Справа № 826/16980/13-а
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Грибан І.О.
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючий-суддя
Грибан І.О.

судді
Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з
Печенюк Р.В.

розглянув в судовому засіданні в м.
Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 грудня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Головного управління
Державної міграційної служби в м. Києві
про визнання бездіяльності
протиправною, визнання нечинним
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання особи
такою, що потребує додаткового захисту,
зобов'язання вчинити дії -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з
адміністративним позовом про визнання
бездіяльності протиправною, визнання
нечинним рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 грудня 2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач подав апеляційну
скаргу, в якій, вказуючи на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин
справи , просив оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою позовні вимоги задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явилися
. Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, колегія суддів у відповідності
до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала
можливим проводити апеляційний
розгляд справи за відсутності
представників сторін. Згідно ст. 41 КАС
України фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин
Російської Федерації, за
національністю - татарин, за
віросповіданням - християнин.

На територію України прибув нелегально
у вересні 2011 року.

06.06.2013 року об 11 год. 00 хв. позивача було
затримано по вул. С. Руданського, 4-б у
місті Києві начальником сектору ОУР
Шевченківського РУ ГУ МВС України у
місті Києві Нечипоренком А.Ю., як особу,
яка розшукується правоохоронними
органами Російської Федерації, за
вчинення злочинів, передбачених ст. 228.1,
ч. 3 п.п. «а, г» КК Російської Федерації.
До позивача застосовано міру
запобіжного захисту у вигляді
тимчасового арешту до вирішення
питання про екстрадицію до Російської
Федерації.

18.06.2013 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві з заявою про визнання особи
такою, що потребує додаткового захисту.

На підставі наказу № 456 від 21.10.2013 року,
відповідачем прийнято рішення № 215 від
24.10.2013 року про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з очевидною необґрунтованістю заяви,
відсутністю побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Вважаючи відмову відповідача
неправомірною, позивач звернувся з
даним позовом в суд.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
оскаржуване рішення прийняте
відповідачем на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та чинним законодавством
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надане,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення.

Крім того, суд першої інстанції
зазначав, що позивач документів, що
підтверджують факти переслідувань та
утисків не надав.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Предметом даного спору є визнання
нечинним рішення № 215 від 24.10.2013 року
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, визначає
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: яка вчинила злочин
проти миру, воєнний злочин або злочин
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону,
відсутні; яка до прибуття в Україну
була визнана в іншій країні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту; яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні. Дія цього абзацу не поширюється
на дітей, розлучених із сім'ями, а також
на осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженця 1967 року поняття
«біженець» включає в себе 4 основних
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами
країни своєї національної

належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця
проживання;

2) неможливість або побоювання
користуватися захистом країни

походження;

3) особа повинна мати цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою

переслідувань;

4) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з причинами, які вказані в Конвенції
про статус біженців, а саме: а) расова
належність; б) релігія; в)
національність (громадянство); г)
належність до певної соціальної групи;
д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця (відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року
стосовно статусу біженця) Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців(
далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про
надання їй статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа
повинна надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця,
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки
та стандарти доказів в заявах
біженців» від 16 грудня 1998 року
зазначає, що факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Як вбачається з матеріалів особової
справи, у своїй заяві позивач вказував
на те, що не може повернутися до
Російської Федерації, у зв'язку з тим,
що існує реальна загроза заподіяння
шкоди його життю та здоров'ю. Вважає, що
така загроза полягає в тому, що особи,
які насправді є винними у вчиненні
злочинів, в яких його обвинувачують на
території Російської Федерації
переслідують та погрожують йому
фізичною розправою та вбивством.
Особисто він не вчиняв жодного із
злочинів, які йому інкримінують.
Вказує, що вироку суду ґрунтується на
припущеннях, за весь час досудового
слідства викликався як свідок,
обвинувачень щодо нього висунуто не
було. Позивач стверджує, що у разі
повернення до країни його
громадянської належності його життю та
свободі буде загрожувати небезпека.

На вимогу суду апеляційної інстанції
відповідачем надано копію вироку
Октябрьського районного суду
Санкт-Петербургу РФ від 19.09.2011 року,
відповідно до якого ОСОБА_3 визнано
винним у вчиненні злочину,
передбаченого п.г ч.3 ст.228.1
Кримінального кодексу РФ та призначено
покарання у вигляді позбавлення волі
строком 8 років 6 місяців.

Відповідно до п.п. «а, г» частини 3
статті 228 КК РФ передбачено покарання
за незаконне виробництво, збут або
пересилання наркотичних засобів,
психотропних речовин або їх аналогів, а
також незаконні збут або пересилання
рослин, що містять наркотичні засоби
або психотропні речовини, або їх
частин, що містять наркотичні засоби
або психотропні речовини. Санкція
статті передбачає позбавлення волі на
строк від восьми до п'ятнадцяти років
зі штрафом у розмірі до п'ятисот тисяч
рублів або в розмірі заробітної плати
або іншого доходу засудженого за
період до трьох років або без такого та
з обмеженням волі на строк до двох
років або без такого.

Позивача було затримано начальником
сектору ОУР Шевченківського РУ ГУ МВС
України у місті Києві Нечипоренком А.Ю.,
як особу, яка розшукується
правоохоронними органами Російської
Федерації, за вчинення злочинів,
передбачених ст. 228.1, ч. 3 п.п. «а, г» КК
Російської Федерації.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідач,
приймаючи оскаржуване рішення, діяв у
відповідності з Законом та
міжнародними правовими актами, у межах
своєї компетенції та з дотриманням
визначених законом строків.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтверджених доказами,
колегія суддів апеляційної інстанції
підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя
О.О.Беспалов

Суддя
А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 25.04.2014 р.

.

Головуючий суддя
Грибан І.О.

Судді:
Беспалов О.О.

Парінов А.Б.