Справа № 2а-3324/12/2670
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/59965/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Юрченка В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України до
Державної виконавчої служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
квітня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 серпня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
України звернулося до суду з позовом до
Державної виконавчої служби України
про визнання дій державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
ДВС України незаконними та скасування
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору від 21 лютого 2012 року
ВП № 26418529.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
квітня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 серпня 2012
року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Міністерство енергетики та
вугільної промисловості України
звернулося з касаційною скаргою, в якій
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відділом примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України винесено постанову від
12 травня 2011 року ВП № 26418529 про
відкриття виконавчого провадження з
виконання судового наказу № 39/49 від 31
серпня 2009 року виданого господарським
судом Донецької області про стягнення
з Міністерства вугільної
промисловості України
(правонаступником якого є Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
України) на користь ТОВ «Аріс» кошти в
розмірі 2515018 грн. та вказано про
необхідність самостійно виконати
вимоги вказаної постанови у
7-денний строк. Боржником у наданий
строк наказ не виконано.

21 лютого 2012 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Гречухою О.Я. винесено постанову від 21
лютого 2012 року ВП № 26418529 про стягнення
з Міністерста вугільної промисловості
України виконавчого збору у розмірі
251501,80 грн., яка 02 березня 2012 року
надійшла на адресу Міністерста.

Крім того, 21 лютого 2012 року державним
виконавцем винесено постанову від 21
лютого 2012 року ВП № 26418529 про повернення
виконавчого документа стягувачеві на
підставі заяви Генерального директора
ТОВ «Аріс» про повернення наказу
Господарського суду Донецької області
від 31 серпня 2009 року по справі № 39/49,
на адресу ТОВ «Аріс», без виконання.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що оскаржувана постанова є правомірною
та прийнята на підставі Закону України
«Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів попередніх інстанцій
виходячи з наступного.

Законом України «Про виконавче
провадження» визначено умови і
порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Відповідно до статті 5 Закон України
«Про виконавче провадження» у вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Частиною 1 статті 6 зазначеного Закону
на державного виконавця покладено
обов'язок використовувати надані йому
права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

За змістом статті 25 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусові виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведення виконавчих
дій, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною 2 статті 25 цього
Закону для самостійного виконання
рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Відповідно до норм частини 1 статті 28
Закону України «Про виконавче
провадження» визначено, що у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувану за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника фізичної особи в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника
юридичної особи. У зазначених розмірах
стягується З боржника також у разі
повернення виконавчого документа без
виконання за письмовою заявою
стягувача та у разі самостійного
виконання боржником рішення після
початку його примусового виконання,
зокрема шляхом перерахування коштів
безпосередньо на рахунок стягувача.
Постанова про стягнення виконавчого
збору може бути оскаржена в
десятиденний строк у порядку,
встановленому цим Законом.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій,
що за своєю правовою природою
виконавчий збір є грошовою сумою, яка
стягується з боржника у разі
невиконання ним рішення у строк,
встановлений для добровільного
виконання, що зумовлює необхідність
здійснення державним виконавцем
заходів примусового виконання.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, позивачем добровільно у
семиденних строк наказ суду не виконав,
внаслідок чого державним виконавцем
були вжиті заходи примусового
виконання.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що постанова про
стягнення виконавчого збору від 02
грудня 201 1 року прийнята відповідно до
вимог Закону України «Про виконавче
провадження», прийнята державним
виконавцем у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законом.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 27 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 серпня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: