Справа № 826/14751/13-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Гарник К.Ю.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 02
грудня 2013 року у справі за позовом
громадянки Азербайджану ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління міграційної
служби України в м. Києві про визнання
неправомірним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 459-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України прийняти рішення щодо
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 02
грудня 2013 року позов задоволено
частково: визнано протиправним та
скасовано рішення Державної
міграційної служби України від 02
серпня 2013 року № 459-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянки Азербайджану ОСОБА_3 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства України.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням в частині про задоволення
позову, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, а
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року зупинено провадження по даній
справі до набрання законної сили
рішенням Окружного адміністративного
суду від 23 грудня 2013 року по справі №
826/14753/13-а.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 квітня 2014
року апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України було
залишено без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 23 грудня 2013 року - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 квітня 2014
року провадження у справі поновлено.

В засідання учасники процесу не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
перегляду оскаржуваного рішення суду
першої інстанції, колегія суддів
визнала можливим розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач є громадянкою Азербайджану, за
національністю - азербайджанка, за
віросповіданням - мусульманка. На
територію України прибула 07 березня 2013
року легально, на підставі
національного паспорту НОМЕР_1,
виданого 05 жовтня 2012 року, через КПП
Іловайськ.

27 березня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи заяву про надання
статусу біженця, заявниця вказувала, що
боїться повернутись до країни свого
походження через небезпеку для сім'ї
батьків зі сторони уряду країни в особі
міністерства оборони у зв'язку з
переслідуваннями через правозахисну
діяльність батька. Позивач зазначила,
що вона також займалась правозахисною
діяльністю: була засновником і
співробітником «Азербайджанського
центру Демократичного громадянського
контролю над збройними силами»,
директором якого є її батько.

Згідно висновку про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та наказу
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області від 16 квітня 2013 року
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визначення біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Головним управлянням ДМС України в м.
Києві 25 червня 2013 року за результатами
розгляду справи позивача № 2013 LV 0012 було
складено висновок щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Вказаний
висновок мотивований тим, що у позивача
не існує обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань та стосовно якої
встановлено загрози його життю,
безпеці чи свободі в країні походження
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання, відсутні
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини 1 статті 1 цього Закону.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 459-13
зазначений висновок підтримано та
відмовлено громадянці Азербайджану
ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 13 серпня 2013 року № 159
позивача сповіщено про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 02
серпня 2013 року № 459-13, позивач
звернулася до суду з позовом про його
скасування.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що оскаржуване рішення
відповідача прийняте без урахування
всіх обставин справи, що впливають на
можливість надання позивачу статусу
біженця.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання
незаконним рішення Державної
міграційної служби України від 02
серпня 2013 року № 459-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, визначає
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженця 1967 року поняття
«біженець» включає в себе 4 основних
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами
країни своєї національної належності
або, якщо особа не має визначеного
громадянства, - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання
користуватися захистом країни
походження;

3) особа повинна мати цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань;

4) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з причинами, які вказані в Конвенції
про статус біженців, а саме: а) расова
належність; б) релігія; в)
національність (громадянство); г)
належність до певної соціальної групи;
д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо
визнання або відмови у визнані
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, мають
враховуватися усі чотири підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст. 5 цього Закону
передбачено, що особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Порядок оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту визначено ст. 7
Закону України Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

В заяві про визнання біженцем особа
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

Під час проведення співбесід з
працівником міграційної служби
позивач повідомляла про обставини, які
викликають у неї побоювання стати
жертвою переслідувань в разі
повернення до країни походження, тобто
Азербайджану. У заяві та анкеті
повідомила, що є засновником і
співробітником «Азербайджанського
центру демократичного громадянського
контролю над збройними силами», в якому
директором є її батько, відомий
правозахисник. У 2012 році до установи
звернулись мами військових, діти яких
загинули в армії від насилля
командирів і осіб з якими вони разом
проходили строкову службу. Після їх
вбивств їх внутрішні органи були
вилучені на донорські. В результаті
чого в країні розпочалися
багатотисячні мітинги проти
безчинства влади і їх бездіяльності. В
обов'язки позивача входила організація
прес-конференцій, пікетів, акцій перед
адміністративними органами, а також
зв'язок з журналістами і громадськістю.
Після виявлення торгівлі внутрішніми
органами у військових, на позивачку
почались погрози вбивством. 28 лютого 2013
року на заявницю напав в блоці будинку
чоловік, який став душити і приставив
до боку ніж та сказав передати
батькові, щоб він припинив свою роботу
проти президента, бо інакше її вб'ють.

В заяві на статус біженця, анкеті та під
час співбесіди заявниця зробила заяву
про те, що станом на теперішній час в
країні її громадянської належності і
походження її батько, а так само і вона
переслідуються через правозахисну
діяльність батька. Вона допомагала
своєму батьку розповсюджувати всю
інформацію, яку він збирав відносно
порушень норм законодавства та моралі
з боку представників влади
Азербайджану, зокрема, на YouTube та в
соціальній мережі Facebook.

Позивач стверджує, що у разі повернення
до країни його громадянської
належності його життю та свободі буде
загрожувати небезпека.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
заявниці, а також досвіду осіб, що
знаходяться в подібному положенні в
країні походження позивача свідчить,
що існує можливість того, що заявниці
буде спричинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі її повернення в
країну громадянської належності.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
особа, яка клопоче про отримання
статусу біженця, повинна вказати
переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця,
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки
та стандарти доказів в заявах
біженців» від 16 грудня 1998 року
зазначає, що факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Частиною сьомою статті 7 Закону
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Так, відомості доповіді Amnesty international 2013
відносно Азербайджану зазначають про
утиски відносно осіб, які виступають з
критикою офіційної політики; розгони
мирних демонстрацій з перевищенням
сили; наявність повідомлень про
застосування тортур до осіб, які
знаходяться під вартою в поліцейських
відділках.

Як вбачається з матеріалів справи, в
обґрунтуванні заяви про надання
статусу біженця та при наданні
пояснень суду, позивач посилається на
ту обставину, що вона є засновником і
співробітником «Азербайджанського
центру демократичного громадянського
контролю над збройними силами», в якому
директором є її батько, відомий
правозахисник. Станом на теперішній
час в країні її громадянської
належності і походження її батько, а
так само і вона переслідуються через
правозахисну діяльність батька.

Таким чином, побоювання ОСОБА_3
повернутися до країни її громадянської
належності ґрунтуються на
переслідування її батька через його
активну громадську (організація
мітингів, протестів) та правозахисну
діяльність.

Судом встановлено, що постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 23 грудня 2013 року по справі №
826/14753/13-а за позовом громадянина
Азербайджану ОСОБА_6 (батька позивача)
до Державної міграційнї служби
України, Головного управління
державної міграційної служби України в
м.Києві провизнання
неправомірним та скасування рішення
№465-13 від 02.08.2013 р. про відмову у наданні
статусу біженця позов задоволено
частково:

- визнано протиправним та скасовано
Рішення Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 465-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- визнано протиправними дії Головного
управління Державної Міграційної
служби України в місті Києві в частині
порушення строку надсилання (надання)
Громадянину Азербайджану ОСОБА_6
Повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту №158 від 13.08.2013 р.

- зобов'язано Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву Громадянина Азербайджану ОСОБА_6
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства України.

У вказаній постанові судом
встановлено, що наявні у матеріалах
справи відомості про погрози вбивства,
арешту позивача та членів його сім'ї,
можуть бути визнані обґрунтованою
умовою побоювання громадянина
Азербайджану ОСОБА_6 (батька позивача)
стати жертвою переслідування.

Оскільки твердження позивача щодо
надання їй статусу біженця ґрунтуються
на побоюваннях стати жертвою
переслідувань через діяльність її
батька, а рішенням Окружного
адміністративного суду від 23 грудня 2013
року по справі № 826/14753/13-а встановлено
наявність підстав для надання йому
статусу біженця, ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13 лютого 2014 року зупинено
провадження по даній справі до
набрання законної сили рішенням
Окружного адміністративного суду від
23 грудня 2013 року по справі № 826/14753/13-а.

Постанова Окружного адміністративного
судом м. Києва від 23 грудня 2013 року по
справі № 826/14753/13-а набрала законної
сили 03 квітня 2014 року.

В зазначеному рішенні суду
встановлено, що громадянин
Азербайджану ОСОБА_6 (батько позивача) є
засновником та директором
правозахисного центру, в 2012 році до
цієї організації звернулись матері
військових, діти яких загинули в армії
від насилля командирів і осіб з якими
вони разом проходили строкову службу.
Після їх вбивств їх внутрішні органи
були вилучені на донорські. В
результаті чого, в країні розпочалися
багатотисячні мітинги проти
безчинства влади і їх бездіяльності.
Звертала також увагу суду на те, що
відбувались напади на членів сім'ї
позивача (07.11.2012 р. - напад на сина; 28.02.2013
р. - напад на доньку) з погрозами
розправи у випадку не припинення
правозахисної діяльності. У
національних та міжнародних засобах
масової інформації широко
розповсюджені статті щодо діяльності
позивача та переслідування з боку
органів влади в Азербайджані відносно
всієї їх сім'ї, отримання погроз та
необхідність виїхати за межі території
України (копії зазначених статей
додані до позовної заяви).

Зважаючи на те, що побоювання позивача
повернутися в країну громадянської
належності ґрунтуються, в тому числі, і
на твердженнях про переслідування її
батька, побоювання позивача стати
жертвою переслідувань у країні
народження колегія суддів вважає
обґрунтованими.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Частиною першою 1 ст. 8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, визначено ст. 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до положень цієї статті не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана
в іншій країні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.
Дія цього абзацу не поширюється на
дітей, розлучених із сім'ями, а також на
осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного
рішення відповідача, позивачу
відмовлено в наданні статусу біженця
на підставі ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
зв'язку з відсутністю умов,
передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону.

Виходячи з цього, колегія суддів
приходить до висновку, що відмова
відповідача в оформленні документів
для вирішення питання про надання
статусу біженця або визнання особою,
яка потребує додаткового захисту,
викладена в оскаржуваному рішенні
відповідача є незаконною, оскільки
висновки відповідача не відповідають
нормам чинного законодавства та
дійсним обставинам справи, а тому
спірне рішення відповідача про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту підлягає
скасуванню.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої та
дають підстави вважати, що судом при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального та
права, які регулюють спірні
правовідносини, та процесуального
права.

Згідно пп. 1. 3. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 160, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України,
колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 02 грудня 2013 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо його було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України). Касаційна скарга на
судові рішення подається
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом, а в разі складення постанови
в повному обсязі відповідно до статті
160 цього Кодексу - з дня складення
постанови в повному обсязі (стаття 212
КАС України).

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
І.О. Грибан О.А.
Губська

Головуючий суддя
Парінов А.Б.

Судді:
Грибан І.О.

Губська О.А.