Справа № 813/1422/13а
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 р.
Справа № 876/8242/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 р. по
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сокме" до
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби
про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

встановив:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сокме" (надалі - ТОВ
«Сокме») звернулось в суд із позовом до
відповідача - Державної податкової
інспекції у Сокальському районі
Львівської області ДПС (надалі - ДПІ у
Сокальському районі) про скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 23.11.2012 року, № від 23.11.2012 року,
№ 000032200 від 08.02.2013 року, № 000042200 від
08.02.2013 року та №000052200 від 08.02.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
висновки відповідача про заниження
податкових зобов'язань із податку на
прибуток підприємства та податку на
додану вартість є протиправними та
необгрунтованими, а прийняті на
підставі таких висновків рішення
підлягають скасуванню. Представники
позивача у судових засіданнях позовні
вимоги підтримали повністю з підстав
викладених у позовній заяві (том 1,
а.с.2-16) то додаткових поясненнях до
позову (том 6, а.с.55-57, том 7, а.с.65-70),
просили позов задовольнити.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 р.
адміністративний позов задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Сокальському
районі Львівської області ДПС:

1) № від 23.11.2012 року;

2) № від 23.11.2012 року;

3) № 000032200 від 08.02.2013 року;

4) № 000042200 від 08.02.2013 року;

5) № 000052200 від 08.02.2013 року.

Стягнуто з державного бюджету на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Сокме» сплачений за
подання даного позову судовий збір в
сумі 2294 (дві тисячі двісті дев'яносто
чотири) гривні.

Задовольняючи позовні вимоги суд
прийшов до висновку, що позивач
належними та допустимими доказами
спростував висновки податкового
органу, довів відсутність фактів
порушень податкового законодавства та,
як наслідок, обґрунтованість позовних
вимог про скасування податкових
повідомлень - рішень. Тому позовні
вимоги ТОВ «Сокме» слід задовольнити
повністю.

Не погоджуючись з вказаною постановою
суду відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи наступні обставини.

Так, ТОВ «Сокме» зареєстроване як
суб'єкт господарювання 14.06.2002 року.
Товариство з 02.07.2002 р. перебуває на
обліку як платник податків, а 03.07.2002р.
зареєстроване як платник податку на
додану вартість. Основними видами
діяльності підприємства є:

-виробництво кухонних меблів (КВЕД-31.02);

-виробництво інших меблів (КВЕД-31.09);

-оптова торгівля меблями, килимами та
освітлювальними приладдям (КВЕД- 46.47);

-роздрібна торгівля меблями,
освітлювальним приладдям та іншими
товарами для дому в спеціалізованих
магазинах (КВЕД- 47.59).

Підприємство фактично здійснює
господарську діяльність по
виробництву та реалізації меблів.

Так, рішеннями Жвирківської селищної
ради Сокальського району від 29.04.2009
року № 64 та від23.04.2010 року №57
підприємству надано дозвіл на зайняття
підприємницькою діяльністю, в тому
числі з оптової та роздрібної торгівлі,
видано торгові патенти №677917 та 0838251
(том 1, а.с.180-185).

Державна податкова служба у Львівській
області в період з 20.08.2012р. по 31.11.2012р.
провела планову виїзну перевірку ТОВ
«Сокме» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2010 року по
30.06.2012 року, за результатами якої
складено акт перевірки від 07.11.2012 року
№171/22-70/32051454 (том 1, а.с.29-74).

За наслідками перевірки податковий
орган дійшов висновку (том 1, а.с.73-74) про
порушення платником податків:

1) пп. 1.20.1 пп. 1.20.5 п. 1.20 ст. 1 п 5.9 ст. 5, пп.
8.2.2 п. 8.2, пп. 8.6.1 п.8.6 ст. 8 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», пп.153.2.1, пп.153.2.3 п.153.2 ст. 153
Податкового кодексу України, внаслідок
чого ТОВ «Сокме» занижено податок на
прибуток на суму 697993 грн., в т.ч.: за І кв.
2010р. в сумі 124938 грн., за II кв. 2010р. в сумі
110128 грн., за III кв. 2010р. в сумі 137386 грн., за
IV кв. 2010р. в сумі 105428 грн., за І кв. 2011р. в
сумі 62667 грн., за II кв. 2011р. в сумі 5641 грн.,
за II кв. 2011р. на суму 8744 грн., за IV кв. 2011р.
на суму 37471 грн., за І кв. 2012 р. на суму 62752
грн., за II кв. 2012р. на суму 42838 грн.;

2) п.1.3, п. 4.1, п.4.2 ст. 4, п.п.7.4.1, п.7.4, п.п.7.7.1,
п.п.7.7.5 п.7.7 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п. 188.1 ст.
188, п. 198.1., 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України, внаслідок чого:

- встановлено заниження ТОВ «Сокме»
суми податку на додану вартість, що
підлягає сплаті до бюджету (рядок 27
податкової декларації) на загальну
суму 271085 грн., в т.ч.: за квітень 2010р. в
сумі 32657 грн., за вересень 2010р. в сумі 151673
грн., за жовтень 2010р. в сумі 8653 грн., за
листопад 2010р. в сумі 31837 грн., за січень
2011р. в сумі 33913грн., за лютий 2011р. в сумі
12352 грн.;

- зменшено ТОВ «Сокме» суму
підтвердженого бюджетного
відшкодування заявленого
підприємством на рахунок платника
(рядок 23.1 Декларації) за червень 2011року
на суму 22784грн.;

- зменшено ТОВ «Сокме» суму
підтвердженого бюджетного
відшкодування у зменшення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість наступних звітних
(податкових) періодів (рядок 23.2
Декларації) на загальну суму 166771 грн., а
саме: за вересень 2010р. - 61339 грн., за
квітень 2012р. - 105432 грн.,

- зменшено ТОВ «Сокме» залишок
від'ємного значення суми податку на
додану вартість відповідно до поданої
податкової декларації за червень 2012
року (рядок 24 Декларації) на суму 22261
грн.;

- зменшено ТОВ «Сокме» від'ємне
значення різниці між сумою податкових
зобов'язань та податкового кредиту за
червень 2012 року (рядок 19 Декларації) на
суму 18537 грн.

Позивач ТОВ «Сокме» не погодилося з
викладеними в акті перевірки від
07.11.2012р. обставинами та подало
заперечення на акт перевірки (том 1, а.с.
115-122), яке листом від 22.11.2012р. №
25193/10/22-7004/330 (том 1, а.с.124) залишено без
розгляду.

На підставі вищенаведених висновків
акта перевірки від 07.12.2012 року
податковий орган 23 листопада 2012 року
прийняв наступні податкові
повідомлення- рішення:

1) № (том 1, а.с.133-134), яким збільшено
суму грошового зобов'язання ТОВ
«Сокме» за платежем з податок на
прибуток на 843862 грн., в т.ч. 697993 грн. - за
основним платежем та 145869 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями;

2) № (а.с.135-136), яким ТОВ «Сокме»
збільшена сума грошового зобов'язання
з податку на додану вартість загалом на
327290 грн., в т.ч. 271085 грн. - за основним
платежем та 56205 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями;

3) № (а.с. 125-126), яким зменшено ТОВ
«Сокме» суму бюджетного відшкодування
(у тому числі заявленого в рахунок
зменшення податкових зобов'язань
наступних періодів) з податку на додану
вартість в розмірі 189555 грн., в т.ч. за
вересень 2010р. на 61339грн., за червень 2011 р.
на 22784 грн., за квітень 2012 р. на 105432 грн.;

4) № (а.с. 127-128), яким ТОВ «Сокме»
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість за
червень 2012 р. на 40798 грн.

Із матеріалів справи слідує, що позивач
оскаржив перелічені податкові
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку згідно п.56.2.
ст.56 ПК України (том 1, а.с. 138-150).

З метою перевірки викладених в скаргах
ТОВ «Сокме» обставин ДПС у Львівській
області на підставі пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20 ,
пп. 78.1.5 п.178.1 ст.78 , п.82.2 ст.82 ПК України та
наказу від 23.01.2013 року № 55 проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку ТОВ «Сокме» з питань
відображення доходів та витрат до
податкової Декларації з податку на
прибуток за період з 01.01.2010 по 30.06.2012 р.,
податкового зобов'язання та
податкового кредиту з податку на
додану вартість, відображених у
Деклараціях з податку на додану
вартість за період з 01.01.2010 по 30.06.2012р.,
за результатами якої складено акт від
01.02.2013 року № 9/22-40/32051454 (том 1, а.с. 158-179).

По наслідках розгляду первинної скарги
платника податків від 06.12.2012 року ДПС у
Львівській області прийнято рішення
від 04.02.2013 року № 1750/10/10/2005/141 (том 1, а.с.
153-157). Згідно вказаного рішення,
прийнятого з урахуванням висновків
акту про результати позапланової
документальної перевірки:

- не підтверджено порушення ТОВ «Сокме»
податкового законодавства в частині
завищення амортизаційних відрахувань
у сумі 76447 грн.;

- зменшено розмір зобов'язань з податку
на прибуток, а саме - підтверджено в
частині визначення зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 652121 грн. та
застосування штрафних санкцій в сумі
135006,50 грн.

- зменшено заниження суми податку на
додану вартість, що підлягає сплаті в
бюджет, з 271085 грн. до 252716 грн.;

- визначено штрафні санкції за
завищення бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість за вересень
2010 року та квітень 2012 року в сумі 41692,80
грн.

За наслідками розгляду скарг ТОВ
«Сокме» податковий орган:

- скасував податкове повідомлення -
рішення від 23.11.2012 року №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
ТОВ «Сокме» за платежем з податку на
прибуток Приватних підприємств в
розмірі 843862 грн.;

- скасував податкове повідомлення -
рішення від 23.11.2012 року №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
ТОВ «Сокме» за платежем податок на
додану вартість в розмірі 327290 грн.;

- залишено без змін податкове
повідомлення - рішення від 23.11.2012року
№, яким зменшено ТОВ «Сокме» суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість на 189555 грн. та № ,
яким ТОВ «Сокме» зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на 40798 грн.;

- додатково прийняв податкове
повідомлення - рішення № 000032200 від
08.02.2013 року (том 1, а.с.129), яким ТОВ
«Сокме» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
787127 грн., в т.ч. 652121 грн. за основним
платежем та 135006,05 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями;

- додатково прийняв податкове
повідомлення - рішення №000042200 грн. від
08.02.2013 року (том 1, а.с.130), яким ТОВ
«Сокме» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 304329,75 грн., в т.ч. 252716 грн. за
основним платежем та 51613,75 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями;

- додатково прийняв податкове
повідомлення - рішення № 000052200 грн. від
08.02.2013 року (том 1, а.с.131), яким ТОВ
«Сокме» визначено штрафні (фінансові)
санкції з податку на додану вартість в
розмірі 41692,80 грн.

Слід зазначити, що зі змісту акта
планової перевірки від 07.11.2012р. та
позапланової перевірки від 01.02.2013р.
вбачається, що встановлені податковим
органом порушення ТОВ «Сокме»
податкового законодавства за
охоплений перевіркою період з 01.10.2010
року по 30.06.2012 року (які вплинули на
визначені оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішеннями грошові
зобов'язання, том 7, а.с.48-49), можна
поділити на дві групи (епізоди):

I) порушення, вчинені в період дії
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», тобто з 01.01.2010р.
по 31.03.2011р. включно.

Так, податковий орган на підставі
наданих до перевірки документів
встановив, що ТОВ «Сокме» у І, II, III
кварталах 2010 року та І кв. 2011 року було
віднесено до складу валових витрат
вартість сировини та матеріалів (ДСП,
МДФ, комплектуючих тощо) для
виготовлення готової продукції
(меблів), яка в подальшому була списана
зі складу. Податковий орган вважає, що
надані до перевірки документи не
доводять факту реалізації даної
готової продукції, проте її списання зі
складу підприємства відбулось. З
огляду на це ТОВ «Сокме» використало
згадані матеріали не для господарської
діяльності, а з невідомою перевіряючим
метою. Отже, внаслідок заниження
приросту та завищення убутку
балансової вартості запасів (списаних
зі складу, проте не використаних в
господарській діяльності ДСП, фасадів
МДФ та інших комплектуючих для
виготовлення меблів) підприємством
занижено об'єкт оподаткування податком
на прибуток підприємства, що призвело
до заниження податкового зобов'язання
за вказаний період на 494675 грн. З тих же
мотивів податковий орган дійшов
висновку про завищення податкового
кредиту по податку на додану вартість
за цей період на 336673 грн. (сума податку,
включена в вартість сировини, що
використана не у господарській
діяльності позивача);

II) порушення, вчинені в період дії
Розділу III «Податок на прибуток
підприємств» Податкового кодексу
України, тобто з 01.04.2011р. по 30.06.2012р.
включно.

Так, податковий орган згідно наданих до
перевірки документів встановив, що ТОВ
«Сокме» без складання договорів
купівлі-продажу реалізувало окремі
види готової продукції (меблів)
фізичним особам (покупцям) за цінами,
нижчими від звичайних. При цьому
звичайна ціна товару податковим
органом визначається як собівартість
виготовлення цього товару згідно даних
оборотно-сальдової відомості по
рахунку 26 «готова, продукція». З огляду
на встановлені обставини податковий
орган вважає, що ТОВ «Сокме» занизило
об'єкт оподаткування на 758272 грн.
(різниця між вартістю реалізованої
продукції та її собівартістю згідно
даних рахунку № 26), що призвело до
заниження суми податку на прибуток на
157446 грн. З тих же мотивів податковий
орган вважає, що ТОВ «Сокме» за рахунок
реалізації готової продукції нижче
виробничої собівартості занижено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 145655 грн.

Оцінюючи доводи сторін та наявні в
справі письмові докази по першому
епізоду (за період з 01.01.2010р. по 31.03.2011р.)
суд встановив наступні обставини.

Податковий орган при перевірці повноти
декларування та своєчасності сплати
податку на прибуток (том 1, а.с.30-50, 159-170)
вказав, що при визначенні
приросту/убутку запасів ТОВ «Сокме»
застосовувався метод ФІФО убутку
запасів, які обліковуються на
бухгалтерських рахунках: 201 «Сировина і
матеріали», 203 «Паливо», 205 «Будівельні
матеріали», 209 «Інші матеріали», 2010
«Транспортно-заготівельні витрати», 22
«МШП». Вартість придбаних запчастин
включалася до валових витрат по мірі
списання на використання у
господарській діяльності та участі у
розрахунку приросту/убутку не брала.
Встановлено, що ТОВ «Сокме» було
реалізовано (списано) готову продукцію
(меблі) без складання договорів
купівлі-продажу та оформлення
видаткових документів на невідомих
осіб та відсутності обліку
ідентифікації покупців товарів; оплата
вартості меблів проводилась в касу
підприємства готівковими коштами, без
ідентифікації платника. Списання зі
складу підприємства готової продукції
на відпуск невстановленим покупцям
згідно з видатковими накладними
відбувалось великими партіями по
кілька комплектів меблів і у всіх майже
випадках на суми в межах 9-10 тис.грн.,
тому податковий орган вважає, що товар
відвантажений підприємцям, а не
фізичним особам для особистого
домашнього використання.

Пунктом 5.9 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(далі - Закон) встановлено порядок
податкового обліку приросту (убутку)
балансової вартості товарів (крім тих,
що підлягають амортизації, та цінних
паперів), сировини, матеріалів,
комплектуючих виробів,
напівфабрикатів, малоцінних предметів
(далі - запасів). Платник податку веде
податковий облік приросту (убутку)
балансової вартості запасів на
складах, у незавершеному виробництві
та залишках готової продукції, витрати
на придбання та поліпшення
(перетворення, зберігання) яких
включаються до складу валових витрат
згідно з Законом (за винятком тих, що
отримані безкоштовно). Далі податковий
орган зазначає, що в перерахунку беруть
участь лише ті запаси, витрати на
придбання та поліпшення (перетворення,
зберігання) яких включаються до складу
валових витрат. Сутність перерахунку
полягає в порівнянні вартості залишків
запасів на кінець звітного періоду з
вартістю залишків на початок звітного
року та відповідному уточненні
платником податків або валових доходів
(у рядку 01.2 декларації з податку на
прибуток підприємства у разі приросту
запасів), або валових витрат (у рядку 04.2
декларації з податку на прибуток
підприємства у разі убутку запасів).

ТОВ «Сокме» було віднесено до складу
валових витрат вартість сировини та
матеріалів ДСП, МДФ для списаної
готової продукції меблів. Факт
реалізації готової продукції та
матеріалів згідно наданих до перевірки
документів не доведений, проте
списання зі складу підприємства
відбулось.

На вимогу ревізорів ТОВ «Сокме» надало
відповідь від 31.10.2012 №325, в
підтвердження реалізації меблів
надало копії накладних на продаж. На
момент підписання акту перевірки не
отримано будь-яких інших даних та
документів, які б дозволили
ідентифікувати фізичних осіб
(покупців) та встановити, за який товар
проводилась оплата в касу підприємства
тощо. ДПС у Львівській області згідно
баз даних ЦБД ДПА України, податкової
звітності не встановлено особи
покупців ТОВ «Сокме» на території
України у зв'язку з відсутністю даних
для їх ідентифікації.

З огляду на викладене податковий орган
дійшов висновку про порушення ТОВ
«Сокме» пункту 5.9 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» шляхом заниження
приросту балансової вартості запасів
за 2010 рік в сумі 1737727 грн. (на вартість
списаних запасів, які не були
використані у господарській
діяльності ТОВ «Сокме», оскільки факт
реалізації готової продукції не
доведений).

За наслідками перевірки повноти
декларування та своєчасності сплати
податку на додану вартість (том 1,
а.с.51-64, 170-178) податковий орган дійшов
висновку, що ТОВ «Сокме» не проведено
коригування податкового кредиту по ПДВ
на вартість сировини ДСП, меблевої
фурнітури та фасадів, придбаної для
виготовлення меблів та в подальшому не
використаної у господарській
діяльності («списано з залишків
готової продукції, проте факт
реалізації меблів фізичним особам за
готівку не доведено»). Тому
підприємством за охоплений перевіркою
період завищено податковий кредит по
ПДВ на 336673 грн., що вплинуло на подальші
висновки податкового органу про
визначення додаткових податкових
зобов'язань, зменшення суми бюджетного
відшкодування та від'ємного значення
об'єкта оподаткування ПДВ за
відповідні звітні періоди (детально
перелічені в описовій частині
постанови).

В свою чергу ТОВ «Сокме» пояснило, що
підприємство виготовляє меблі за
модульною системою (том 1, а.с. 186), тобто
передбачено виробництво максимально
можливої кількості елементів (шаф,
столів, тумб і т.д.) кожного виду (серії)
продукції, в той час як кінцевий
споживач самостійно визначається
видом та кількістю необхідних йому
елементів комплекту меблів.
Підприємство має виставковий зал, в
якому представлено зразки готової
продукції. Покупці з допомогою
працівника підприємства визначаються
з необхідними їм елементами меблів,
формується рахунок-фактура. З вказаним
документом покупець скеровується в
касу підприємства; сплата коштів
оформляється прибутковим касовим
ордером, сплачені покупцями протягом
дня також кошти фіксуються в касовій
книзі. Після отримання та
оприбуткування коштів бухгалтерія
підприємства формує видаткову та
податкову накладні. На підставі
видаткової накладної покупець отримує
оплачене замовлення на складі
підприємства. Покупці вивозять
продукцію з підприємства власним
транспортом, підписана накладна є
підставою для випуску транспорту з
території підприємства. На підставі
підписаних покупцями примірників
накладних комірник щомісяця формує
звіти про переміщення номенклатури на
складах.

Позивач долучив до матеріалів справи
копії всіх перелічених вище
документів, що ілюструють процес
реалізації готової продукції фізичній
особі - покупцю (том 2, а.с.55-58).

На вимогу суду позивач також надав
копії:

- видаткових накладних, на підставі
яких проводилася реалізація готової
продукції фізичним особам за охоплений
перевіркою період (том 2, а.с.105-243, том 3,
а.с.1-238, том 4, а.с.1-229, том 5, а.с.1-227, том 6,
а.с.1-51).;

- копії звітів про переміщення
номенклатури на складах за охоплений
перевіркою період (том 7, а.с. 127-298);

- оборотно-сальдових відомостей по
рахунку 26 за охоплений перевіркою
період (том 6, а.с.58-250, том 7, а.с. 1-43).

Оцінюючи встановлені обставини по
даному епізоду, колегія суддів
виходить з наступних мотивів.

Відповідно до норми статті 9 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» позивач як
виробник продукції вправі
реалізовувати продукцію власного
виробництва шляхом проведення
розрахунків у касі з оформленням
прибуткових і видаткових касових
ордерів та видачею відповідних
квитанцій, підписаних і завірених
печаткою у встановленому порядку.

Слід зазначити, що позивач отримав всі
необхідні для здійснення такої
торгівельної діяльності дозвільні
документи (том 1, а.с. 180-184).

Як вбачається зі змісту акту перевірки
та долучених до справи доказів (том 1,
а.с.69, том 2, а.с.57) порушень касової
дисципліни чи порядку оприбуткування
готівки не було.

Варто врахувати, що факт надходження в
касу підприємства готівкових коштів на
підставі прибуткового касового ордера
із зазначенням прізвища, ініціалів
фізичної особи та в тій же сумі, що
зазначені у відповідних
рахунку-фактурі, видатковій та
податковій накладній, а також факт
належного оприбуткування готівкових
коштів у касовій книзі підприємства
(том 2, а.с.55-58) підтверджується
долученими до справи доказами та
визнається сторонами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Ідентичні вимоги до змісту первинних
документів передбачено п.2.4.
«Положенням про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку», затвердженим
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704.

Надаючи правову оцінку долученим до
справи письмовим доказам колегія
суддів вважає, що оформлені позивачем
по факту реалізації готової продукції
видаткова та податкова накладна,
прибутковий касовий ордер містять всі
реквізити, притаманні первинному
документу, в т.ч. відомості як про
продавця, так і прізвище, ініціали та
особистий підпис фізичної
особи-покупця. Наведені первинні
документи відображають зміст та обсяг
зафіксованих ними господарських
операцій купівлі-продажу меблів. Чинне
податкове законодавство не передбачає
обов'язку зазначення у видатковій
накладній ідентифікаційного коду чи
номера телефону фізичної
особи-покупця, про необхідність яких
наполягає представник відповідача.

Рух активів (відчуження готової
продукції) відображено в
бухгалтерському обліку підприємства,
що підтверджується даними звітів про
переміщення номенклатури на складах та
оборотно-сальдових відомостей по
рахунку 26.

Суд констатує, що за наслідками
складення таких облікових документів
позивач відобразив їх показники в
податковому обліку, а отже - нарахував
по факту реалізації продукції
податкові зобов'язання по податку на
додану вартість та збільшив на суму
реалізації валові доходи підприємства
за відповідні податкові періоди.

Як наслідок, суд першої інстанції
дійшов до вірного висновку, що
твердження податкового органу про
використання позивачем сировини для
виготовлення меблів з метою, що не
пов'язана з господарською діяльністю
підприємства, є голослівними та не
ґрунтуються на законі.

З огляду на це, висновки відповідача
про заниження позивачем в період з
01.01.2010р. по 31.03.2011р. податкового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 494675 грн. та завищення податкового
кредиту по податку на додану вартість
на 336673 грн. не підтвердилися, позивач
спростував такі належними та
допустимими доказами, що були
досліджені судом.

Оцінюючи доводи сторін та наявні в
справі письмові докази по другому
епізоду (за період, з 01.04.2011р. по 30.06.2012р.)
судова колегія встановила наступні
обставини.

Так, податковий орган при перевірці
повноти декларування та своєчасності
сплати податку на прибуток (том 1,
а.с.30-50, 159-170) встановив, що позивач
реалізував (без складання письмових
договорів купівлі-продажу) окремі
найменування готової продукції
(елементи модульних мебельних систем)
фізичним особам-покупцям за цінами,
нижчими від собівартості виготовлення
даних меблів; оплата за вказаними
операціями яких проводилась через касу
підприємства. Такі обставини
податковий орган встановив на підставі
аналізу даних видаткових накладних
(том 3, а.с. 153-238, том 4, а.с. 1-229, том 5,
а.с.1-227, том 6, а.с.1-51) та даних
оборотно-сальдових відомостей по
рахунку 26 в розрізі найменувань
готової продукції (том 6, а.с. 159-250, том 7,
а.с. 1-43); вказані порушення зафіксовані
в додатках до акту перевірки від
07.11.2012р. (том 1, а.с.75-114).

Аналізуючи визначення господарської
діяльності, наведене в ПК України,
податковий орган дійшов висновку, що
реалізація товару нижче ціни придбання
чи готової продукції нижче
собівартості виготовлення (збиткова
операція) не є господарською
діяльністю.

Відповідно до пп. 153.2.1 п. 153.2. ст. 153 ПК
України дохід, отриманий платником
податку від продажу товарів (виконання
робіт, надання послуг) пов'язаним
особам, визначається відповідно до
договірних цін, але не менших від
звичайних цін на такі товари, роботи,
послуги, що діяли на дату такого
продажу, у разі, якщо договірна ціна на
такі товари (роботи, послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної, ціни на такі
товари (роботи, послуги).

Згідно пп.153.2.3 п.153.2 ст.153 Податкового
кодексу України положення підпунктів
153.2.1 і 153.2.2 цього пункту поширюються
також на операції з особами, які не є
платниками цього податку; сплачують
податок за іншими ставками, ніж платник
податку на прибуток. Оскільки фізичні
особи-покупці не є платниками податку
на прибуток, то реалізація меблів таким
покупцям прирівнюється до операцій з
пов'язаними особами.

Щодо механізму визначення звичайної
ціни продажу, то податковий орган
вважає, що звичайною ціною для
виробленої підприємством готової
продукції є її собівартість (том 1,
а.с.37,38,52).

З огляду на наведені обставини
податковий орган дійшов висновку про
заниження ТОВ «Сокме» (том 1, а.с.51-52,
171-172):

- валового доходу на суму 728272 грн.;

- зобов'язань з податку на додану
вартість на 145654 грн., що вплинуло на
подальші висновки податкового органу
про визначення додаткових податкових
зобов'язань, зменшення суми бюджетного
відшкодування та від'ємного значення
об'єкта оподаткування ПДВ за
відповідні звітні періоди (детально
перелічені в описовій частині
постанови).

В свою чергу, колегія суддів бере до
уваги пояснення ТОВ «Сокме» (том 6,
а.с.55-57), що при бухгалтерському обліку
витрат на виробництво готової
продукції (які в подальшому впливають
на визначення її виробничої
собівартості) враховуються як прямі
витрати на виробництво одиниці
продукції (матеріальні, трудові тощо),
так і загальновиробничі витрати по
підприємству (в т.ч. утримання
адміністрації, ремонт та амортизація
основних засобів тощо). При цьому план
(стандарт) бухгалтерського обліку 16
«витрати» передбачає різні методи
розподілу загальновиробничих витрат
на кожен об'єкт витрат в залежності від
вибору бази розподілу: заробітної
плати, годин праці, обсягу діяльності
(одиниць виробленої продукції), прямих
витрат тощо.

Відповідно до наказів про облікову
політику підприємства (том 2, а.с.4-12)
підприємством обрано метод, згідно
якого загальновиробничі витрати
розподіляються на одиницю
виготовленої в звітному періоді
продукції. Підприємство виготовляє
широкий асортимент продукції, і
різниця між вартістю найдешевшої тумби
та найдорожчої шафи є дуже суттєвою
(шафа може бути в сім-десять разів
дорожча за тумбочку). В той же час
загальновиробничі витрати
розподіляються як на тумбу, так і на
шафу в однаковій сумі, оскільки для
обраного методу розподілу
загальновиробничих витрат вартість
одиниці продукції не має значення.

З наведеного позивачем розрахунку (том
6, а.с.56) вбачається, що при зміні методу
розподілу загальновиробничих витрат -
зміни бази розподілу з «обсягу
діяльності» (який застосовується
позивачем) на «прямі витрати»
собівартість виготовлення продукції
«Шафа 3-х дверна «Міленіум» зросте з 704,61
грн. до 783,28 грн., в той час як
собівартість продукції «нічна тумба з
дверкою «Міленіум» зменшиться з 92,09
грн. до 69,48 грн.

Отже, собівартість виготовлення
одиниці продукції змінюється залежно
від обраного підприємством методу
розподілу загальновиробничих витрат,
проте сума таких витрат є незмінною.
Іншими словами, вибір методу розподілу
загальновиробничих витрат та,
відповідно, формування виробничої
собівартості конкретної одиниці (виду)
продукції жодним чином не впливає:

- на загальну суму загальновиробничих
витрат звітного періоду - така є сталою
одиницею та не змінюється від способу
її розподілу;

- на загальний фінансовий результат
господарської діяльності підприємства
- отримання прибутку, - оскільки
загальна виробнича собівартість всієї
виготовленої ним продукції у всіх
податкових періодах, охоплених
перевіркою, є нижчою від ціни її
продажу в цих періодах.

Такі особливості бухгалтерського
обліку підприємства податковий орган
штучно трактує як порушення
податкового законодавства, оскільки
застосування «логіки» відповідача
призводить до того, що «дешеві» види
продукції продаються підприємством у
збиток, в той час як «дорогі»
найменування меблів продаються з
надприбутками. Оскільки підприємство
реалізовує модульні системи меблів, то
за результатами продажу комплекту
меблів (напр., в межах однієї видаткової
накладної продається і шафа, і тумба)
така операція завжди є прибутковою.

Позивач звертає увагу суду на той факт,
що підприємство впродовж охопленого
перевіркою періоду постійно було
прибутковим - отримало дохід в розмірі
227670605 грн. та сплатило в державний
бюджет податок на прибуток 4358430 грн., в
т.ч.:

- за 2010 р. отримано прибуток від
реалізації готової продукції в сумі
8787тис.грн. та сплачено 1587тис.грн.
податку. При цьому реалізовано готової
продукції на 70745тис.грн., отримано
чистий дохід в сумі 61423тис.грн.,
собівартість реалізованої продукції
становить 52636тис.грн.;

- за 2011 рік отримано прибуток від
реалізації готової продукції в сумі
11519тис.грн. та сплачено 2270тис.грн.
податку. При цьому реалізовано готової
продукції на 102359тис.грн., отримано
чистий дохід в сумі 89794тис.грн.,
собівартість виготовленої продукції
складає 78275тис.грн.;

- за перше півріччя 2012 року отримано
прибуток від реалізації готової
продукції в сумі 4187тис.грн, сплачено
податок на прибуток в сумі 490тис.грн.
При цьому реалізовано готової
продукції на 48384тис.грн., отримано
чистий дохід в сумі 42417тис.грн.,
собівартість виготовленої продукції
складає 38230тис.грн.

Наведені обставини підтверджено
долученими до матеріалів справи
довідками, поясненнями та звітами про
фінансові результати підприємства (том
2, а.с.24,25,27, том 8, а.с.1-11.)

Податкове навантаження становить 1,91 %,
в той час , коли показник України в
галузі виробництва меблів значно
нижчий.

При оцінці фактичних обставин справи
по даному епізоду колегія суддів
керується наступним.

Так, згідно визначення, наведеного в п.
14.1.36 ст. 14 Податкового кодексу України
(надалі - ПК України), господарська
діяльність - це діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

В пункті 14.1.228 ПК України наведено
визначення поняття «собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для цілей розділу III
цього Кодексу» як витрат, що прямо
пов'язані з виробництвом та/або
придбанням реалізованих протягом
звітного податкового періоду товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, які
визначаються відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу.

В пункті 14.1.27 ПК України наведено
визначення поняття «витрати» як суми
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

В пункті 14.1.56 ПК України наведено
визначення поняття «доходи» як
загальна сума доходу платника податку
від усіх видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі у
виключній (морській) економічній зоні,
так і за їх межами.

З наведених визначень слідує, що
господарська діяльність особи повинна
бути спрямована на отримання доходу, а
не прибутку, а тому твердження
відповідача про неналежність до
господарської діяльності підприємства
окремих операцій з реалізації Товарів
нижче від виробничої собівартості
через відсутність прибутку не
ґрунтується на законі, оскільки
«прибуток» та «дохід» не є тотожними
поняттями.

При цьому колегія судів вважає, що
посилання відповідача на визначення
термінів, які наведені в статті 14 ПК
України, не можуть бути підставою для
висновків про наявність порушень,
оскільки порушеннями можуть бути
визнані лише недотримання конкретних
правил оподаткування певним податком,
які містяться у відповідних розділах
ПК України, присвячених такому податку.

Так, згідно п. 134.1 ст. 134 Розділу III
«Податок на прибуток підприємств» ПК
України об'єктом оподаткування зокрема
є прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 135.4.1 ст. 135 ПК України
дохід від операційної діяльності
визнається, в розмірі договірної
(контрактної) вартості, але не менше ніж
сума компенсації, отримана в будь-якій
формі, в тому числі при зменшенні
зобов'язань, та включає дохід від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, у тому числі винагороди
комісіонера (повіреного, агента тощо);
особливості визначення доходів від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для окремих категорій
платників податків або доходів від
окремих операцій встановлюються
положеннями цього розділу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: - витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; - інших витрат, визначених
згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5,
138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

При цьому за пунктом 138.1.1 ПК України,
витрати операційної діяльності
зокрема включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку, а за пунктом 138.4 ПК
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг. Також
за пунктом 138.6 ПК України собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

Отже, об'єктом оподаткування податком
на прибуток є загальний фінансовий
результат як позитивна різниця доходів
від продажу всіх видів продукції
(товарів) та витрат на її (їх)
виготовлення (придбання), яка формує
прибуток в тому звітному періоді, в
якому така продукція (товари)
реалізовані.

В разі ж наявності від'ємної різниці
доходів від продажу всіх видів
продукції (товарів) та витрат на її (їх)
виготовлення (придбання) формується
збиток в тому звітному періоді, в якому
така продукція (товари) реалізовані, а
відтак не виникає об'єкта
оподаткування податком на прибуток.

При прийнятті рішення по даному
епізоду колегія суддів виходить з
наступних мотивів.

Суд апеляційної інстанції враховує, що
нормами ПК України не передбачено
виникнення об'єкта оподаткування
податком на прибуток за окремими
господарськими операціями, при яких
виникає перевищення витрат над
доходами, а тому вибіркове обрання
відповідачем до уваги лише окремих
господарських операцій є протиправним
та свідчить про штучне створення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток.

Суд першої інстанції дійшов до вірного
висновку, що наявність в межах певного
податкового періоду перевищення
облікових витрат на виготовлення
окремого виду готової продукції над
доходами від реалізації цього ж виду
може свідчити про збитковість окремих
господарських операцій позивача, а не
призводить до виникнення прибутку як
об'єкта оподаткування.

Також, судова колегія бере до уваги
пояснення позивача щодо обраного ним
механізму розподілу
загальновиробничих витрат (на одиницю
продукції) та вплив даного чинника на
формування даних оборотно-сальдових
відомостей по рахунку 26. При цьому суд
враховує, що обраний підприємством
спосіб розподілу витрат не впливає на
їх загальну суму. В той же час за
наявними матеріалами справи протягом
всього періоду, який перевірявся
податковим органом, позивач стабільно
здійснював прибуткову діяльність та
сплачував податок на доходи
підприємства, що підтверджується як
наданим позивачем доказами, так
змістом акта перевірки від 07.12.2012 року.

Як наслідок, господарська діяльність
ТОВ «Сокме» має реальний економічний
зміст та спрямована на отримання
прибутку, а твердження податкового
органу про спрямованість дій позивача
на збиткову діяльність не
підтверджуються долученими до справи
доказами.

Щодо визначення відповідачем
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість (надалі - ПДВ) шляхом
застосування встановленої ставки ПДВ
до сум перевищення витрат над доходами
від реалізації окремих видів готової
продукції, суд першої інстанції вірно
виходив із того, що за п. 185.1 ст.185 ПК
України, об'єктом оподаткування ПДВ є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: а)
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Відповідно до норми п. 188.1 ст.188 ПК
України база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів. До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

База оподаткування операцій з
постачання товарів, ввезених платником
на митну територію України,
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
митної вартості товарів, з якої були
визначені податки і збори, що
справляються під час їх митного
оформлення, з урахуванням акцизного
податку та ввізного мита, за винятком
податку на додану вартість, що
включаються в ціну товарів/послуг
згідно із законом.

У разі постачання виробничих або
невиробничих засобів, інших
товарів/послуг без оплати, з частковою
оплатою, у межах обміну, у межах
дарування, у рахунок оплати праці
фізичним особам, які перебувають у
трудових відносинах із платником
податку, пов'язаній з постачальником
особі, суб'єкту господарювання, який не
зареєстрований платником податку,
іншим особам, які не зареєстровані
платниками податку, база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін. До бази оподаткування
враховується вартість товарів/послуг,
які постачаються за будь-які кошти (за
виключенням суми компенсації на
покриття різниці між фактичними
витратами та регульованими цінами
(тарифами) у вигляді виробничої дотації
з бюджету та/або суми відшкодування
орендодавцю - бюджетній установі
витрат на утримання наданого в оренду
нерухомого майна та комунальних послуг
і енергоносіїв), та вартість
матеріальних і нематеріальних активів,
що передаються платникові податку
безпосередньо отримувачем
товарів/послуг або будь- якою третьою
особою як компенсація вартості
товарів/послуг, поставлених таким
платником податку.

Із системного аналізу вищенаведених
норм ПК України, що визначають об'єкт,
базу та період оподаткування ПДВ,
виникнення податкових зобов'язань з
цього податку ніяк не пов'язано із
перевищенням витрат над доходами (тим
більше за окремими господарськими
операціями в межах одного податкового
періоду) та реалізацією готової
продукції за цінами нижче виробничої
собівартості, а відтак - нарахування
податковим органом додаткових
податкових зобов'язань з ПДВ понад базу
оподаткування не ґрунтується на
законі.

Як наслідок, суд першої інстанції
прийшов до вірного переконання, що
донарахування грошових зобов'язань з
податку на прибуток та податку на
додану вартість на наведених вище
фактичних обставин справи можливе лише
за умови застосування податковим
органом процедури визначення
«звичайної ціни» товару.

Так, згідно п. 14.1.71 ст. 14 ПК України,
звичайна ціна - це ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Якщо не доведено зворотне, вважається,
що така звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін.

Чинним до 31.12.2012 року (згідно пункту 2
розділу XIX ПК України) пунктом 1.20.1
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Там же визначено, що: справедлива
ринкова ціна - це ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи, послуги),
а покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).
Ринок товарів (робіт, послуг) і сфера
обігу товарів (робіт, послуг), яка
визначається виходячи з можливості
покупця (продавця) реально і без
значних додаткових витрат придбати
(продати) товар (роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін договору території; ідентичні
товари (роботи, послуги) - це товари
(роботи, послуги), що мають однакові
характерні для них основні ознаки. Під
час визначення ідентичності товарів
беруться до уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися;
однорідні товари (роботи, послуги) - це
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема, їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

За пунктом 1.20.2 статті 1 того ж Закону
України, для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низько ліквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.
Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні
(за їх відсутності - однорідні) товарам
(роботам, послугам), стосовно яких
визначається звичайна ціна, прилюдно
пропонуються до продажу, або мають
ціни, встановлені на організованому
ринку цінних паперів, або мають біржову
ціну (біржове котирування), визначення
звичайної ціни у встановленому в
абзаці першому цього підпункту порядку
здійснюється із врахуванням таких
факторів.

За пунктом 1.20.6 статті 1 того ж Закону
України, у разі коли на відповідному
ринку товарів (робіт, послуг) не
здійснюються операції з ідентичними (у
разі їх відсутності - однорідними)
товарами (роботами, послугами), або якщо
неможливо визначити їх ціну через
відсутність або недоступність
відповідної інформації, звичайною
ціною вважається ціна договору.

За пунктами 1.20.8 та 1.20.10 статті 1 того ж
Закону України, обов'язок доведення
того, що ціна договору не відповідає
рівню звичайної ціни у випадках,
визначених цим Законом, покладається
на податковий орган у порядку,
встановленому законом. При проведенні
перевірки платника податку податковий
орган має право надати запит, а платник
податку зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін або послатися на
норми абзацу першого підпункту 1.20.1
цього пункту. Донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом. Якщо звичайна ціна не може
бути визначена- з використанням норм
попередніх підпунктів цього пункту, то
для доказів обґрунтування її рівня
можуть бути прийняті до уваги правила,
визначені відповідним національним
положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку.

Варто врахувати, що з 01 січня 2013 року
набрала чинності стаття 39 Податкового
кодексу України «Методи визначення та
порядок застосування звичайної ціни».
За пунктом 39.14 ПК України, обов'язок
доведення того, що ціна договору
(правочину) не відповідає рівню
звичайної ціни, покладається на орган
державної податкової служби у порядку,
встановленому законом. Під час
проведення перевірки платника податку
орган державної податкової служби має
право надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого цього пункту.

За частиною 3 пункту 39.15 ПК України, за
результатами перевірки приймається
відповідне податкове
повідомлення-рішення. У разі коли
платник податків розпочинає процедуру
оскарження цього податкового
повідомлення-рішення, або несплати
відповідної суми, визначеної в такому
податковому повідомленні-рішенні,
протягом строків, встановлених цим
Кодексом податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним. Керівник органу державної
податкової служби зобов'язаний
звернутися до суду з позовом про
нарахування та сплату податкових
зобов'язань, коригування від'ємного
значення об'єкта оподаткування або
інших показників податкової звітності.

Так, представники позивача надали суду
докази того (том 1, а.с. 195-208, том 2, а.с.71-97),
що інші виробники меблів (як
зареєстровані в регіоні, так і в інших
областях України) продають однорідні
товари за нижчими цінами, а ніж позивач.

Оцінюючи встановлені обставини справи
суд першої інстанції дійшов до вірного
переконання, що податковий орган,
встановивши факти реалізації окремих
видів готової продукції за ціною,
нижчою за її собівартість, повинен був
вимагати (шляхом надання письмового
запиту) у платника податків
документального обґрунтування рівня
цін, за якими реалізовувалася
конкретна продукція. У випадку, якщо
платник не зміг обґрунтувати рівня цін,
за якими реалізовувалися конкретні
види меблів, податковий орган міг і
повинен був визначити «звичайну» ціну
такого товару в конкретний податковий
період та визначити позивачу податкові
зобов'язання виходячи з рівня
звичайних цін та таку продукцію.

При цьому, підставність застосування
податковим органом «звичайних цін»
повинно бути доведено належним чином
та саме податковий орган несе обов'язок
належного доведення в судовому порядку
факту того, що фактична ціна договору
не відповідає рівню звичайної ціни.

Проте, в даному випадку відповідачем не
надано будь-яких доказів того, що під
час перевірки проводився аналіз
конкретних господарських операцій
платника податків, вимагалися
документи та пояснення на
обґрунтування рівня цін реалізації
готової продукції, робилися запити в
компетентні державні органи чи
спеціалізовані торгівельні
організації для визначення рівня цін
на готову продукцію з урахуванням
регіональних та сезонних чинників
тощо.

З огляду на це колегія суддів вважає, що
донарахування податковим органом
грошових зобов'язань по податку на
прибуток підприємств із посиланням на
реалізацію позивачем окремих видів
готової продукції за ціною нижче
виробничої собівартості, а відповідно
і донарахування податку на додану
вартість по таких операціях, не
ґрунтується на законі, а тому позовні
вимоги в цій частині підлягають до
задоволення.

Оцінюючи в цілому доказову базу
податкового органу, судом вірно
враховано норми пункту 5 розділу І
Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2012 року № 984
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 12.01.2011 року за №34/18772). Даною
нормою встановлено, що за результатами
документальної перевірки в акті
викладаються всі суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
платника податків, які мають
відношення до фактів виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби. Крім того
пунктом 6 Розділу І цього Порядку
визначено, що факти виявлених порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Розділ II цього Порядку містить вимоги
до змісту акту документальної
перевірки, серед яких пунктом 5.2.
визначено, що у разі встановлення
перевіркою порушень податкового
законодавства за кожним відображеним в
акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
порушень;

- зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних
документів або ненадання для перевірки
первинних та інших документів, що
підтверджують факт порушення,
зазначити перелік цих документів;

- у разі відмови посадових осіб
платника податків або його законних
представників надати копії документів
посадовій (службовій) особі органу
державної податкової служби така особа
складає акт у довільній формі, що
засвідчує факт відмови, із зазначенням
посади, прізвища, імені, по батькові
платника податків (його законного
представника) та переліку документів,
які йому запропоновано подати, факт про
складання такого акта відображається в
акті документальної перевірки;

- у разі надання посадовими особами
платника податків або його законними
представниками посадовим (службовим)
особам органу державної податкової
служби письмових пояснень щодо
встановлених порушень податкового
законодавства та/або причин ненадання
первинних та інших документів, що
підтверджують встановлені порушення,
або їх копій факти про надання таких
пояснень необхідно відобразити в акті.

Так, наведені вище положення «Порядку»
щодо змісту акту перевірки чітко
визначають недопустимість
відображення в акті перевірки
інформації, непідтвердженої
первинними документами та даними
бухгалтерського та податкового обліку
платника податків, а також
відображення суб'єктивних припущень
працівників податкового органу, які не
мають документального підтвердження.

Крім того, проведеним дослідженням
відомостей додатків до акта перевірки
від 07.11.2012р. встановлено, що податковий
орган допустив при їх формуванні
суттєві помилки та описки. При розгляді
скарги платника податків було
проведено позапланову перевірку, якою
встановлено, в акті перевірки від 07.11.2012
№171/22-70/32051454 при розрахунку списаної
собівартості за III кв. 2010 року
ревізорами ДПС у Львівській області
була допущена помилка, що призвела до
завищення суми списаної собівартості
на суму 107040,30 грн. (том 2, а.с.45-46). Вказана
помилка ревізорів виправлена за
наслідками проведеної позапланової
перевірки, оформленої актом від 01.02.2013
№9/22-40/32051454. Тим не менше, з долучених до
матеріалів справи доказів (том 7, а.с.
71-126) вбачається, що допущені ревізорами
та не виявлені під час позапланової
перевірки помилки (описки) призвели до
штучного завищення об'єкта
оподаткування податком на прибуток на
55614,39 грн.

Наведені обставини свідчать про те, що
акт перевірки від 07.11.2012р. як носій
доказової інформації містить
недостовірні дані, що лягли в основу
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції, що наведені в постанові суду
від 23.05.2013 року та вважає, що позивач
належними та допустимими доказами
спростував висновки податкового
органу, довів відсутність фактів
порушень податкового законодавства та,
як наслідок, обґрунтованість позовних
вимог про скасування податкових
повідомлень - рішень. Тому позовні
вимоги ТОВ «Сокме» підлягають до
задоволення.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сокальському
районі Львівської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
23.05.2013 р. по справі № 813/1422/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
О.О.
Большакова

В.Я.
Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 14.04.2014
року.