Справа № 813/1918/14
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/1918/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді
з участю секретаря судового засідання
з участю позивача ОСОБА_1,
представників: позивача ОСОБА_2,
відповідача Клапчука Р.Я.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області
про скасування наказу та зобов'язання
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області (далі - ГУ ДМС
України у Львівській області) з
вимогами скасувати наказ відповідача
№20 від 24.02.2014 року про відмову ОСОБА_1 у
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати відповідача
прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що,
перебуваючи у Львівському слідчому
ізоляторі, вперше звертався до
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України) з заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту 26.04.2013
року. Одержавши відмову, оскаржив її до
Львівського окружного
адміністративного суду, який рішенням
від 24.09.2013 року позов задовольнив. Проте
Львівський апеляційний
адміністративний суд 26.11.2013 року
задовольнив апеляцію ДМС України,
скасував постанову суду першої
інстанції і відмовив у позові. Вищий
адміністративний суд України ухвалою
від 24.12.2013 року відмовив у відкритті
касаційного провадження. Повторно
звернувся з заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту 18.02.2014 року. З
посиланням на ч.6 ст.5 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
ствердив, що відповідач не розглянув
нові обставини, які вказують на зміну
умов, які існували на час розгляду
першої заяви про надання захисту.
Такими новими обставинами є посилення
відповідальності по тих статтях
Кримінального кодексу Російської
Федерації, за якими відносно нього
порушено кримінальну справу після його
виїзду та членів його сім'ї з РФ.
Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали з підстав, вказаних в
позовній заяві. Додатково позивач
пояснив, що кримінальна справа проти
нього правоохоронними органами РФ була
порушена після того, як він виїхав з РФ.
Підтвердженням цього є те, що він у
встановленому законом порядку
виготовив та одержав закордонний
паспорт, безперешкодно та офіційно
перетнув кордон. Звернувся в УВКБ ООН
після того, як на територію України
приїхала його сім'я. Підкреслив, що в РФ
зазнавав переслідувань через свої
релігійні погляди, у зв'язку з чим
перебував під домашнім арештом, однак
жодні звинувачення проти нього не були
висунуті. Зазначив, що в Україні
відсутня кримінальна відповідальність
за екстремізм, у вчиненні якого його
звинувачують, до якого він жодного
відношення немає, та за який збільшено
покарання. Ствердив, що ГУ ДМС України
у Львівській області прийняло спірний
наказ без оцінки обставин його
повторного звернення. Просили позов
Представник відповідача Клапчук Р.Я. в
судовому засіданні позову не визнав з
підстав, викладених у письмовому
запереченні на позовну заяву від 19.03.2014
року. Суть заперечень полягає в тому, що
орган ДМС України при видачі наказу №20
від 24.02.2014 року про відмову ОСОБА_1 у
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту діяв відповідно до вимог
Закону України Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» та Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту і скасування рішення про
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
затверджених наказом МВС України від
07.09.2011 року №649. В процесі розгляду
заяви ОСОБА_1 від 19.02.2014 року було взято
до уваги постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
скасовано постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
24.09.2013 року та відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ДМС
України про скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії. Вважає
спірний наказ законним. Просив в
задоволенні позову відмовити.
Суд, заслухавши пояснення позивача,
представників позивача та відповідача,
з'ясувавши обставини, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, дослідивши докази, якими
вони обґрунтовуються, встановив
наступні фактичні обставини та
відповідні їм правовідносини.
Громадянин Російської Федерації
ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у
Львівській області з власноручно
заповненою заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 18.02.2014 року.
Вказане звернення є другим зверненням,
яке, як пояснив позивач та його
представник, було зумовлено тим, що в
Російській Федерації набрав чинності
Федеральний закон, яким посилено
кримінальну відповідальність за тими
статтями Кримінального кодексу РФ, за
якими відносно нього порушено
кримінальну справу.
Вперше ОСОБА_1 звертався до ГУ ДМС
України у Львівській області з
аналогічною заявою 26.04.2013 року.
За результатами розгляду цієї заяви
рішенням ДМС України від 18.07.2013 року
№411-13 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
абзацу четвертого частини першої
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту в Україні», як
особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1,13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку
рішення ДМС України від 18.07.2013 року
№411-13.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року
у справі 3813/6148/13-а позов ОСОБА_1
задоволено частково. Скасовано рішення
ДМС України від 18.07.2013 року №411-13 та
зобов'язано ДМС України повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 року
у справі № 876/12639/13 скасовано постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року
та відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ДМС України про скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 24.12.2013 року відмовлено у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 року
у справі №876/12639/13.

Інформацію про відмову Вищого
адміністративного суду України у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_1 разом з
ухвалою від 24.12.2013 року представник
позивача ОСОБА_2 подав до відповідача
21.02.2014 року.

21.02.2014 року ГУ ДМС України у Львівській
області зареєструвало заяву
ОСОБА_1 від 18.04.2014 року.

24.02.2014 року ГУ ДМС України у Львівській
області видало наказ №20 про відмову
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі пункту
6 статті 5 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту в Україні».

Підставою прийняття наказу №20 від
24.02.2014 року про відмову у прийнятті
заяви стало те, що ОСОБА_1 раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.76).

Як пояснив в судовому засіданні
представник відповідача, спірний наказ
був прийнятий виключно на підставі
постанови Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 року
у справі № 876/12639/13, якою встановлено, що
«позивач не навів жодного доказу на
підтвердження обставин побоювання
стати жертвою переслідування,
пов'язаного з расовою належністю,
сповіданням ісламу, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів,
тому немає жодної із передбачених ст.1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту в Україні» та
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року підстав для
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту».

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції
України зобов'язано органи державної
влади та їх посадових осіб діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу,
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначено
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №
3671-VI (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону №3671 біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671
визначено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Порядок звернення особи із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлений статтею 5 Закону №3671,
відповідно до частини першої якої
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти
робочих днів звернутися до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
передбачені статтею 6 Закону №3671.

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була
визнана в іншій країні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Згідно частини шостої статті 5 Закону
№3671 центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649
затверджені Правила розгляду заяв
та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує
додаткового захисту, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України
5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884
(далі - Правила).

Відповідно до 2.4. Правил у разі
наявності передбачених Законом №3671-17
підстав орган міграційної служби
ухвалює рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, яке оформлюється наказом.
Після ухвалення рішення про відмову
в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа органу міграційної
служби:

видає особі письмове повідомлення про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, із зазначенням
підстав для відмови у прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

під підпис ознайомлює заявника з
порядком оскарження рішення про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; вносить
відповідні відомості до журналу
реєстрації осіб.

Спірне рішення про відмову ОСОБА_1 у
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, прийнято відповідачем на
підставі частини шостої статті 5 Закону
№3671 та оформлено наказом №20 від 24.02.2014
року.

Судом встановлено, що повторне
звернення ОСОБА_1 зумовлене набранням
чинності Федеральний закон, яким
посилено кримінальну відповідальність
за тими статтями Кримінального кодексу
РФ, за якими відносно позивача порушено
кримінальну справу, а саме: ч.1 ст.282.2 КК
РФ (екстреміська діяльність) та ч.1
ст.205.2 КК РФ (публічні заклики до
здійснення терористичної діяльності
та публічне виправдання тероризму).

На підтвердження цього подано
інформацію про те, що 03 лютого 2014 року
прийнято Федеральний закон № 5-ФЗ, у
відповідності до якого посилюється
покарання за вчинення злочинів,
передбачених статтями 280,282,282.1 та 282.2
Кримінального кодексу Російської
Федерації.

Так, за статтею 282.2 КК України
передбачено покарання у вигляді штрафу
в розмірі від 300 до 500 тис. рублів (раніше
- від 100 до 300 тис. рублів), або примусові
роботи на строк до п'яти років (раніше -
до трьох років), або позбавлення волі на
строк до шести років (раніше - до трьох
років).

Як пояснив представник відповідача в
судовому засіданні, оскаржений наказ
№20 від 24.02.2014 року був прийнятий на
підставі встановлених постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 року
у справі № 876/12639/13 обставин про
відсутність передбачених ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту в Україні» та
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року підстав для
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Оскільки для прийняття на підставі
частини шостої статті 5 Закону №3671
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, не
передбачено складання висновку, то
такий територіальним органом
міграційної служби не складався.

У зв'язку з такими доводами відповідача
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Аналіз частини шостої статті 5 Закону
№3671 свідчить, що ця норма спеціального
закону дійсно не містить такої вимоги,
як складання письмового висновку
працівника територіального органу
міграційної служби, який веде справу,
для прийняття рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Проте вона і не містить заборони у
складанні такого висновку.

Як закріплено у частині шостій статті 5
Закону №3671, за певних обставин
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Тобто, орган міграційної служби
наділений правом самостійно
вирішувати як йому діяти в кожному
конкретному випадку, тим більше, коли
йдеться про необхідність надання
оцінки обставинам, на які посилається
заявник при повторному зверненні і про
які зазначає, що такі обставини
змінилися.

Прийняття рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, без складання письмового
висновку формально відповідає
положенням частини шостої статті 5
Закону №3671, однак такі дії не
відповідають суті спеціального закону
та стандартам ЄС.

На це звертав увагу УВКБ ООН, надаючи
коментарі до Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту в
Україні».

Зокрема, зазначалося, що Закон №3671
продовжує об'єднувати неприйняття
заяви про надання статусу біженця і
прискорені процедури.

