Справа № 819/402/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/402/14-a

"26" березня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В. Л.,

суддів:
Баранюка А. З.,

Мартиць О. І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду в м.Тернополі
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Державної реєстраційної
служби України, Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області про
скасування рішення Державної
реєстраційної служби України №3599275 від
03.07.2013 року та зобов'язання вчинити дії,
-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулась до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної реєстраційної
служби України, Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області про
скасування рішення Державної
реєстраційної служби України №3599275 від
03.07.2013 року про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень та
зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що не має змоги
оформити право власності на земельну
ділянку, необхідну для обслуговування
належного їй на праві власності майна -
житлового будинку по АДРЕСА_2, оскільки
реєстраційна служба безпідставно
відмовляє їй в реєстрації її права
власності на вказану нерухомість.

Позивач та її представник в судове
засідання не з'явились, подали заяву, в
якій, після ознайомлення з матеріалами
справи та у зв'язку з неявкою
відповідачів, - просять суд розглядати
справу в порядку письмового
провадження. Позовні вимоги
підтримують повністю.

Представники відповідачів Державної
реєстраційної служби України та
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції
Тернопільської області в судове
засідання не з'явились, про розгляд
справи повідомлені належним чином,
заяви про розгляд справи без їх участі -
не подали.

20.03.2014 року від Державної реєстраційної
служби України на виконання ухвали
суду від 25.02.2014 року, надійшли
витребувані судом документи та
письмові заперечення проти позову.

З огляду на вжиття судом всіх залежних
від нього заходів щодо повідомлення
належним чином сторін про наявність
судової справи з їх участю та
можливість реалізації ними права
захисту у судовому порядку їх прав та
інтересів, а також - з огляду на
відсутність перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених статтею 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутність потреби заслухати
свідка чи експерта, однак, з
урахуванням того, що у судове засідання
не прибули всі особи, які беруть участь
у справі, будучи належним чином
повідомленими про дату, час і місце
судового розгляду, враховуючи
відповідну заяву позивача, розгляд
справи здійснювався у письмовому
провадженні, без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, згідно з частиною 1 статті 41 КАС
України.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступні обставини.

Так, 06.03.2012 року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Тернопільській області - зареєстровано
подану позивачем, ОСОБА_2, декларацію
№ТП2 про готовність об'єкта до
експлуатації - будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_2, загальною площею
243,4 кв.м.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 27.11.2012 року у справі
№1915/11728/2012 визнано за позивачем, ОСОБА_2,
право власності на житловий будинок по
АДРЕСА_2. Згідно відмітки цього ж суду, -
вказане рішення не оскаржувалось та
набрало законної сили.

Ухвалою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 26.04.2013 року виправлено
описки у вищезазначеному рішенні
(мотивувальній та резолютивній
частинах) від 27.11.2012 року, зокрема, в
частині визначення загальної площі
будинку - на 243,4 кв.м.

06.06.2013 року позивач, ОСОБА_2, подала до
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції
Тернопільської області заяву про
державну реєстрацію права власності на
житловий будинок по АДРЕСА_2, з
відповідним переліком документів.

Вказана заява зареєстрована
Реєстраційною службою Тернопільського
міського управління юстиції 06.06.2013 року
за №1468221.

Як зазначає позивач, офіційної
відповіді про результати розгляду
поданої нею заяви, вона не отримала у
зв'язку з чим подала скаргу від 18.10.2013
року до Головної Державної
реєстраційної служби України та від
18.11.2013 року - до Прокуратури міста
Тернополя.

Вподальшому, дізнавшись про наявність
рішення Державної реєстраційної
служби України про відмову у державній
реєстрації за нею (позивачем) права
власності №3599275 від 03.07.2013 року, - ОСОБА_2
звернулась до суду з даним позовом, у
якому також просила суд витребувати
таке рішення від Державної
реєстраційної служби України,
скасувати зазначене рішення та
зобов'язати Державну реєстраційну
службу України та Реєстраційну службу
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області
зареєструвати за ОСОБА_2 право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_2.

Копія такого рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень за №3599275 від 03.07.2013 року була
надана суду відповідачем, Державною
реєстраційною службою України.

Як видно з вказаного рішення,
розглянувши заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень,
прийняту 06.06.2013 року за реєстраційним
номером 1468221, яку подала ОСОБА_2 для
проведення державної реєстрації права
власності на житловий будинок, що
розташований по АДРЕСА_2, та документи,
подані для проведення державної
реєстрації прав, - державний реєстратор
прав на нерухоме Державної
реєстраційної служби України
встановив, що подані документи не
відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують, та відмовив у державній
реєстрації права власності.

Як зазначає в своїх запереченнях проти
позову Державна реєстраційна служба
України, - позивачем не було подано
документу, що посвідчує речове право на
земельну ділянку, а також документів,
що підтверджують присвоєння адреси
об'єкту нерухомого майна. Крім того, цей
відповідач посилається на те, що
відмова в державній реєстрації прав та
їх обтяжень не позбавляє заявника
права повторно звернутись із заявою за
умови усунення перешкод для такої
реєстрації, а тому, на думку даного
відповідача, - він є неналежним
відповідачем у даній справі. Також, як
видно із вказаних заперечень, Державна
реєстраційна служба України вважає,
причини пропуску позивачем строку на
оскарження рішення №3599275 від 03.07.2013
року, посилаючись на те, що згідно
списку згрупованих поштових
відправлень (копія якого долучено до
заперечень) дане рішення 08.07.2013 року
направлялось на адресу позивача.

Як видно з вказаного списку
згрупованих поштових відправлень, щодо
адреси, за якою на ім'я ОСОБА_2
направлено відповідне поштове
відправлення, зазначено наступну
інформацію: АДРЕСА_3.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши учасників процесу,
розглянувши доводи, викладені в позові
та в письмових запереченнях, надавши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню, - з
огляду на наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції
України, права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 41 Конституції
України право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

Згідно частин першої та другої статті
182 Цивільного кодексу України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з
того, що відносини, пов'язані з
державною реєстрацією речових прав на
нерухоме майно всіх форм власності, їх
обтяжень, інших прав, які підлягають
реєстрації, та правочинів щодо
нерухомості, а також самі правові,
економічні, організаційні засади
проведення державної реєстрації
речових та їх обтяжень - регулюються
Законом України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" вiд 01.07.2004 року №
1952-IV (далі - Закон України №1952).

При цьому, у відповідності до частини 13
ст. 15 Закону України №1952 - порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, а також порядок
надання інформації з Державного
реєстру прав встановлює Кабінет
Міністрів України (частина 13 статті 15).

Станом на момент винесення
відповідачем оскаржуваного ОСОБА_2
рішення про відмову в державній
реєстрації прав №3599275 від 03.07.2013 року, -
нормативним актом, який визначав
процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна - був Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою КМ України №703 від 22.06.2011
року (далі по тексту - Порядок №703).

У відповідності до положень пункту 1
частини 2 ст. 9 Закону України №1952 (із
змінами, внесеними згідно із Законом
України від 04.07.2012 р. N 5037-VI)- державний
реєстратор прав на нерухоме майно
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав.

Частиною 4 ст. 15 Закону України №1952
встановлено, що державній реєстрації
підлягають виключно заявлені права та
їх обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.

Пунктом 12 Порядку № 703 передбачено, що
під час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо: 1) обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
встановлених законом випадках); 2)
повноважень заявника; 3) відомостей про
нерухоме майно, речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах; 4) наявності обтяжень
прав на нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до закону; 5) наявності факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав.

Аналогічні положення закріплені і у
пункті 12 Порядку № 703, яким також
встановлено, що під час розгляду заяви
про державну реєстрацію і документів,
що додаються до неї, державний
реєстратор встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та зареєстрованими
речовими правами на нерухоме майно, їх
обтяженнями, зокрема щодо: відомостей
про нерухоме майно, речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах, наявності обтяжень прав на
нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до закону (підпункт 4 пункту
12 у редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 21.11.2012 р. №1156), а
також - щодо наявності факту виконання
умов правочину, з якими закон та/або
договір (угода) пов'язує можливість
проведення державної реєстрації
виникнення, переходу, припинення прав
на нерухоме майно або обтяження таких
прав.

Розглядаючи дану справу, суд виходить з
того, що оскаржуване позивачем рішення
про відмову в державній реєстрації
прав №3599275 від 03.07.2013 року вмотивоване
тим, що державний реєстратор Державної
реєстраційної служби України під час
розгляду заяви, поданої ОСОБА_2, - дійшов
висновку про те, що подані документи не
відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Поряд з цим, ані в самому рішенні №3599275
від 03.07.2013 року, ані в письмових
запереченнях проти позову - не
зазначено, які ж саме документи, подані
позивачем для реєстрації прав не
відповідали вимогам закону чи не
давали змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, які ці права
посвідчують, у межах повноважень щодо
перевірки відомостей, визначених
Пунктом 12 Порядку № 703.

Водночас, як зазначає відповідач у
поданих ним до суду письмових
запереченнях проти позову, - підставою
для відмови позивачу у державній
реєстрації права власності на житловий
будинок по АДРЕСА_2, стало те, що позивач
не подав документ, що посвідчує речове
право на земельну ділянку та документ,
що підтверджує присвоєння об'єкту
нерухомого майна адреси, чим порушив
положення п. 46 Порядку №703.

Тобто, як вбачається зі змісту вказаних
заперечень, - відмова у реєстрації за
ОСОБА_2 права власності була пов'язана з
ненаданням у повному обсязі
документів, які, на думку відповідача,
позивач повинна була надати згідно з
положеннями Порядку №703.

З даного приводу суд зазначає наступне.

У відповідності до конкретних пунктів
частини 2 ст. 9 Закону України №1952 -
державний реєстратор також вчиняє інші
визначені цим законом дії, зокрема:
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, про
відмову в державній реєстрації, про її
зупинення, внесення змін до Державного
реєстру прав; надає інформацію з
Державного реєстру прав або відмовляє
у її наданні у випадках, передбачених
цим Законом; у разі потреби вимагає
подання передбачених законодавством
додаткових документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень; здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами України.

Разом з цим слід зазначити, що суть
реєстраційних дій полягає у дотриманні
державним реєстратором певного
алгоритму, у тому числі, технічних дій.
Цей алгоритм дій є нормативно
визначеним, а тому державний
реєстратор зобов'язаний діяти у
визначеному законом порядку та спосіб.

Так, в силу ст. 15 Закону України №1952
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Крім того, відповідно до положень
частини 2 цієї ж статті - орган
державної реєстрації прав, державні
реєстратори зобов'язані надати до
відома заявників інформацію про
необхідний перелік документів для
здійснення державної реєстрації прав,
який визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до положень ст. 22 Закону
України №1952 - у разі якщо документи для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень подано не в повному обсязі,
передбаченому нормативно-правовими
актами, - державний реєстратор приймає
рішення про зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень і письмово повідомляє про це
заявника.

У відповідності до частини 2 ст. 22
Закону України №1952 - якщо протягом
п'яти робочих днів після отримання
письмового повідомлення про прийняття
рішення про зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень заявник виконав вимоги
державного реєстратора, загальний
строк розгляду заявленого права
продовжується з урахуванням часу, що
минув до його зупинення. У разі
невиконання зазначених вимог
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень.

Аналогічні вимоги закріплені і
відповідними абзацами пункту 13 Порядку
№703 (із змінами, внесеними згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.11.2012 року №1156), а саме:

- у разі подання не в повному обсязі
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію, яке містить рекомендації
щодо усунення обставин, що були
підставою для його прийняття (абз. 1);

- орган державної реєстрації прав,
нотаріус у день прийняття рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію видає або надсилає
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення заявникові таке рішення
(абз.2);

- державний реєстратор зупиняє розгляд
заяви про державну реєстрацію на строк,
що не перевищує п'яти робочих днів з
моменту отримання заявником рішення
про зупинення розгляду такої заяви
(абз.4);

- якщо заявник не усунув протягом п'яти
робочих днів після отримання рішення
про зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію обставини, що були
підставою для його прийняття,
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень (абз.8).

Окрім того, згідно з пунктом 23 Порядку
№703 - Державний реєстратор приймає
рішення про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень
виключно за наявності підстав для
відмови в державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Такі підстави для відмови в державній
реєстрації прав визначені статтею 24
Закону України №1952.

При цьому, даною статтею визначено ряд
окремих підстав, які є самостійними
підставами для прийняття державним
реєстратором рішень про відмову в
державній реєстрації прав.

Так, зокрема, у відповідності до
положень пункту 5-4 частини 1 ст. 24
Закону України №1952 - у державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено у разі, якщо після
завершення п'ятиденного строку з дня
отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення.

З аналізу вказаних правових норм
слідує, що державний реєстратор,
прийнявши та перевіривши заяву про
державну реєстрацію та документи, які
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, при встановленні
факту подання не в повному обсязі
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, - приймає
рішення про зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію.

Зазначені норми спрямовані на
гарантування прав суб'єкта звернення
до державного реєстратора в частині
інформування його про недоліки при
поданні необхідних документів не в
повному обсязі.

Таким чином, у разі, якщо документів,
поданих позивачем для державної
реєстрації прав, було недостатньо, - то
державний реєстратор Державної
реєстраційної служби України у
відповідності до положень статті 22
Закону України №1952 та положень пункту
13 Порядку №703 - повинен був зупинити
розгляд поданої позивачем заяви,
надавши строк для подачі документів,
яких на думку реєстратора не вистачало,
і лише у разі невиконання зазначених
вимог - приймати рішення про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Разом з тим, як видно з матеріалів
справи та не спростовано відповідачем -
жодних рішень про зупинення розгляду
заяв державним реєстратором - не
виносилось, а підстави, визначені в ст.
22 Закону України №1952 як підстави для
зупинення розгляду заяви, - були
помилково покладені в основу рішення
про відмову у реєстрації права
власності та висновку про те, що
неподання документів у повному обсязі
не давали змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Усе вищезазначене, в свою чергу, дає
підстави вважати, що висновок
державного реєстратора про
необхідність винесення рішення про
відмову у державній реєстрації прав, -
був передчасним.

В той же час, розглядаючи справу в межах
заявлених позовних вимог та оцінюючи
доводи сторін, якими вони
обґрунтовують свої правові позиції з
приводу заявленого позову, - суд
повинен надати оцінку усім доводам,
зокрема, тим, які покладені
відповідачем в основу оскаржуваних
рішень про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень, та які,
на думку відповідача, свідчать про
неподання у повному обсязі документів,
необхідних для проведення державної
реєстрації за нею права власності на
житловий будинок.

Відповідно до пунктів 7, 8 Порядку №703 -
для проведення державної реєстрації
прав заявник подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові заяву про
державну реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.
Орган державної реєстрації прав,
нотаріус видає заявникові картку
прийому заяви про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень, форму та вимоги до
оформлення якої встановлює Мін'юст.

Пунктом 26 Порядку №703 передбачено, що
для проведення державної реєстрації
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

В силу п. 27 вказаного Порядку №703 -
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є, зокрема:

- укладений в установленому законом
порядку договір, предметом якого є
нерухоме майно, права щодо якого
підлягають державній реєстрації, або
речове право на нерухоме майно, чи його
дублікат (п.п1);

- рішення суду, що набрало законної
сили, щодо права власності та інших
речових прав на нерухоме майно (п.п. 10);

- інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону
(п.п. 16).

З аналізу положень наведених норм
видно, що вищезазначеним Порядком
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень - передбачено
невичерпний перелік документів, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, а саме:
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного
кодексу України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Частиною 2 статті 5 Закону №1952 (у
редакції Закону України від 04.07.2012
року №5037-VI), а також абзацом другим п. 4
Порядку №703 (зі змінами, внесеними
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 21.11.2012 року №1156)
встановлено, що якщо законодавством
передбачено прийняття в експлуатацію
об'єкта нерухомого майна, державна
реєстрація прав на такий об'єкт
проводиться після прийняття його в
експлуатацію в установленому
законодавством порядку.

З огляду на зазначене, - суд звертає
увагу на наступне.

Відповідно до п. 2 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою КМ
України №461 від 13.04.2011 року, який
визначає процедуру прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, - прийняття в експлуатацію
об'єктів, що належать до I - III категорії
складності, та об'єктів, будівництво
яких здійснено на підставі
будівельного паспорта, - проводиться
шляхом реєстрації Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
та її територіальними органами поданої
замовником декларації про готовність
об'єкта до експлуатації.

Зареєстрована декларація або
сертифікат - є підставою для укладення
договорів про постачання на прийнятий
в експлуатацію об'єкт необхідних для
його функціонування ресурсів - води,
газу, тепла, електроенергії, включення
даних про такий об'єкт до державної
статистичної звітності та оформлення
права власності на нього. Підключення
об'єкта, прийнятого в експлуатацію, до
інженерних мереж здійснюється
відповідно до Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
протягом десяти днів з дня
відповідного звернення замовника до
осіб, які є власниками відповідних
елементів інженерної інфраструктури
або здійснюють їх експлуатацію (пункт
13).

Таким чином, виходячи з системного
аналізу норм чинного законодавства,
суд приходить до переконання, що
декларація про готовність об'єкта до
експлуатації зареєстрована Державною
архітектурно-будівельною інспекцією є
- документом (рішенням) відповідного
органу, уповноваженого законом, який є
документом, що підтверджує виникнення
права власності на новозбудоване
нерухоме майно, в тому числі, житловий
будинок.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_2 при зверненні 06.06.2013 року до
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції із заявою
про реєстрацію права власності на
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2, - подала зокрема, і
декларацію про готовність об'єкта до
експлуатації №ТП14212034, затверджену
інспекцією ДАБК у Тернопільській
області 06.03.2012 року.

Як видно із вказаної декларації, у ній
визначено, що будівництво житлового
будинку по АДРЕСА_2 - належать II
категорії складності.

Вищезазначене підтверджує те, що
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта, що належить до II
категорії складності, - було здійснено
шляхом реєстрації Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
та її територіальними органами
декларації про готовність вказаного
об'єкта до експлуатації, тобто, у
відповідності до п.2 Порядку прийняття
в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженого
постановою КМ України №461 від 13.04.2011
року.

Суд зауважує на тому, що будь-які
докази, які б свідчили про порушення
вищенаведених правових норм під час
реєстрації декларації про готовність
об'єкту до експлуатації, у тому числі
неповноти необхідних документів,
невідповідності даних декларації
фактичному стану об'єкту, невиконання
позивачем приписів діючого
законодавства або їх неповноти та
інших обставин, які б свідчили про
протиправність реєстрації такої
декларації, - відсутні.

Що ж до безпосередніх посилань
відповідача на неподання ОСОБА_2
документів, визначених пунктом 46
Порядку №703, - то суд не може погодитись
з такими твердженнями відповідача, з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 46 Порядку №703 для
проведення державної реєстрації прав з
видачею свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у зв'язку з набуттям
права власності на новозбудовані чи
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна заявник, крім документів, що
зазначені у пунктах 28, 29 і 31 цього
Порядку, подає органові державної
реєстрації прав:

- документ, що посвідчує речове право на
земельну ділянку (крім випадків
реконструкції квартири, житлового або
нежитлового приміщення);

- витяг з Державного земельного
кадастру про земельну ділянку (у разі,
коли в документі, що посвідчує речове
право на земельну ділянку, відсутні
відомості про її кадастровий номер);

- документ, що зазначений у пункті 27
цього Порядку та підтверджує право
власності на об'єкт нерухомого майна,
розташований на земельній ділянці (у
разі проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно у зв'язку з
набуттям права власності на
реконструйований об'єкт нерухомого
майна);

- документ, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта;

- документ, що підтверджує присвоєння
об'єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до положень статті 2
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав) -
це офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, частиною 1 статті 19 Закону України
№1952 розмежовано ряд підстав для
здійснення державної реєстрації прав
та їх обтяжень, та окремими підставами
визначено:

1) договори, укладені у порядку,
встановленому законом;

2) свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, видані відповідно до
вимог цього Закону;

3) свідоцтва про право власності, видані
органами приватизації наймачам
житлових приміщень у державному та
комунальному житловому фонді;

4) державні акти на право власності або
постійного користування на земельну
ділянку у випадках, встановлених
законом;

5) рішення судів, що набрали законної
сили;

6) інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що
пункт 46 Порядку №703 - відноситься до
розділу «Особливості державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно».

Однак, як видно з матеріалів справи та
не спростовано відповідачем, - при
зверненні до органу реєстраційної
служи із заявою, ОСОБА_2 просила
зареєструвати право власності на
житловий будинок - не на підставі
свідоцтва про право власності на таке
нерухоме майно, визначеному п. 2 ч. 1 ст. 19
Закону України №1952 лише як одна з
підстав для державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно.

І такого свідоцтва щодо житлового
будинку, право власності на яке просила
зареєструвати за собою ОСОБА_2, на час
подання нею заяви - не існувало.

Натомість, позивач надала документи
щодо підтвердження законності
створення новозбудованого нерухомого
майна, яке у відповідності до ст. 331
Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 5
Закону №1952 та абз. 2 п. 4 Порядку №703 -
прийняте до експлуатації, та просила
зареєструвати за нею право власності
на таке майно - на підставі документів,
що підтверджують виникнення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою, тобто, відповідно до п. 6 ч. 1 ст.
19 Закону України №1952.

Що ж стосується необхідності подання
документів щодо речового права на
земельну ділянку - суд зазначає
наступне.

Так, звернувшись до Реєстраційної
служби Тернопільського міського
управління юстиції Тернопільської
області із заявою про реєстрацію права
власності на житловий будинок, яка
вподальшому у відповідності до
положень чинного законодавства була
направлена для розгляду та прийняття
рішення до Державної реєстраційної
служби України, - ОСОБА_2 подала
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 20.05.2006 року, видану
ПМП «Тернопільська фірма
«Будівельник».

18.10.2008 року між ОСОБА_2 та ПМП
«Тернопільська фірма «Будівельник»
укладено договір, предметом якого є
будівництво котеджу по АДРЕСА_2.
Пунктом 6 даного договору встановлено,
що після введення житлового будинку в
експлуатацію, ПМП «Тернопільська фірма
«Будівельник» зобов'язується
підготувати всі необхідні документи
для оформлення об'єкту у власність
ОСОБА_2, як видно з рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області, взяті на себе
за вищезазначеним договором
зобов'язання ПМП «Тернопільська фірма
«Будівельник» в повному обсязі не
виконало.

Суд звертає увагу на те, що ані
Законом України №1952, ані Порядком №703 -
не передбачено того, що на момент
звернення із заявою про державну
реєстрацію, у заявника повинен бути
саме такий державний акт, який би
підтверджував право власності на
земельну ділянку саме заявника чи саме
право постійного користування
заявника тією земельною ділянкою, на
якій розміщене майно, про реєстрацію
права власності на яке такий заявник
просить.

В той же час, визначене у п. 46 Порядку
№703 поняття документу, що посвідчує
речове право на земельну ділянку, - не
містить безумовної вимоги щодо того, що
такий документ має посвідчувати речове
право на конкретну земельну ділянку
саме того заявника, який звертається із
заявою про реєстрацію його права
власності на певний об'єкт нерухомого
майна, яке виникає у нього на підставі
визначених законом документів.

Таким чином, суд приходить до
переконання, що державний акт на право
власності на земельну ділянку від
20.05.2006 року, виданий ПМП «Тернопільська
фірма «Будівельник», - є документом,
який підтверджує речове право
конкретної особи саме на земельну
ділянку, на якій розміщений житловий
будинок (по АДРЕСА_2).

При цьому, вказаний державний акт, який
був поданий ОСОБА_2 при зверненні із
заявою, - є обов'язковим документом,
необхідним для проведення державної
реєстрації за позивачем визнаного в
судовому порядку права власності на
розташований на цій земельній ділянці
об'єкт нерухомого майна - житловий
будинок.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що
частиною 3 ст. 4 Закону України №1952 та
абзацом третім п. 4 Порядку №703 (із
змінами, внесеними згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.11.2012 року №1156) - чітко встановлено,
що державна реєстрація права власності
на підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду або їх окремі частини
проводиться незалежно від того, чи
зареєстроване право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані.

Вищезазначені положення
законодавства, чинного на момент
прийняття оскаржуваного рішення про
відмову в державній реєстрації прав
№3599275 від 03.07.2013 року, - залишились поза
увагою відповідача.

В той же час, і посилання відповідача на
ненадання позивачем документу, що
підтверджує присвоєння об'єкту
нерухомого майна адреси, - є
незмістовними, з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, надання такого
документу регламентоване п. 46 Порядку
№703, який включений до розділу, що
визначає питання особливостей
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, що передбачає
реєстрацію права власності на підставі
свідоцтва про право власності.

Натомість, позивач просила
зареєструвати її право власності на
новостворений об'єкт нерухомого майна
на підставі інших документів, що
підтверджують законність виникнення
права на нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою, тобто, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 19
Закону України №1952.

Крім того, як видно з наданих самим же
відповідачем до заперечень проти
позову документів: складеної проектної
документації, декларації про
готовність об'єкта до експлуатації
№ТП14212034, затвердженої інспекцією ДАБК
у Тернопільській області 06.03.2012 року, а
також - рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області, яким доведено та визнано за
ОСОБА_2 право власності саме на
житловий будинок по АДРЕСА_2, - в змісті
цих документів чітко зазначалося, що
вказаному житловому будинку (об'єкту
нерухомого майна) вже присвоєна адреса,
а саме: АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного
процесуального кодексу України судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст.72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зазначені обставини зайвий раз
спростовують позицію відповідача щодо
необхідності присвоєння вказаному
об'єкту нерухомого майна адреси та
надання такого документа разом із
заявою про реєстрацію права власності.

Частиною першою ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час розгляду даної справи
відповідачами не надано достатніх та
беззаперечних доказів щодо
правомірності наданої ОСОБА_2 відмови в
реєстрації за нею права приватної
власності на вищезазначений об'єкт
нерухомого майна.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
ОСОБА_2 при зверненні до Реєстраційної
служби Тернопільського міського
управління юстиції із заявою про
реєстрацію права власності на житловий
будинок по АДРЕСА_2, - подала всі
документи, передбачені Порядком №703, а
тому у Державної реєстраційної служби
України (державного реєстратора), до
якого такий повний пакет документів
був переданий Реєстраційною службою
Тернопільського міського управління
юстиції, - були відсутні правові
підстави для прийняття рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень №3599275 від 03.07.2013 року,
оскільки таке рішення порушує права та
охоронювані законом інтереси позивача
на володіння, користування та
розпорядження належним їй на праві
приватної власності нерухомим майном,
що потребує їх судового захисту.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 про
скасування вказаного рішення -
підлягають задоволенню, а саме рішення
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень №3599275 від 03.07.2013
року - підлягає скасуванню.

Що ж до решти позовних вимог, - то суд
зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 6 Конституції
України органи виконавчої влади
здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.19
Конституції України органи державної
влади, їх посадові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
- суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, що
були предметом розгляду у даній справі,
об'єктивно оцінюючи наявні у
матеріалах справи письмові докази, які
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, в їх
сукупності, - суд прийшов до висновку,
що у ході розгляду даної справи були
встановлені обставини подання ОСОБА_2
до Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області всіх
необхідних документів для проведення
державної реєстрації права власності
на об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення
Конституційного Суду України від 30
січня 2003 року №3-рп/2003, - правосуддя за
своєю суттю визнається таким, лише за
умови, що воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (право
на ефективний засіб юридичного
захисту) передбачено, що кожен, чиї
права та свободи, визнані в цій
Конвенції, було порушено, має право на
ефективний засіб юридичного захисту в
національному органі, навіть якщо таке
порушення було вчинене особами, які
здійснювали свої офіційні
повноваження.

При цьому під ефективним засобом
(способом) слід розуміти такий, що
призводить до потрібних результатів,
наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту
повинен забезпечити як поновлення
порушеного права, так і бути адекватним
наявним обставинам.

При вирішенні зазначеної справи, суд
виходить з того, що частиною другою
статті 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, право на справедливий судовий
розгляд (див. рішення Суду у справі
Sokurenko and Strygun v. Ukraine, no. 29458/04, § 23, від
20.07.2006) включає в себе право на доступ до
суду та право на доступ до правосуддя в
широкому розумінні (рішення Суду у
справі Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine, no. 37878/02, §§ 50 і
53, від 28.02.2008).

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд - є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

Суд також вважає за необхідне
застосувати частину четверту статті 8
(Верховенство права) Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка передбачає, що
забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Суд підкреслює, що засіб юридичного
захисту має бути ефективним, як на
практиці, так і за законом.

Так, при розгляді справи було б
неприйнятно враховувати право на
ефективний засіб захисту, а саме,
запобігання порушенню або припиненню
порушення з боку суб'єкта владних
повноважень, а так само встановлення
механізму відновлення, поновлення
порушеного права, без його практичного
застосування. Таким чином, обов'язковим
є практичне застосування ефективного
механізму захисту. Протилежний підхід
суперечитиме принципу верховенства
права.

