Справа № 25/426-16/1
Суддя: Кишинський М.І.
Дата ухвалення: 2008-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 16/1
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кишинського М.І., при секретарі
судового засідання Ярошевській Я.В.,
вирішив адміністративну справу
за позовом Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києвадо Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дан» Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрспецторг»провизнання угоди
недійсноюПредставники сторін:
від позивача Варченко А.В. -за
довіреністювід відповідача-1 від
відповідача-2не з'явився Оліна О.М. -
Справа передана Вищим
адміністративним судом України на
підставі розділу VII Прикінцевих та
перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства на
новий розгляд до адміністративного
суду першої інстанції після скасування
рішення Господарського суду м.Києва
від 14.10.2004 р., яким були повністю
задоволені позовні вимоги позивача.

В Ухвалі від 28.02.2008 р. Вищий
адміністративний суд звертає увагу на
необхідність врахування того, що
застосування судом при вирішенні спору
публічно-правових санкцій, які були
встановлені законом, чинним на момент
укладення оспорюваної угоди, але
відсутніх в Цивільному кодексі України
на момент звернення з позовом та
ухвалення судових рішень є помилковим.

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про визнання угоди
недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані
обставинами, викладеними у позовній
заяві та зводяться до того, що
відповідач-2 мав господарські
відносини з суб'єктом господарювання,
установчі документи якого було
визнано недійсними (відповідач-1), а
тому угоду між ними, укладену з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства позивач просить
визнати недійсною на підставі ст. 49 ЦК
УРСР. Також позивач просить
застосувати наслідки, передбачені ст.49
ЦК УРСР, зобов'язати ТОВ «Дан»повернути
ТОВ «Укрспецторг»кошти, отримані за
угодою у сумі 25901,40 грн. та стягнути з
ТОВ «Укрспецторг»на користь держави
товар згідно з рахунком № 38 від 13.02.2003 р.
на загальну суму 25901,40 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав
та уточнив позовні вимоги і просив суд
їх задоволити.

Відповідач-2 надав суду заперечення на
позов, в яких спростовував
обґрунтування позивача та просив суд
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Відповідач-1 в судове засідання не
з'явився, заперечень на позов не надав.
За поштовим повідомленням він не
розшуканий.

За результатами розгляду документів,
матеріалів поданих сторонами, пояснень
сторін, Окружний адміністративний суд
м. Києва,

встановив:

Згідно рахунку № 38 від 13.02.2003 р.
Товариство з обмеженою
відповідальністю

«Дан»реалізувало Товариству
«Укрспецторг»товар (рукавиці робочі).
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрспецторг»за
отриманий товар перерахувало кошти у
сумі 25901,40 грн. на рахунок ТОВ «Дан», що
підтверджується платіжним дорученням
№ 2056 від 17.02.2003 р. По зазначеній
господарській операції ТОВ
«Дан»видана податкова накладна від
13.02.2003 р. № 32 на суму 25901,40 грн., в тому
числі ПДВ 4316,90 грн.

Як на підставу визнання
недійсної угоди, укладеної між
відповідачами, позивач,- Державна
податкова інспекція в Оболонському
районі м.Києва посилається на рішення
Оболонського районного суду м.Києва
від 27.02.2003 р., яким визнані недійсними
установчі документи ТОВ «Дан»з моменту
передачі прав власності на
підприємство, з 11.10.2002 р., та свідоцтво
платника ПДВ з дати видачі.

Відповідно до абзацу 2 п.19
Роз'яснень Вищого Арбітражного суду
України зі змінами, внесеними
Роз'ясненнями Президії Вищого
господарського суду України від 26.04.2002
р. у разі визнання у встановленому
порядку недійсними установчих
документів суб'єкта підприємницької
діяльності або скасування його
державної реєстрації на підставі
загубленого документу, що посвідчує
особу -засновника суб'єкта
підприємницької діяльності, укладені
таким суб'єктом підприємницької
діяльності угоди мають визнаватись
недійсними згідно із ст.49 ЦК УРСР
незалежно від часу їх укладення.

Для визнання угоди
недійсною відповідно до ст. 49 ЦК УРСР є
її укладення з метою завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

У своєму позові позивач
зазначив, що відповідач-1,ТОВ «Дан»,
укладаючи спірний правочин, керувалось
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства метою, вело незаконну
фінансово-господарську діяльність
спрямовану на приховування від
оподаткування доходів.

При цьому, з жовтня 2002 року
невстановлена особа незаконно
використовувала ТОВ «Дан»для
здійснення фінансово-господарської
діяльності, не подавала в
установленому законом порядку
податкову звітність. ТОВ «Дан»було
подано до податкової інспекції
звітність лише за листопад та грудень
2002 року, за інші періоди звітність не
подавалась, податки не нараховувались
та, відповідно, не сплачувались.

Позивач, Державна податкова
інспекція в Оболонському районі
м.Києва, звернувся в суд з позовом про
визнання угоди недійсною на підставі
ст. 49 ЦК УРСР 22.09.2004 р. Статтею 49 ЦК УРСР,
яка була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин, передбачалось,
що угода визнається недійсною на
підставі закону.

З 01.01.2004 р. набрав чинності
Цивільний кодекс України, ст. 228 якого
передбачає, що правочин, учинений з
метою, суперечною інтересам держави і
суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Відносини, що виникають із сплатою
податків, зборів та обов'язкових
платежів є частиною суспільних
відносин, які врегульовані нормами
податкового права як інституту
фінансового права. Обов'язок по сплаті
податків є конституційним обов'язком
кожного, оскільки закріплений у ст. 67
Основного закону України. Таким чином,
ухилення від сплати податків свідчить
про порушення ТОВ «Дан»публічного
порядку, а відтак правочин, укладений з
таким суб'єктом господарювання
вважається нікчемним в силу ст. 228 ЦК
України. В частині 2 статті 215 цього
Кодексу визнання судом такого
правочину недійсним не вимагається..
Такий висновок, який є обов'язковим,
згідно ст. 227 КАС України для суду
першої чи апеляційної інстанції,
викладений в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
28.02.2008 р., якою скасовано рішення
Господарського суду міста Києва від
14.10.2008 р. в цій справі.

Враховуючи наведене, позови податкових
органів про визнання такого правочину
(угоди, господарського зобов'язання)
недійсним судовому розгляду не
підлягають.

З 01.01.2004 р. набрав чинності
Господарський кодекс України, згідно
ч.1.ст.207 якого господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Статтею 2 Закону України «Про державну
податкову службу в Україні»визначено
завдання органів державної податкової
служби.

Статтями 8-10 цього закону визначені
функції органів державної податкової
служби.

З метою реалізації завдань
та функцій, покладених на органи
державної податкової

служби, останні, згідно зі ст. 11 цього ж
закону наділені певною сукупністю
прав, що кореспондують таким завданням
і функціям.

Згідно з п.11 ст.11 органи державної
податкової служби у випадках, в межах
компетенції та у порядку, встановлених
законами України, подають до судів
позови до підприємств, установ,
організацій та громадян про визнання
угод недійсними і стягнення в доход
держави коштів, одержаних за такими
угодами, а в інших випадках -коштів,
одержаних без установлених законом
підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і
державними цільовими фондами за
рахунок їх майна.

Враховуючи зазначене, до
компетенції податкових органів
належить право на звернення до суду,
зокрема, з позовом, який містить
взаємопов'язані вимоги: про визнання
угоди недійсною та про стягнення в
доход держави коштів, одержаних за
такими угодами.

Приймаючи рішення по суті суд
враховує викладені в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
28.02.2008 р. висновки та мотиви, з яких
скасовано попередні рішення
Господарського суду м.Києва та
приходить до висновку про можливість
застосування до даних спірних
правовідносин статей 207, 208
Господарського кодексу України з
врахуванням положень ст.58 Конституції
України, відповідно до якої, закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність осіб.

Відповідно до ст. 238
Господарського кодексу України за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

За своєю правовою природою вимоги
позивача стосуються реалізації в
судовому порядку
адміністративно-господарської санкції
за порушення суб'єктом господарювання
порядку здійснення господарської
діяльності.

Цивільний кодекс України, який набрав
чинність 1 січня 2004 року, серед
правових наслідків вчинення
правочинну, який порушує публічний
порядок, не встановлює санкцій
аналогічних тим, які були встановлені
ст. 49 ЦК УРСР.

Такі санкції за укладення угоди
(вчинення господарського зобов'язання)
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
встановлені Господарським кодексом
України, який набрав чинності з 01.01.2004
року.

Відповідно до ч.1 ст. 208
Господарського кодексу України
передбачено, що господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін -у разі виконання
зобов'язання обома сторонами -в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язаннями, а у
разі виконання однією стороною з
другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею, а також все
належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду.

Чинним господарським законодавством,
встановлено строк, протягом якого
можуть бути реалізовані
адміністративно-господарські санкції.
Так, відповідно до ст. 250 Господарського
кодексу України цей строк дорівнює
шести місяцям з дня виявлення
порушення, але не пізніше одного року з
дня порушення суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, встановлених законом.

Дії, які позивач вважає протиправними,
були вчинені відповідачами у 2003 році.
Нікчемні правочини є недійсними з
моменту їх укладення ( в даному випадку
це 13.02.2003 року), а тому саме з цієї дати
мають обліковуватися строки
застосування
адміністративно-господарської
відповідальності. В той же час, позивач
звернувся до суду про застосування
адміністративно-господарських санкцій
з порушенням встановленого законом
строку на їх застосування, тільки 22.09.2004
р., тобто в строк, що перевищує один рік.

Стаття 58 Конституції
України визначає, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Стаття 208 Господарського кодексу
України є конфіскаційною, а тому, з
урахуванням ст. 58 Конституції України,
санкції, визначені в ній, не можуть бути
застосовані до даного спору.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Враховуючи вищевизначене, суд
всебічно, повно та об'єктивно, за
правилами, встановленими ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає, що в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення з
ТОВ «Укрспецторг»на користь держави
товар, згідно з рахунком № 38 від 13.02.03 в
сумі 25901,40 грн., слід відмовити. В зв'язку
з цим не підлягає задоволенню позовна
вимога про зобов'язання ТОВ
«Дан»повернути ТОВ
«Укрспецторг»кошти, отримані за угодою
в сумі 25901,40 грн.

Провадження в частині позовної
вимоги визнати угоду, укладену між ТОВ
«Дан»та ТОВ «Укрспецторг»недійсною
закрити.

Відповідно до ч.1 ст.162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, при вирішенні справи по суті
суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково.

Зважаючи на наведене та керуючись
ст.ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м.Києва до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дан», Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрспецторг»про зобов'язання ТОВ
«Дан»повернути ТОВ
«Укрспецторг»кошти, отримані за угодою
у сумі 25901,40 грн. та стягнути з ТОВ
«Укрспецторг»на користь держави товар,
згідно з рахунком № 38 від 13.02.03 р у сумі
25901,40 грн. відмовити.

В позовній вимозі про визнання
угоди, укладеної між ТОВ «Дан»та ТОВ
«Укрспецторг», шляхом обміну
документами: рахунок № 38 від 13.02.03 р.,
накладна № 32/2003 від 13.02.03 р., податкова
накладна № 32 від 13.02.03 р., недійсною на
підставі ст. 49 ЦК УРСР провадження
закрити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку заяву не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не
була подана у встановлений строк
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Постанова може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції протягом десяти днів за
правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС
України шляхом подання через суд
першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням
протягом двадцяти днів апеляційної
скарги. Апеляційна скарга може бути
подана без попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне
оскарження.

Дата виготовлення та
підписання повного тексту постанови 12
листопада 2008 р.

Суддя
Кишинський М.І.