання проведення перевірки
ДФІ, вбачається, що позивач здійснює
фінансовий контроль за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності. Відповідний контроль
здійснюється шляхом проведення
ревізії. У випадку встановлення
порушень законодавства, позивач має
право пред'являти письмову вимогу щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства. Між тим, зміст вимоги
позивача повинен узгоджуватися з
приписами чинного законодавства, що,
зокрема, означає те, що вимога повинна
містити вичерпну вказівку
підконтрольному суб'єкту щодо вчинення
дій, які відповідно до норм
законодавства будуть направлені на
усунення порушених вимог закону.

Такі висновки підтверджуються тим, що
невиконання вимог відповідача є
підставою для звернення до
адміністративного суду з позовом щодо
зобов'язання до її виконання, а отже
вимога повинна узгоджуватися з
вимогами КАС України до рішення
адміністративного суду. До таких слід
віднести чіткість та безумовність
висновків по суті заявлених вимог, які
випливають з встановлених фактичних
обставин.

Дослідивши вимоги, пред'явлені
позивачу, колегія суддів прийшла до
висновку, що вони не відповідають таким
вимогам.

Так, позивача зобов'язано: відшкодувати
кошти в сумі 482 444 грн 67 коп. шляхом
повернення коштів або виконання
відповідного обсягу робіт; зобов'язано
відшкодувати кошти і матеріальні
цінності в сумі 653 714 грн 21 коп., надані
юридичним і фізичним особам у вигляді
благодійної допомоги, при відсутності
таких видатків у фінансових планах
Товариства; забезпечити дотримання
вимог чинного законодавства у сфері
державних закупівель при проведенні
конкурсних торгів; відшкодувати кошти
в сумі 1 745 772 грн 72 коп., оплачені без
проведення передбаченої
законодавством процедури закупівлі
(тендеру), з подальшим їх зарахуванням
до доходів Товариства.

Пред'явивши такі вимоги, ДФІ не вказує,
якою нормою закону передбачено таке
відновлення порушеного права. При
цьому відповідач також не вказує, яким
чином слід забезпечити відшкодування
коштів.

Вказані кошти набуті підприємствами на
законних підставах. Угоди, за якими
набуте майно, недійсними не
визнавалися. Зі змісту акту перевірки
вбачається, що ДФІ взагалі не визначив
правову природу цих коштів
(заборгованість, шкода, збитки тощо), що
унеможливлює вибір позивачем способу
відновлення вимог законодавства.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Тернопільській області
відхилити, а постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 26
вересня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: