Справа № 2а-1361/12/0370
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 р.
№
9104/129074/12 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Кухтея Р.В., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в м. Ковелі та Ковельському
районі Волинської області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 7 червня 2012
року у справі за адміністративним
позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до начальника Управління
Пенсійного фонду України в м. Ковелі та
Ковельському районі Волинської
області Самолюк Інни Петрівни про
визнання нечинним та скасування
рішень, -

встановив:

14.05.2012 позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся у
Волинський окружний адміністративний
суд з позовом до відповідача -
начальника УПФУ в м. Ковелі та
Ковельському районі Волинської
області Самолюк І.П. в якому просив
визнати нечинними та скасувати рішення
про застосування фінансових санкцій
від 28.04.2012 №№ 2124, 2125, 2126, 2127, 2128, 2129.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідачем 28.04.2012
року винесено оскаржувані рішення про
застосування до позивача фінансових
санкцій у розмірі 170 грн кожним, за
несвоєчасне подання відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку за 2004-2009 роки.
Оскаржувані рішення винесені на
підставі пункту 5 частини 9 статті 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка з прийняттям Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 з
01.01.2011 втратила чинність. Позивач
вважає, що відповідач не вправі був
накладати фінансові санкції на
підставі Закону, який втратив чинність.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 07.06.2012 позов
задоволено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодилось УПФУ в м.
Ковелі та Ковельському районі
Волинської області та оскаржило її в
апеляційному прядку. Вважає, що така
прийнята з неправильним застосуванням
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи, а
тому просить її скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт посилається на те, що згідно
абзацу 7 частини 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
№ 2464 на період до повного стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або
несплачених у період до 1 січня 2011 року,
в тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом. До 1 січня 2011 року
такі повноваження були визначені
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІУ.

Пунктом 4 частини другої статті 17
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ
встановлений обов'язок
страхувальників подавати звітність
територіальним органам Пенсійного
фонду у строки, в порядку та за формою,
встановленою Пенсійним фондом України.

Підпунктом 1 пункту 1.3 загальних
положень Порядку формування та подання
органам Пенсійного фонду України
відомостей про застраховану особу, що
використовуються в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України 10.06.04 №7-6 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 10.08.2004 за
№ 1000/9599 (який діяв на час вчинення
порушення, тобто до 01.01.2011)
страхувальник один раз на рік до 01
квітня поточного року згідно із
затвердженим графіком подає до
територіального органу Пенсійного
фонду за місцем реєстрації комплект
документів первинної звітності до
системи персоніфікованого обліку
відомостей про застрахованих осіб за
попередній рік.

У відповідності до пункту 5 частини
дев'ятої статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, який
діяв на момент вчинення порушення,
застосовується штраф за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду. Частина
п'ятнадцята статті 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» встановлює
необмеженість строків давності щодо
стягнення недоїмки, пені та штрафів.

З огляду на вищевикладене за неподання
звітності за 2004-2009 роки до позивача
оскаржуваними рішеннями застосовано
фінансові санкції у розмірі 170 грн
кожним.

Враховуючи відсутність клопотань від
усіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю та те,
що цю справу може бути вирішено на
підставі наявних в ній доказів,
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України,
розгляд справи проведено в порядку
письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив доводи
апеляційної скарги, вважає, що така
задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено, що
проведеною перевіркою ФОП ОСОБА_1, УПФУ
в м. Ковелі та Ковельському районі
встановлено факт несвоєчасного
подання відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку за 2004-2009 роки,
про що було складено акт № 1091 від 28.04.2012.

За несвоєчасне подання звітності до
органів Пенсійного фонду України за
2004-2009 роки, на підставі пункту 5 частини
дев'ятої статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» відповідачем винесено
рішення від 28.04.2012 №№ 2124, 2125, 2126, 2127, 2128,
2129, кожним з яких до позивача
застосовано фінансові санкції у
розмірі 170 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов належить задовольнити,
оскільки органи Пенсійного фонду після
01.01.2011 наділенні повноваженнями щодо
стягнення заборгованості зі сплати
відповідних штрафних санкцій
нарахованих та/або не сплачених у
період до 1 січня 2011 року, в тому числі
штрафних санкцій, строк сплати яких на 1
січня 2011 року не настав, за умови
винесення посадовою особою органу
Пенсійного фонду рішення про
застосування штрафних санкцій до
01.01.2011. Застосування після 01.01.2011
штрафних санкцій передбачених
приписами частин 1-9 статті 106 Закону №
1058-IV, які втратили чинність 01.01.2011, є
порушенням принципу закріпленого
частиною другою статті 58 Конституції
України, відповідно до якого, закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Пунктом 5 частини дев'ятої статті 106
Закону № 1058-ІV в редакції, яка діяла до 1
січня 2011 року, було передбачено
застосування виконавчими органами ПФУ
до страховиків за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ фінансових санкцій, а саме
накладення штрафу у встановленому
розмірі.

Із набранням чинності з 1 січня 2011 року
Законом № 2464-VІ наведена вище норма
матеріального права із Закону № 1058-ІV
була виключена.

У той же час згідно з абзацом п'ятим
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону № 2464-VI стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту
встановлено, що на період до повного
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження
порядку стягнення та контрольних
функцій фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
1 січня 2011 року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання,
зокрема, Закону № 1058-ІV та абзаців
п'ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VI.

Такі висновки відповідають правовій
позиції Верховного Суду України
викладеній у постановах від 20.11.2012 №
21-367а12, від 04.06.2013 № 21-170а13.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, фінансові санкцій
застосовані до позивача за несвоєчасне
подання звітності у 2004-2009 роках на
підставі пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону № 1058-ІV, який на час
винесення оскаржуваних рішень втратив
чинність.

Таким чином, нарахування після 1 січня
2011 року управлінням ПФУ на підставі
пункту 5 частини дев'ятої статті 106
Закону № 1058-ІV позивачу штрафних
санкцій за несвоєчасне подання
звітності, граничний строк подання
якої настав до цієї дати, є
протиправним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції, а тому така
апеляційна скарга не може бути
задоволеною.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Ковелі та
Ковельському районі Волинської
області - залишити без задоволення, а
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 7 червня 2012
року у справі № 2а/0370/1361/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
Р.В. Кухтей

В.В. Ніколін