Справа № 2а-107/75/13
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/33842/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу, подану
Тихончук Світланою Геннадіївною в
інтересах Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, на постанову
Керченського міського суду Автономної
Республіки Крим від 02 квітня 2013 року та
ухвали Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року

у справі № 108/10444/2012

за позовом ОСОБА_3

до Ради міністрів Автономної
Республіки Крим

третя особа Головне управління
Пенсійного фонду України Автономної
Республіки Крим

про визнання частково нечинним
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
Керченського міського суду Автономної
Республіки Крим з адміністративним
позовом до Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, третя особа: Головне
управління Пенсійного фонду України
Автономної Республіки Крим (далі -
Управління) про визнання частково
нечинним рішення та зобов'язання
вчинити певні дії.

Постановою Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 02.04.2013,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20.05.2013,
позов задоволено.

Визнано рішення Комісії з встановлення
пенсії за особливі заслуги перед
Україною при Раді міністрів АР Крим,
оформлене протоколом від 30.05.2012 №4, в
частині відмови у призначенні пенсії
за особливі заслуги перед Україною
стосовно ОСОБА_3 нечинним.

Визнано за ОСОБА_3 право на пенсію за
особливі заслуги перед Україною та
зобов'язано Управління призначити
позивачу пенсію за особливі заслуги
перед Україною з 13.05.2012.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, Рада
міністрів АР Крим оскаржила їх у
касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення судами норм
матеріального права та прийняти нове
рішення - про відмову у позові.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_3 як начальника
першого міського відділу Керченського
міського управління внутрішніх справ
було нагороджено державною нагородою
України - Грамотою Президії Верховної
Ради України згідно з Указом від 05.11.1991
№ 1792.

13.05.2011 позивач звернувся до Управління
Пенсійного фонду України в м. Керч з
заявою про призначення йому пенсії.

Відповідно до витягу із протоколу №4
засідання Комісії з встановлення
пенсій за особливі заслуги перед
Україною при Раді міністрів АР Крим від
30.05.2012 клопотання ОСОБА_3 про
встановлення пенсії за особливі
заслуги перед Україною відхилено.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що ОСОБА_3 має право на отримання
пенсії за особливі заслуги перед
Україною на підставі Закону України
«Про пенсії за особливі заслуги перед
Україною» та відповідно до положень
Закону України «Про правонаступництво
України».

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується зі вказаним висновком
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 12.09.1991 N 1543-XII «Про правонаступництво
України» з моменту проголошення
незалежності України найвищим органом
державної влади України є Верховна
Рада України в депутатському складі
Верховної Ради Української РСР.

Пунктом 3 Перехідних положень Закону
України від 16.03.2000 N 1549-Ш «Про державні
нагороди України» встановлено, що дія
цього Закону поширюється на
правовідносини, пов'язані з
нагородженням громадян України,
удостоєних державних нагород СРСР або
республік, що входили до його складу;
громадян України, іноземців та осіб без
громадянства, нагороджених державними
нагородами Української PCP (Почесною
Грамотою, Грамотою Президії Верховної
Ради Української PCP, удостоєних
почесних звань Української PCP), а також
нагороджених Державними преміями
Української PCP.

У той же час, статтею 1 Закону України
від 01.06.2000 N 1767-III «Про пенсії за особливі
заслуги перед Україною» (у редакції на
час виникнення спору) чітко визначено,
що пенсії за особливі заслуги перед
Україною (далі - пенсії за особливі
заслуги) встановлюються наступним
громадянам України:

1) Героям України, Героям Радянського
Союзу, Героям Соціалістичної Праці,
особам, нагородженим орденом Леніна,
орденом Слави трьох ступенів, орденом
Трудової Слави трьох ступенів, чотирма
і більше медалями «За відвагу», чотирма
і більше орденами України та
колишнього Союзу РСР, повним кавалерам
ордена «За службу Родине в Вооруженных
Силах СССР», особам, відзначеним
почесним званням України, колишніх
Союзу РСР та Української РСР "народний";

2) ветеранам війни, нагородженим за
бойові дії орденом, медаллю "За відвагу"
або медаллю Ушакова, незалежно від часу
нагородження;

3) видатним спортсменам - переможцям
Олімпійських та Паралімпійських ігор,
Всесвітніх ігор глухих, чемпіонам і
рекордсменам світу та Європи;

4) космонавтам, які здійснили політ у
космос, членам льотно-випробувальних
екіпажів літаків;

5) народним депутатам України,
депутатам колишніх Союзу РСР та
Української РСР, членам Кабінету
Міністрів України та Уряду колишньої
Української РСР;

6) особам, відзначеним почесним званням
України, колишніх Союзу РСР та
Української РСР «заслужений», почесним
званням України «Мати-героїня»,
державними преміями України, колишніх
Союзу РСР та Української РСР,
нагородженим одним із орденів України
або колишнього Союзу РСР, Почесною
грамотою Президії Верховної Ради
Української РСР або Грамотою Президії
Верховної Ради Української РСР, а також
особам, яким до 1 січня 1992 року було
встановлено персональні пенсії
союзного чи республіканського
значення;

7) депутатам - всього чотирьох і більше
скликань Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських рад,
районних, районних у містах, міських
рад міст обласного значення в Україні
та в колишній Українській РСР;

8) матерям, які народили п'ятеро і більше
дітей та виховали їх до шестирічного
віку. При цьому враховуються діти,
усиновлені в установленому законом
порядку.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові акти названим
вимогам процесуального закону не
відповідають у зв'язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 70
КАС України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70
КАС України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових
норм адміністративного судочинства
стосовно принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі та
належності доказів, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
звертає увагу на те, що під час
вирішення цього спору по суті судами
попередніх інстанцій не витребувано та
не досліджено рішення Комісії з
встановлення пенсії за особливі
заслуги перед Україною при Раді
міністрів АР Крим, оформлене
протоколом від 30.05.2012 №4, правомірність
якого оспорено позивачем у справі.

Також суд касаційної інстанції звертає
увагу на те, що у разі визнання
незаконним, протиправним, скасування
індивідуальний акт є таким, що не діє з
моменту його прийняття, а
нормативно-правовий акт, якщо інше не
встановлено законом або не визначено
судом, втрачає чинність після набрання
законної сили судовим рішенням. Ця
правова позиція висловлена Верховним
Судом України у постанові від 08.12.2009 №
21-1573 во 09.

Суди попередніх інстанцій не взяли це
до уваги та визнали нечинним акт
індивідуальної дії.

Згідно з положеннями частини першої
статті 244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на викладене доводи
касаційної скарги відповідають
фактичним обставинам, у зв'язку з чим
наявні підстави для її часткового
задоволення та скасування
оскаржуваних судових рішень.

Частиною першою статті 220 КАС України
визначено, що суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у цій
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу, подану Тихончук
Світланою Геннадіївною в інтересах
Ради міністрів Автономної Республіки
Крим, задовольнити частково.

Постанову Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 02
квітня 2013 року та ухвали
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року в цій справі скасувати, направивши
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
КАС України.