Справа № 2а-7342/09/0670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
м. Київ К-33581/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Житомирської
області на постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від
18.01.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.09.2010 у справі № 2а-7342/09/0670

за позовом Приватного
підприємства "Хантер М"

до Коростенської об'єднаної
державної податкової інспекції
Житомирської

області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Підприємство в судовому порядку
оскаржило податкове повідомлення -
рішення від 16.02.2009 № /0, яким
державним податковим органом позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) з податку на
прибуток у сумі 50 850,00 грн. за порушення
вимог Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено, оспорюване податкове
повідомлення - рішення скасовано.

Не погодившись із судовими рішеннями,
держаний податковий орган до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права, просить зазначені судові
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позивачу у задоволенні
позовних вимог відмовити.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить у задоволенні скарги
відмовити через її необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судами, державними
податковим органом було проведено
планову виїзну перевірку Підприємства
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 16.04.2007 по 30.09.2008, за наслідками
якої складено акт від 17.02.2009.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем пп. 4.1.1
п. 4.1 ст. 4, п. 5.1 ст. 5, пп. 7.4.1, пп. 7.4.3 п. 7.4 ст.
7 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" внаслідок
включення до валового доходу вартості
відвантаженого на експорт товару,
обчислену із фактурної (контрактної)
ціни, яка нижча за її митну вартість.
Також фахівці контролюючого органу
дійшли висновку, що позивачем
безпідставно віднесено до складу
валових витрат вартість орендованих
автомобілів, оскільки витрати,
понесені платником податків з оренди
автомобілів, які не використовувались
у господарській діяльності у певних
періодах внаслідок профілактичного та
поточного ремонту, не призвели до
виникнення доходу у Підприємства.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суди виходили з того, що у державного
податкового органу не було підстав для
донарахування позивачу податку на
прибуток в сумі 35 113грн. та штрафних
санкцій в сумі 15 737,00 грн., оскільки
відповідачем було порушено процедуру
визначення звичайної ціни, яка
відповідає справедливій ринковій ціні,
та не надано переконливих доказів щодо
безпідставності віднесення позивачем
до валових витрат вартості послуг з
оренди автомобілів.

Так, згідно пп. 1.20.1 п. 20 ст. 1 Закон
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств"
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така ціна відповідає
рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (за їх відсутності -
однорідних) товарів (роботи, послуги).

Отже, законом встановлено, що база
оподаткування - це договірна
(контрактна) ціна, визначена за
вільними цінами, які не можуть бути
нижчими за звичайні ціни.

Пунктом 1.20.8 ст. 1 Закону № 334/94-ВР
зазначено, що обов'язок доведення того,
що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни у випадках, визначених
цим Законом, покладається на
податковий орган у порядку,
встановленому законом.

Як встановлено судами при визначенні
звичайної ціни відповідачем не був
проведений повний аналіз цін на
експортовані товари позивачем, не були
використані статистичні дані
внутрішнього ринку та дотримані вимоги
щодо пояснення звичайної ціни та
досліджена маркетингова політика по
продажу даного виду продукції.

З огляду на наведене можна дійти
висновку, що при визначенні бази
оподаткування операцій з реалізації
платником податку товару на експорт,
звичайна ціна та митна вартість, що є
умовною розрахунковою величиною, яка
розраховується відповідно до положень
Митного кодексу України і
застосовується при переміщенні
товарів через митний кордон України
(зокрема для ведення митної
статистики), не є тотожними і не можуть
бути порівнюваними.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України
від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємства" господарська
діяльність - будь-яка діяльність особи,
спрямована на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філії,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Згідно з нормами п. 5.1 ст. 5 цього Закону
валовими витратами виробництва та
обігу визнано суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
зазначеного Закону передбачено, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону
№ 334/94-ВР датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Слід зазначити, що п. 5.11 ст. 5 Закону №
334/94-ВР заборонено установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових, крім тих, що
зазначені в цьому Законі.

Тобто, норми Закону № 334/94-ВР
передбачають як підставу для
невключення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів та невикористання
придбаних товарів (послуг) у
господарській діяльності.

При цьому, чинне законодавство України
гарантує суб'єктам господарювання
вільне здійснення господарської
діяльності на власний ризик та надає
можливість самостійно визначати
вартість продукції, що передбачається
до продажу.

Також законодавчо закріплена заборона
втручання державних органів у
господарську діяльність підприємств,
крім випадків, передбачених
законодавчими актами.

Отже, недосягнення мети як то отримання
прибутку не може вважатися порушенням
вимог чинного законодавства.

Таким чином доводи державного
податкового органу щодо економічної
необґрунтованість оренди транспортних
засобів, як підстави для відмови у
задоволенні позовних вимог, правомірно
відхилено попередніми судовими
інстанціями.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскарженого податкового
повідомлення-рішення.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Коростенської
об'єднаної державної податкової
інспекції Житомирської області
відхилити.

Постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 18.01.2010 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2010 у
справі № 2а-7342/09/0670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко