Справа № 2а-7991/11
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-7991/11
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Лічевецький І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Лічевецького І.О.,
суддів - Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,
розглянувши в порядку письмового
провадження за апеляційною скаргою
управління Пенсійного фонду України в
Лисянському районі Черкаської області
на постанову Лисянського районного
суду Черкаської області від 01
листопада 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Лисянському районі
Черкаської області про стягнення
недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги,

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом про зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в
Лисянському районі Черкаської області
(надалі за текстом - «Управління»)
нарахувати щомісячну державну
соціальну допомогу як дитині війни з
01.01.2011 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що відповідно до Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» від 18 листопада 2004 р. № 2195-ІV
(надалі за текстом - «Закон № 2195-ІV») має
статус дитини війни. Частиною першою
статті 6 цього Закону дітям війни
встановлено підвищення пенсії на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.
Однак відповідач не виконує вимог
указаного Закону та не виплачує пенсію
у підвищеному розмірі.

Постановою Лисянського районного суду
Черкаської області від 01 листопада 2011
року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність
Управління та зобов'язано перерахувати
позивачеві пенсію відповідно до
приписів статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 01.01.2011 року по 22.07.2011 року, з
урахуванням проведених за цей період
виплат.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати вказане
судове рішення та прийняти нове, яким
відмовити в позові.

Перевіривши повноту встановлення
місцевим загальним судом фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального і
процесуального права, Київський
апеляційний адміністративний суд
дійшов наступного.

Згідно паспорту серії НОМЕР_1, виданому
11.07.1996 року Лисянським РВ УМВС України в
Черкаській області, ОСОБА_2 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Факт отримання позивачем пенсії
сторонами не заперечується.

Відповідно до статті 1 Закону № 2195-ІV
позивач має правовий статус дитини
війни.

Статтею 6 Закону № 2195-ІV встановлено, що
дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 28 грудня 2007 року №
107-VІ «Про Державний бюджет України на
2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», зокрема
підпунктом 2 пунктом 41 Розділу ІІ, були
внесені зміни у названу статтю Закону
№ 2195-ІV, відповідно до яких, дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту») до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі
надбавки, встановленої для учасників
війни.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа
щодо предмета та змісту закону про
Державний бюджет України) визнані
неконституційними положення підпункту
2 пункту 41 Розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо змін,
унесених до статті 6 Закону про
соціальний захист дітей війни.

В силу вимог частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, після
прийняття Конституційним Судом
України вказаного рішення знову почали
діяти положення статті 6 Закону № 2195-ІV
в їх первинній редакції.

Тобто з часу прийняття цього рішення у
позивача відновилось право на
підвищення пенсії на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно ж до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що відповідач, ігноруючи
зазначені норми матеріального права та
не здійснюючи підвищення пенсії у
розмірі визначеному Законом № 2195-ІV,
порушив указане право позивача.

Доводи відповідача щодо правомірності
своїх дій з посиланням на відсутність
бюджетних коштів для повної реалізації
програми з доплат дітям війни
обґрунтовано не взяті судом до уваги,
оскільки питання фінансування цих
видатків не є предметом даного спору.
Проблеми надання бюджетних коштів
Управлінню для виконання покладених на
нього обов'язків у справах цієї
категорії виходять за межі заявлених
вимог.

Крім того, органи державної влади не
можуть посилатись на відсутність
коштів, як на підставу невиконання
своїх зобов'язань, які встановлені ст.
46 Конституції України та ст. 6 Закону №
2195-ІV.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що місцевим судом
при розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Твердження Управління про відсутність
нормативно встановленого порядку
визначення мінімальної пенсії за віком
для цілей статті 6 Законом № 2195-ІV судом
апеляційної інстанції не приймаються
як доказ.

Порядок обчислення мінімальної пенсії
за віком міститься у частині першій
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Оскільки жодним іншим
законом не передбачено механізм
визначення цієї державної соціальної
гарантії, та з огляду на неможливість
обмеження права особи на одержання
соціальних пільг, компенсацій і
гарантій з мотивів з неповноти
законодавства, яким врегульовано
спірні правовідносини, застосування
частини першої статті 28 названого
Закону під час нарахування виплат в
порядку статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» слід
визнати цілком обґрунтованим.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо
періоду, за який позивачеві підлягають
перерахунку державної соціальної
допомоги, допущено порушення норм
процесуального права.

Позивач щомісяця отримував пенсію і
підвищення до неї, тобто усвідомлював
її розмір і мав можливість з'ясувати, з
яких виплат вона складається. Таким
чином, позивач повинен був і міг (мав
реальну можливість) знати про
порушення свого права з дати
опублікування Рішень КСУ № 6-рп/2007 від
09.07.2007р. та № 10-рп/2008 від 22.05.2008р. Правова
необізнаність особи не може бути
визнана поважною причиною для
пропущення строку звернення до суду, як
і підставою для його поновлення,
оскільки усі закони,
нормативно-правові акти, судові
рішення, є доступними для ознайомлення
усіма громадянами, і можливість
обізнаності людини про те чи інше
положення законодавства залежить
виключно від бажання цієї людини. Право
на судовий захист гарантується кожному
(стаття 6 КАСУ).

Особа, право, свобода чи інтерес якої
порушуються, не визнаються чи
оспорюються, має право на звернення до
суду за їх захистом чи поновленням.
Проте позивач звернувся до суду лише 18
жовтня 2011 року.

Частиною 2 статті 99 КАС України
встановлено шестимісячний строк для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи.

Наслідком пропущення строку звернення
до суду, за приписами статті 100 КАСУ, є
залишення позову без розгляду.

Оскільки ухвалене у справі судове
рішення не відповідає вимогам статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо законності та
обґрунтованості, то воно підлягає
скасуванню з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позову.

Керуючись статтями 160, 198, 202, 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Лисянському
районі Черкаської області
задовольнити частково.

Постанову Лисянського районного суду
Черкаської області від 01 листопада 2011
року скасувати та прийняти нову
постанову.

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати дії Управління Пенсійного
фонду України в Лисянському районі
Черкаської області неправомірними.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Лисянському районі
Черкаської області здійснити
перерахунок та виплатити ОСОБА_2 з
18.04.2011 року підвищення до пенсії в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» з урахуванням проведених за цей
період виплат.

Адміністративний позов в частині
позовних вимог за період до 17.04.2011 року
залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів з моменту набрання нею законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
І.О.Лічевецький

суддя
Т.М.Грищенко

суддя
В.Е.Мацедонська

Головуючий суддя

Лічевецький І.О.

Судді:

Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.