Справа № 826/3956/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/3956/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

18 квітня 2014 року 09:20 справа №826/3956/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Командитного товариства “Донтрансгарант і Компанія”

до

Південної митниці Міністерства доходів і зборів України

про

визнання дій протиправними, скасування вимог та актів

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Командитне товариство “Донтрансгарант і Компанія” (далі по тексту – позивач, КТ “Донтрансгарант і Компанія”) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України (далі по тексту – відповідач, Південна митниця), у якому просить: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо складання та направлення позивачу вимоги про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №1 (вихідний №3235/15-70-53 від 04 березня 2014 року), акта про настання гарантійного випадку від 04 березня 2014 року №1 (вихідний №3234/15-70-53 від 04 березня 2014 року), вимоги про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №2 (вихідний №3237/15-70-53 від 04 березня 2014 року), акта про настання гарантійного випадку від 04 березня 2014 року №2 (вихідний №3236/15-70-53 від 04 березня 2014 року); 2) скасувати вимоги відповідача про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №1 (вихідний №3235/15-70-53 від 04 березня 2014 року) та акт про настання гарантійного випадку від 04 березня 2014 року №1 (вихідний №3234/15-70-53 від 04 березня 2014 року); 3) скасувати вимогу про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №2 (вихідний №3237/15-70-53 від 04 березня 2014 року) та акт про настання гарантійного випадку від 04 березня 2014 року №2 (вихідний №3236/15-70-53 від 04 березня 2014 року).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3956/14, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 14 квітня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Вимога №1 прийнята на підставі акта про настання гарантійного випадку від 04 березня 2014 року №1 (вихідний №3234/15-70-53 від 04 березня 2014 року) (далі по тексту – акт №1).

В акті №1 зазначено, що товар – важкі дистиляти, газойли, для інших цілей: дизельне паливо “ULSD 10 PPM EN590”, у кількості 580393 кг., який повинен був бути доставлений у митний пост “Ізмаїл” Південної митниці перевізником ТОВ “ВІПЕКО” за маршрутом Роздільна-Рені у строк до 27 лютого 2014 року, не доставлений у митницю призначення в установлений строк; митна вартість товару становить 4 719 152,27 грн.; сума податків і зборів (обов’язкових платежів), що повинні бути сплачені за митне оформлення цих товарів, складає 1 352 373,52 грн.

Вимога №2 прийнята на підставі акта про настання гарантійного випадку від 04 березня 2014 року №2 (вихідний №3236/15-70-53 від 04 березня 2014 року) (далі по тексту – акт №2).

В акті №2 зазначено, що товар – важкі дистиляти, газойли, для інших цілей: дизельне паливо “ULSD 10 PPM”, у кількості 399932 кг., який повинен був бути доставлений у митний пост “Ізмаїл” Південної митниці перевізником ТОВ “ВІПЕКО” за маршрутом Роздільна-Рені у строк до 27 лютого 2014 року, не доставлений у митницю призначення в установлений строк; митна вартість товару становить 3 401 026,52 грн.; сума податків і зборів (обов’язкових платежів), що повинні бути сплачені за митне оформлення цих товарів, складає 961 720,49 грн.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивачем допущено описку в частині зазначення вихідних дат оскаржуваних вимог, а саме зазначено – (вихідний №3235/15-70-53 від 04 березня 2012 року) та (вихідний №3237/15-70-53 від 04 березня 2012 року), замість (вихідний №3235/15-70-53 від 04 березня 2014 року) та (вихідний №3237/15-70-53 від 04 березня 2014 року).

Позивач вважає незаконними вказані вимоги та акти про настання гарантійного випадку, а дії відповідача по їх складенню - протиправними, мотивуючи позовні вимоги наступним: встановлений термін завершення переміщення товарів, що перебувають у митному режимі реекспорту, не настав; відповідачем порушено встановлений Митним кодексом України порядок складення та надіслання вимог, які повинні бути складені виключно у разі перевищення ніж на 10 днів встановленого строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перебувають під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення; відповідач прийняв рішення щодо встановлення факту порушення забезпечених фінансовими гарантіями зобов’язань за відсутності документів та відомостей, що підтверджують початок переміщення та проведення обов’язкового митного контролю; відповідачем не складено протоколи про порушення митних правил та не залучено для з’ясування обставин невиконання забезпечених фінансовими гарантіями зобов’язань представників позивача, а також не надано документів, що підтверджують настання гарантійного випадку.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності оскаржуваних дій та рішень і зазначив, що підставою для направлення вимог про сплату коштів за гарантійним документом є пункт 2 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України через встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами, який являв собою порушення перевізником товарів вимог щодо доставки товарів до органу доходів і зборів призначення до закінчення визначеного статтею 95 Митного кодексу України строку.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 306 Митного кодексу України визначено, що фінансові гарантії є одним із способів забезпечення сплати митних платежів.

Згідно з частиною першою статті 307 Митного кодексу України юридичні особи, які мають намір виступати гарантом забезпечення особою своїх зобов’язань перед органами доходів і зборів України зі сплати митних платежів, уповноважуються на це і вносяться до реєстру гарантів у порядку, визначеному цим розділом.

Відповідно до частини третьої статті 307 Митного кодексу України фінансова гарантія видається гарантом і надається органам доходів і зборів особою, відповідальною за сплату митних платежів, або будь-якою іншою особою на користь особи, відповідальної за сплату митних платежів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Фінансова гарантія діє на всій митній території України.

Відповідно до частини першої статті 311 Митного кодексу України органи доходів і зборів як забезпечення сплати митних платежів приймають фінансові гарантії, видані гарантами, включеними до реєстру гарантів, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За приписами частини другої статті 307 та частини третьої статі 314 Митного кодексу України взаємовідносини між центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та гарантами регулюються на підставі укладених угод, у яких зазначається обов’язок гаранта безумовно сплатити суму митних платежів у разі невиконання відповідними особами зобов’язань перед органами доходів і зборів.

Згідно частини другої статті 311 Митного кодексу України фінансова гарантія, що надається у вигляді документа, є безвідкличним зобов’язанням гаранта, внесеного до реєстру гарантів, виплатити на вимогу органу доходів і зборів кошти в межах певної суми у разі невиконання забезпечених цією гарантією зобов’язань із сплати митних платежів.

З навчених правових норм слідує, що фінансова гарантія, як спосіб забезпечення сплати митних платежів, надається органу доходів і зборів гарантом, внесеним до реєстру гарантів, відносини яких регулюються на підставі відповідних укладених угод; при цьому обов’язок гаранта виплатити на вимогу органу доходів і зборів кошти в межах певної суми у разі невиконання відповідними особами зобов’язань перед органами доходів і зборів.

У свою чергу виключний перелік випадків, коли орган доходів і зборів має право направляти гаранту вимоги щодо сплати митних платежів визначений у частині четвертій статті 311 Митного кодексу України, а саме:

1) перевищення більше ніж на 10 днів встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перебувають під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення (а при переміщенні в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів - від одного підрозділу цього органу до іншого);

2) встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами;

3) настання терміну сплати податкових зобов’язань відповідно до розділу III цього Кодексу;

4) встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов тимчасового ввезення або транзиту товарів, транспортних засобів особистого користування, що переміщуються через митний кордон України громадянами відповідно до розділу XII цього Кодексу.

Сторонами визнається, що КТ “Донтрансгарант і Компанія” є гарантом – незалежним фінансовими посередником, уповноваженим на надання митним органам фінансових гарантій, та включене до реєстру гарантів.

Матеріали справи підтверджують, що між Державною митною службою України та КТ “Донтрансгарант і Компанія” укладено угоду №771 про надання фінансових гарантій митним органам незалежним фінансовим посередником (далі по тексту - угода).

Відповідно до пунктів 4.1 та 4.3 угоди передбачено, що у випадках, передбачених частиною четвертою статті 311 Митного кодексу України, митний орган, яким виявлено факт настання гарантійного випадку, протягом п’яти робочих днів з дати виявлення такого факту складає акт за формою, наведеною у додатку з до цієї угоди; разом з актом у трьох оригінальних примірниках складається вимога, що підписується керівником митного органу або особою, яка його заміщує; до вимоги разом з актом додаються за наявності документи, що свідчать про настання гарантійного випадку.

Судом встановлено, що оскаржувані вимоги не містять посилань на конкретний пункт частини четвертої статті 311 Митного кодексу України, однак зміст вимог свідчить, що вони направлені за недоставлений у митницю призначення товар.

Разом з тим, така підстава, як “за недоставлений у митницю призначення товар” для надсилання вимоги частиною четвертою статті 311 Митного кодексу України не передбачена.

Відповідач уточнив підстави надсилання КТ “Донтрансгарант і Компанія” оскаржуваних вимог та зазначив, що підставою для направлення вимог про сплату коштів за гарантійним документом є встановлення факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами, який являв собою порушення перевізником товарів вимог щодо доставки товарів до органу доходів і зборів призначення до закінчення визначеного статтею 95 Митного кодексу України строку, посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України.

З огляду на невідповідність змісту оскаржуваних вимог та заперечень відповідача в частині підстав для надсилання вимог про сплату коштів за гарантійним документом, з метою об’єктивного вирішення спору, суд вважає за необхідне дослідити наявність або відсутність у межах спірних правовідносин кожної з підстав, передбачених частиною четвертою статті 311 Митного кодексу України.

Вирішуючи чи мали місце обставини для надсилання Південною митницею позивачу вимог таких, як перевищення більше ніж на 10 днів встановленого статтею 95 Митного кодексу України строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перебувають під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення (а при переміщенні в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів - від одного підрозділу цього органу до іншого), суд керується наступним.

Згідно з митним деклараціями типу ЕК11Р від 22 лютого 2014 року №500090008/2014/000121 та №500090008/2014/000122 і фінансовими гарантіями вбачається, товар має бути доставлений автомобільним транспортом від митного посту “Роздільна” Південної митниці до митного посту “Ізмаїл” Південної митниці.

Відповідно до частини першої статті 95 Митного кодексу України встановлюються такі строки транзитних перевезень залежно від виду транспорту: 1) для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб); 2) для залізничного транспорту - 28 діб; 3) для авіаційного транспорту - 5 діб; 4) для морського та річкового транспорту - 20 діб; 5) для трубопровідного транспорту – 31 доба; 6) для трубопровідного транспорту (з перевантаженням на інші види транспорту) - 90 діб.

Згідно частини другої цієї статті до строків, зазначених у частині першій цієї статті, не включається: 1) час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу; 2) час зберігання товарів під митним контролем (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює їх переміщення); 3) час, необхідний для здійснення інших операцій з товарами, у випадках, передбачених цим розділом (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює переміщення цих товарів).

Частина шоста статті 96 Митного кодексу України передбачає, що при вивезенні за межі митної території України товарів, поміщених у митні режими експорту, реекспорту, тимчасового вивезення, переробки за межами митної території, положення цієї глави (глава 17 Транзит) застосовуються з моменту початку переміщення зазначених товарів з органу доходів і зборів відправлення і до моменту пред’явлення їх органу доходів і зборів призначення.

Таким чином, для транзитних перевезень автомобільним транспортом у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці встановлюється строк тривалістю 5 діб, який починає свій перебіг з моменту початку переміщення товарів.

Відповідач зазначає, що момент переміщення товарів згідно митних декларацій від 22 лютого 2014 року №500090008/2014/000121 та №500090008/2014/000122 почався 22 лютого 2014 року о 13 год. 43 хв.

Відповідно до пункту 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

Згідно з пунктами 4.2, 4.6 Порядку виконання митних формальностей при здійсненні транзитних переміщень, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 жовтня 2012 року №1066, під час проведення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, заявлених у МД або ЕМД, посадова особа митниці відправлення:

перевіряє відповідність відомостей, зазначених у представлених до митного оформлення товаросупровідних (товаротранспортних) документах, товару та транспортного засобу комерційного призначення відомостям, зазначеним у МД або ЕМД;

перевіряє застосування одного із способів забезпечення сплати митних платежів, а також правильність нарахування цих платежів у випадках, передбачених нормативно-правовими актами з питань забезпечення сплати митних платежів;

у разі потреби вносить у відповідну графу МД або ЕМД ідентифікаційні ознаки засобів забезпечення ідентифікації, які застосовані митним органом відправлення;

за відсутності зауважень в установленому порядку присвоює МД або ЕМД реєстраційний номер та проставляє на всіх примірниках МД і всіх наявних паперових примірниках товаросупровідних (товаротранспортних) документів відбитки відповідних митних забезпечень.

За відсутності зауважень посадова особа митниці призначення приймає рішення про пропуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, проставляє на всіх примірниках товаросупровідних (товаротранспортних) документів та аркуші з позначенням “4/5” МД відбиток ОНП.

Товаросупровідні (товаротранспортні) документи з відбитком ОНП повертаються перевізнику.

Як встановлює частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Між тим, суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду доказів, які б підтверджували початок переміщення товарів згідно митних декларацій від 22 лютого 2014 року №500090008/2014/000121 та №500090008/2014/000122 саме 22 лютого 2014 року або іншою датою, зокрема, відповідних товарно-транспортних накладних.

У будь-якому разі, навіть якщо допустити, що початок переміщення товару мав місце 22 лютого 2014 року о 13 год. 43 хв., то строк транзиту закінчується 27 лютого 2014 року о 13 год. 43 хв., та за правилами пункту 1 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України, гарантійний випадок мав би настати через десять днів, а саме лише 07 березня 2014 року, а не 04 березня 2014 року, як помилково свідчать вкладені відповідачем акти про настання гарантійних випадків.

Враховуючи викладене та за відсутності документального підтвердження початку переміщення товарів, суд приходить до висновку, що гарантійний випадок, передбачений у пункті 1 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України, на момент складання оскаржуваних актів та вимог – 04 березня 2014 року, не настав, що свідчить про передчасність та необґрунтованість їх складення і направлення позивачу.

Стосовно такої підстави для надсилання вимоги, як встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами, що передбачена пунктом 2 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України, суд зауважує на такому.

Відповідач зазначає, що порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами, полягає у порушенні перевізником товарів строку щодо доставки товарів, визначеного статтею 95 Митного кодексу України.

Згідно положень статей 95 та 96 Митного кодексу України строк для транзитних перевезень автомобільним транспортом у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці тривалістю 5 діб починається з моменту початку переміщення товарів.

Однак, як встановлено судом вище, відповідачем не доведено обставин та не надано відповідних доказів щодо прийняття товарів до перевезення та початок переміщення поміщених у митний режим реекспорту товарів з органу доходів і зборів відправлення до органу доходів і зборів призначення, що вказує на помилковість висновків відповідача про порушення перевізником товарів строку щодо доставки товарів, визначеного статтею 95 Митного кодексу України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 458 Митного кодексу України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред’явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідальність за не доставлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення та документів до органу доходів і зборів призначення, видача їх без дозволу органу доходів і зборів або втрата передбачена статтею 470 Митного кодексу України.

Зокрема частина перша статті 470 Митного кодексу України встановлює, що перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перебувають під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення (а при переміщенні в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів - від одного підрозділу цього органу до іншого), митних або інших документів на ці товари, транспортні засоби не більше ніж на одну добу - тягне за собою попередження або накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно приписів частини першої статті 494 Митного кодексу України визначено, що про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Таким чином, єдиним та достатнім доказом порушення митних правил перевізником ТОВ “Віпеко” щодо недотримання встановленого статтею 95 Митного кодексу України строку доставки товарів, може бути відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення.

