Справа № 2а-9564/11
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 р.
Справа № 86772/12

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Камінь - Каширському районі
Волинської області на постанову Камінь
- Каширського районного суду
Волинської області від 30 серпня 2011 року
по адміністративній справі за позовом
ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду
України в Камінь - Каширському районі
Волинської області про визнання дій
відповідача неправомірними,
зобов'язання його нарахувати і
виплатити компенсації за втрату
годувальника в розмірі, передбачених
ст.52 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»,-

В С Т А Н О В И
Л А:

Позивач 17.08.2011 року звернувся до суду
(фактично позов подано 26.07.2011 року, що
стверджується штемпелем на конверті
(а.с.11) з адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Камінь - Каширському районі Волинської
області про визнання дій відповідача
неправомірними, зобов'язання його
нарахувати і виплатити компенсації за
втрату годувальника в розмірі,
передбачених ст.52 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Посилається на те, що він являється
непрацездатним членом сім,ї померлого
громадянина, смерть якого пов'язана з
Чорнобильською катастрофою у якого
перебувала на повному утриманні.
Згідно цього відповідно до ст.52 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
йому повинна виплачуватись щомісячна
компенсація в разі втрати годувальника
в розмірі 50% мінімальної пенсії за
віком. Однак відповідачем дана
компенсація виплачувалась у значно
меншому розмірі ніж це передбачено
Законом, а тому просить визнати такі
дії відповідача неправомірними та
зобов'язати його виплатити компенсацію
в розмірі 50 % мінімальної пенсії за
віком.

Постановою Камінь - Каширського
районного суду Волинської області від
30 серпня 2011 року позов задоволено.
Визнано дії управління Пенсійного
фонду України в Камінь - Каширському
районі Волинської області
протиправними. Зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в
Камінь-Каширському районі Волинської
області провести нарахування та
виплату на користь ОСОБА_2, як
непрацездатному члену сім'ї померлого,
смерть якого пов'язана з
Чорнобильською катастрофою щомісячної
компенсації за втрату годувальника в
розмірі 50% мінімальної пенсії за віком
згідно ст. 52 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», із врахуванням ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
виплачених сум, за період з 23 грудня 2010
року до настання обставин з якими закон
пов`язує припинення таких виплат.

Відповідач дану постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм матеріально
та процесуального права, просило
скасувати постанову, та прийняти нову,
якою в позові відмовити.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що позивачу щомісячну компенсацію
за втрату годувальника правомірно було
обчислено відповідно до положень ст. 52
Закону № 796-XII та постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530
«Про деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян» у розмірі
10 % прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Просить
врахувати, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією даного Закону
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету, а не Пенсійного
фонду України.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС
України, колегія суддів відповідно до
ч. 1 п. 2 ст.197 КАС України розглядає
справу в порядку письмового
провадження.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що позивач є
дружиною особи, смерть якого пов'язана
з Чорнобильською катастрофою та що
вона є непрацездатним членом його
сім'ї, яка перебувала на його утриманні.
Дані обставини підтверджено
матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 52 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі - Закону № 796-XII) щомісячна
компенсація в разі втрати годувальника
призначається на кожного
непрацездатного члена сім'ї, який був
на його утриманні, в розмірі 50
процентів мінімальної пенсії за віком
незалежно від пенсії, передбаченої
законодавством України.

Право на щомісячну компенсацію в разі
втрати годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи мають
непрацездатні члени сім'ї
годувальника, які були на його
утриманні. При цьому дітям щомісячна
компенсація призначається незалежно
від того, чи були вони на утриманні
годувальника.

За таких обставин апеляційний
приходить до переконання, що позивачка
має право на виплату щомісячної
компенсації в разі втрати
годувальника.

Наявність такого права у позивачки є
визначальним для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (частина друга
статті 46 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі "Кечко проти України" від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Крім того, згідно із положеннями ч.4 ст. 9
КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З урахуванням наведеного та виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами, апеляційний суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що при визначенні
розміру щомісячної компенсації в разі
втрати годувальника підлягає ч. 1 ст. 52
Закону № 796-XII, а не постанова Кабінету
Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року
«Про деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян», яка
істотно звужує обсяг встановлених
законом прав.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Отже, звуження підзаконним актом
змісту та обсягу права, наданого
Законом № 796-XII, є неправомірним.

Зі статті 52 Закону № 796-XII випливає, що
під час визначення розміру щомісячної
компенсації в разі втрати годувальника
за основу її нарахування береться
мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, апеляційний суд
приходить до переконання, що положення
ч.3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не слід брати до уваги при
вирішенні даного спору, оскільки
наявність такої норми за відсутності
іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в
реалізації конституційної гарантії та
права на щомісячну компенсацію в разі
втрати годувальника, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 52 Закону № 796-XII.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
щомісячної компенсації в разі втрати
годувальника залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачці слід визначати
розмір щомісячної компенсації в разі
втрати годувальника, виходячи з
мінімальної пенсії за віком, яка
встановлюється в розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, то в разі збільшення
розміру цього прожиткового мінімуму
перерахунок щомісячної компенсації
позивачки повинен проводитись,
виходячи з нового розміру мінімальної
пенсії за віком.

Тому відмова відповідача у проведенні
такого перерахунку у разі встановлення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

За таких обставин справи колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм у оскаржуваному судовому
рішенні належну правову оцінку, відтак
подана апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України,-

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Камінь -
Каширському районі Волинської області
залишити без задоволення, а постанову
Камінь - Каширського районного суду
Волинської області від 30 серпня 2011 року
по адміністративній справі №2-а-9564/11 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя
А.М. Ліщинський

Судді
О.І. Довга

І.І. Запотічний