Згідно зі стандартами ЄС (ст. 25
Директиви Ради ЄС «Про мінімальні
стандарти процедур надання та
спрощення статусу біженця в
Державах-членах» (2005)), заява про
надання статусу біженця може бути не
прийнятою тільки за досить обмежених
умов, пов'язаних з тим, що заявник вже
знайшов захист в іншому місці (країні
першого притулку), міг подати заяву про
визнання біженцем в третій безпечній
країні, має альтернативний правовий
статус в країні притулку, чи заявник
подав ідентичну заяву після прийняття
остаточного рішення.

Прискорені процедури регулюються ст. 23
Директиви Ради ЄС «Про мінімальні
стандарти процедур надання та
спрощення статусу біженця в
Державах-членах» (2005), і включають
встановлення пріоритетності справ
згідно із певними обставинами, в тому
числі, коли заявник «при подачі своєї
заяви підняв лише ті питання, які не
стосуються або незначно стосуються
розгляду того, чи він / вона
кваліфікується як біженець», «увів
органи влади в оману, не зміг без
вагомих підстав потурбуватися про
подачу своєї заяви раніше, маючи при
цьому можливість це зробити», і т.д.

Об'єднуючи прийняття заяв та
прискорені процедури, українське
законодавство відмовляє у розгляді
заяви на отримання статусу біженця
великій категорії заявників,
включаючи: тих, для кого передумов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового статусу, «не
існує» (хоча залишається незрозумілим,
як може бути визначено, що особа не має
права на визнання біженцем, за
відсутності розгляду справи по суті);
заявників, які образливо поводяться;
заявників, які користуються
підробленими документами; а також
повторних заявників.

Наприклад, особам, чиї заяви можуть не
повною мірою деталізувати причини,
чому вони бояться повертатися у свої
країни походження, може бути
відмовлено на підставі дуже короткої
співбесіди (10-15 хвилин, за інформацією
УВКБ ООН щодо таких випадків) і без
посилань на інформацію про країну
походження. У результаті цього
обмеження, багато людей не будуть
допущені до процедури визнання
біженцем в Україні.

У 2010 році у 46% випадків заявникам було
відмовлено, бо їхні заяви було не
прийнято, - при цьому, вони навіть не
мали доступу до прискореної процедури
визначення статусу. В результаті,
особи, що шукають статус біженця, не
можуть отримати доступ до процедури
визначення біженцем в Україні і
змушені шукати захисту в іншому місці.

Встановлені судом обставини свідчать,
відповідач відмовив ОСОБА_1 у прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
фактично без вивчення його справи та
без аналізу і оцінки тих обставин, на
які заявник посилався як на такі, що
змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ
ООН) у справах біженців для того, щоб
вважитися біженцем, особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН
«Про обов'язки та стандарти
доказування у заявах біженців» 1998 року,
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява. Заявник повинен переконати
посадову особу органу міграційної
служби в правдивості своїх фактичних
тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва
УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього, особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Згідно з пунктів 99-100 глави 2
Керівництва УВКБ ООН під відмовою в
захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В
будь-якому випадку, якщо приймається
захист з боку своєї країни і немає
ніяких підстав для відмови з причини
цілком обґрунтованих побоювань від
цього захисту, дана особа не потребує,
міжнародному захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва УВКБ ООН
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці, а її дії мотивуються
бажанням змін чи пригод, сімейними чи
іншими причинами особистого характеру.

Як слідує із листа-повідомлення №2014/06
від 13.01.2014 року, ОСОБА_1 очікує рішення
Представництва УВКБ ООН у справах
біженців в Білорусі, Молдові та Україні
про визнання його біженцем відповідно
до мандату УВКБ ООН (справа №12-626)
(а.с.112).

Згідно підтвердження №4358, в процедурі
очікування рішення ОСОБА_1 перебуває з
24.10.2012 року (а.с.111).

Відповідно до вимог частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС
України), в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних
доказів правомірності своїх дій.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені
) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіривши оскаржений позивачем
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області від 24 лютого 2014 року
№20 про відмову ОСОБА_1 у прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, суд
дійшов переконання, що він прийнятий
відповідачем без урахування вимог
Закону №3671, та з порушенням
передбачених статтею 2 КАС України
принципів, тому його необхідно
скасувати та зобов'язати прийняти до
розгляду заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд прийшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог, відтак
позов слід задовольнити в повному
обсязі.

Відповідно до положень пункту 23 статті
5 Закону України «Про судовий збір»
позивач звільнений від сплати судового
збору за подання позову у порядку,
визначеному статтею 12 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
його представником не надано доказів
на підтвердження судових витрат, тому
підстав для відшкодування таких
відповідно до положень статті 94 КАС
України немає.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Скасувати наказ Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області
від 24 лютого 2014 року №20 про відмову
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області прийняти до
розгляду заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови
відповідно до частини другої статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлений 28
квітня 2014 року.