У той же час відповідач, на якого в силу частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов’язок доказування, не надав суду відповідного проколу про порушення у межах спірних правовідносин митних правил перевізником, що вказує на відсутність підстав для направлення позивачу вимоги згідно пункту 2 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України.

В частині інших обставин, що згідно пунктів 3 та 4 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України можуть бути підставою для направлення гаранту вимоги, а саме настання терміну сплати податкових зобов’язань відповідно до розділу III цього Кодексу та встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов тимчасового ввезення або транзиту товарів, транспортних засобів особистого користування, що переміщуються через митний кордон України громадянами відповідно до розділу XII цього Кодексу, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про настання терміну сплати податкових зобов’язань, а у межах спірних правовідносин не встановлено випадку переміщення товарів через митний кордон України громадянами.

За таких підстав, на думку суду, надсилання Південною митницею вимоги про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №1 (зареєстровану за вихідним №3235/15-70-53 від 04 березня 2014 року) та вимоги про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №2 (зареєстровану за вихідним №3237/15-70-53 від 04 березня 2014 року) відбулось за відсутності підстав, передбачених Митних кодексом України.

Суд також вважає за необхідне зазначити про порушення відповідачем порядку встановлення обставин гарантійного випадку.

Так, відповідно до частини п’ятої статті 307 Митного кодексу України у разі невиконання особою зобов’язання із сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією, наданою у вигляді документа, орган доходів і зборів із залученням представників гаранта, що видав таку гарантію, з’ясовує обставини невиконання зобов’язання, після чого направляє цьому гарантові вимогу щодо сплати належної суми митних платежів. До вимоги додаються завірені органом доходів і зборів копії документів, що підтверджують невиконання зобов’язання.

Однак, відповідачем при з’ясуванні обставин невиконання зобов’язання із сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією, наданою у вигляді документа, представники КТ “Донтрансгарант і Компанія” не залучались.

При цьому посилання відповідача на відсутність нормативно встановленого механізму залучення представників гаранта є безпідставними, оскільки відсутність нормативного врегулювання процедури не є підставою для обмежень прав гаранта на участь у з’ясуванні обставин невиконання зобов’язання із сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією.

Таким чином, вимога про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №1 (зареєстровану за вихідним №3235/15-70-53 від 04 березня 2014 року) та вимога про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №2 (зареєстровану за вихідним №3237/15-70-53 від 04 березня 2014 року) є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги у цій частині – задоволенню.

Поряд із зазначеним, суд не погоджується із рештою позовних вимог КТ “Донтрансгарант і Компанія”, виходячи з того, що: 1) вимоги про визнання визнати протиправними дії відповідача щодо складання та направлення вимог фактично дублюють позовні вимоги про скасування вимог, а задоволення позовних вимог в частині скасування вимог вже є достатнім способом захисту прав та інтересів позивача; 2) акт про настання гарантійного випадку та дії по його складанню не породжують, не змінюють та не припиняють прав та обов’язків позивача у сфері публічно-правових відносин, є лише формою викладення суб’єктивної думки посадової особи, що склала такий акт; будь-які висновки, викладені в акті про настання гарантійного випадку самі по собі не можуть порушувати права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, на думку Окружного адміністративного суду міста Києва, Південною митницею не доведено правомірність та обґрунтованість підстав для прийняття оскаржуваних вимог з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з формулювання позовних вимог, адміністративний позов КТ “Донтрансгарант і Компанія” підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Командитного товариства “Донтрансгарант і Компанія” задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Південної митниці Міністерства доходів і зборів України про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №1 (зареєстровану за вихідним №3235/15-70-53 від 04 березня 2014 року).

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу Південної митниці Міністерства доходів і зборів України про сплату коштів за гарантійним документом від 04 березня 2014 року №2 (зареєстровану за вихідним №3237/15-70-53 від 04 березня 2014 року).

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Присудити з Державного бюджету України на користь Командитного товариства “Донтрансгарант і Компанія” понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 36,54 грн. (тридцять шість гривень п’ятдесят чотири копійки).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко