Справа № 9101/112037/2012
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2013-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 березня 2013 рокусправа № 0870/3408/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:
Сафронової С.В.

суддів: Поплавського
В.Ю. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання:
Антіпової В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі
представника -ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року

у адміністративній справі № 0870/3408/12 за
позовом ОСОБА_1, представника позивача
-ОСОБА_3 до СГІРФО Орджонікідзевського
РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій
області в особі його правонаступника
Держаної міграційної служби, та
третьої особи - СГІРФО ГУМВС України в
Запорізькій області про визнання
протиправним та скасування рішення, -

В с т а н о в и л а :

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року відмовлено у задоволені позову
ОСОБА_1 в особі його представника -
ОСОБА_3 щодо визнання протиправним та
скасування рішення про примусове
повернення на батьківщину позивача.

Не погодившись з судовим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необгрунтованність
судового рішення, порушення судом норм
матеріального права, просить її
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення вимог позивача в повному
обсязі.

Перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія встановила наступне.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
12.03.2012 року відповідачем було прийняте
рішенням про примусове повернення його
на батьківщину, обґрунтовуючи це
рішення тим, що постановою
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 09.03.2012 року позивача було
притягнуто до адміністративної
відповідальності за незаконне
зберігання наркотичних засобів,
накладене адміністративне стягнення у
вигляді адміністративного арешту на 15
діб, внаслідок чого відповідачем було
прийняте рішення про примусове
повернення позивача на батьківщину.
Кінцевим терміном повернення на
батьківщину, згідно оскаржуваного
рішення, було визначене 12.04.2012 року,
проте позивача було примусово
повернено на батьківщину до закінчення
цього терміну. Позивач вказує, що
жодного разу не перевищував
законодавче обмеження щодо строку
перебування іноземців на території
України - 90 діб, має на території
України неповнолітнього сина, а також
жінку із якою мав намір одружитися, які
є громадянами України. Позивач вважає,
що його за одне й те саме
правопорушення було неправомірно
двічі притягнено до адміністративної
відповідальності, а у відповідача не
було підстав для прийняття
оскаржуваного рішення.

Відповідач заперечуючи проти
задоволення адміністративного позову
вказував на те, що 06.03.2012 року
співробітниками УБОР ГУМВС України у
Запорізькій області був виявлений та
доставлений до чергової частини
Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС
України в Запорізькій області позивач,
який є громадянином Російської
Федерації, та відносно якого 09.03.2012 року
співробітниками сектору карного
розшуку Орджонікідзевського РВ ЗМУ
ГУМВС України у Запорізькій області
був складений протокол про
адміністративне правопорушення за
незаконне зберігання наркотиків за
ст.44 КУпАП. Постановою
Орджонікідзевського районного суду
від 09.03.2012 позивача було притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст. 44 КУпАП і накладене стягнення у
вигляді адміністративного арешту на 15
діб, при цьому цією постановою суду
було визначено, що строк
адміністративного стягнення
розраховується з моменту затримання,
тобто, з 06.03.2012 з 23 год. 40 хв.
Співробітниками відповідача була
проведена перевірка законності
перебування позивача на території
України та встановлено, що він прибув
на територію України з Росії 05.03.2012
через КПП «Гоптівка» за паспортом
серії 63 №3987262, виданим 26.06.2007 УФМС
терміном дії до 26.06.2012, у приватних
справах. З пояснень позивача було
встановлено, що він мешкає у готелі
«Венеція» у м.Запоріжжі, а з
громадянкою України ОСОБА_5 офіційний
брак не укладав, але має спільного сина,
проте, за результатами перевірки факт
батьківства позивача щодо
неповнолітнього ОСОБА_6 не
підтверджено. Оскільки позивач грубо
порушив законодавство України, не має
законних засобів існування на
території України, то на підставі ст. 26
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
було прийняте рішення про примусове
повернення його на батьківщину, яким,
крім іншого, позивачу було заборонено
в'їзд на територію України до 12.03.2015
року. Також відповідачем було
встановлено, що виданий 17.02.2004 року
позивачу Золочівським РВ УМВС України
у Харківській області паспорт
громадянина України, за результатом
проведеної перевірки підстав видачі
паспорту, був 30.07.2005 року начальником
відділення ВГІРФО Золочівського РВ
УМВС України у Харківській області
визнаний безпідставно виданим та були
вжиті заходи щодо його вилучення і
знищення. За вказаних обставин, та з
урахуванням того, що позивач вже
притягався до кримінальної
відповідальності на території України,
відповідач вважає, що оскаржуване у цій
справі рішення прийняте відповідачем
правомірно, на підставі та в межах
повноважень, наданих йому
законодавством України.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач прибув на територію
України 05.03.2012 року у приватних справах
з території Російської Федерації через
КПП «Гоптівка» за паспортом серії 63
№3987262, виданим 26.06.2007 УФМС терміном дії
до 26.06.2012 року.

Постановою Орджонікідзевського
районного суду від 09.03.2012 року позивача
було притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 44 КУпАП і
накладене стягнення у вигляді
адміністративного арешту на 15 діб, з
визначенням обчислення строку
адміністративного стягнення з моменту
затримання позивача, тобто, з 06.03.2012 з 23
год. 40 хв. коли позивач був затриманий
співробітниками УБОР ГУМВС України у
Запорізькій області та доставлений до
чергової частини Орджонікідзевського
РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій
області за за незаконне зберігання
наркотиків.

Рішенням відповідача від 12.03.2012 року
було вирішено примусово повернути
позивача на батьківщину, та заборонено
позивачу в'їзд на територію України
строком на три роки, з одночасним
зобов'язанням позивача після відбуття
адміністративного арешту виконати це
рішення до 12.04.2012 року, і 21.03.2012 позивача
було ознайомлено із оскаржуваним
рішенням, про що він власноручно
розписався, та згідно штемпелю
пограничної служби в паспорті позивача
22.03.2012 року, виїхав з території України.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з
правомірності рішення відповідача,
оскільки порушення відповідачем
порядку прийняття оскаржуваного
рішення судом не встановлено, також як
і не встановлено визначених ч. 8 ст. 26
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»
№3773 (далі - Закон №3773) підстав, через
які до позивача не могла бути
застосована така форма
відповідальності як примусове
повернення на батьківщину, оскільки
позивач не належить до кола осіб,
визначених у цій нормі, а так само
обставини, через які відповідно до ст. 31
Закону № 3773, позивача не можна було
примусово повертати на батьківщину.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки ці висновки повністю
узгоджуться з приписами ст. 26 Закону №
3773, в якій прописано підстави та
процедури примусового повернення
іноземців або осіб без громадянства в
країну походження або третю країну.
Достатньо мотивованим є рішення суду
першої інстанції в частині
спростування доводів позивача про
незаконне накладення на нього
подвійного покарання за вчиненне ним
адміністративне правопорушення,
передбачене ст.44 КУпАП шляхом
адмінарешту та примусового повернення
його на батьківщину

Узагальнюючи вищенаведене,
судова колегія підтримує висновок суду
першої інстанції стосовно того, що
поведінка позивача та відповідні
наслідки цієї поведінки суперечать
інтересам забезпечення безпеки
України чи охорони громадського
порядку та можуть спричинити небезпеку
життю та здоров'ю громадян України, що
саме і стало підставою для прийняття
оскаржуваного у цій справі рішення
відповідача від 12.03.2012 року про
примусове повернення позивача на
батьківщину, та заборону йому в'їзд на
територію України строком на три роки,
з одночасним зобов'язанням позивача
після відбуття адміністративного
арешту виконати це рішення до 12.04.2012
року

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, переглянувши в межах
апеляційної скарги постанову суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги, з
наведених вище підстав, висновків суду
не спростовують.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
Кодексу адміністративного судочинства
України, судова колегія, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі
представника -ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити
без задоволення

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки, визначені статтею 212
Кодексу адміністративного судочинства
України .

Головуючий:
С.В. Сафронова

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
Д.В. Чепурнов