Суд зазначає, що оскільки позивач
оскаржує рішення №3599275 від 03.07.2013 року,
яке винесене державним реєстратором
прав на нерухоме майно саме Державної
реєстраційної служби, - то посилання
Державної реєстраційної служби
України на те, що вона є неналежним
відповідачем у даній справі, - є
незмістовними та не знайшли свого
підтвердження в ході судового
розгляду.

У відповідності до вимог частини 2
статті 162 Кодексу адміністративного
судочинства України - у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії.

Враховуючи те, що відповідачем не
надано належних та допустимих доказів,
які б у визначеному законом порядку
підтверджували наявність інших
перешкод для здійснення державної
реєстрації за ОСОБА_2 права власності
на житловий будинок по АДРЕСА_2, - суд
приходить до переконання, що законних
підстав для відмови в здійсненні за
позивачем державної реєстрації права
власності на вищезазначений об'єкт
нерухомого майна у Державної
реєстраційної служби України - не було.

І, як вже було зазначено вище, з цих
підстав рішення відповідача про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень №3599275 від 03.07.2013 року -
підлягає скасуванню, з усіх вище
наведених підстав.

Водночас, внаслідок того, що наслідком
розгляду заяви ОСОБА_2 про реєстрацію
права власності на нерухоме майно -
стало рішення про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень №3599275
від 03.07.2013 року, і таке рішення -
підлягає скасуванню в судовому
порядку, - то підстави для зобов'язання
відповідача знову повторно розглянути
те ж саме питання, порушене позивачем у
заяві про реєстрацію права власності, -
відсутні.

Тому, реалізуючи передбачені пунктом 2
частини другої статті 162 КАС України
повноваження,- суд вважає за необхідне
зобов'язати Державну реєстраційну
службу України зареєструвати за
позивачем, ОСОБА_2, право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_2.

Частиною 3 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що кожна особа, яка
звернулася за судовим захистом,
розпоряджається своїми вимогами на
свій розсуд, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

При цьому частиною 2 вказаної статті
передбачено, що суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Звернувшись за судовим захистом та
розпоряджаючись своїми вимогами на
власний розсуд, як це передбачено
положеннями ст. 11 КАС України, - ОСОБА_2
просить суд захистити її права саме
шляхом зобов'язання обох відповідачів
(Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції та
Державної реєстраційної служби
України зареєструвати за нею право
приватної власності на житловий
будинок по АДРЕСА_2.

Вищезазначена обставина не може
залишитись поза увагою суду, який в
силу положень чинного процесуального
законодавства, зобов'язаний при
розгляді справи забезпечувати
дотримання усіх принципів здійснення
правосуддя (закріплених ст. 7 КАС
України) в адміністративних судах у їх
сукупності.

Разом з тим, позивачем у позовній заяві
- не наведено, а судом під час судового
розгляду - не встановлено будь-яких
доказів, які б свідчили про
неправомірність будь-яких дій чи
рішень відносно ОСОБА_2 з боку іншого
відповідача - Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції. Позовна заява - не містить
викладення обставин, які б дозволяли
суду встановити наявність таких
порушень з боку даного відповідача, так
само, як і матеріали справи - не містять
доказів того, що Реєстраційною службою
Тернопільського міського управління
юстиції були допущені порушення прав
чи інтересів позивача у даному спорі.

Не встановлено судом і обставин, які б,
зважаючи на положення чинного
законодавства, - свідчили про наявність
підстав і для зобов'язання
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції вчинити
реєстраційні дії, про які просить
позивач у позові, оскільки вказаний
відповідач - за такими вимогами є
неналежним, та повноважень щодо
вчинення таких дій - не має.

Таким чином, в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції про зобов'язання зареєструвати
за позивачем право приватної власності
на житловий будинок - слід відмовити.

Окрім того, що стосується тверджень
Державної реєстраційної служби
України про те, що причини пропуску
позивачем строку на оскарження рішення
№3599275 від 03.07.2013 року є
необґрунтованими,- суд зазначає
наступне.

Як вже було зазначено вище, зі списку
згрупованих поштових відправлень
(копія якого долучено до заперечень)
від 08.07.2013 року видно, що адреса, за якою
на ім'я ОСОБА_2 направлялось відповідне
поштове відправлення, зазначена:
АДРЕСА_3.

Однак, як встановлено в ході розгляду
даної справи, - вірною адресою ОСОБА_2 є
адреса: АДРЕСА_1. Таку адресу позивача
містить ряд письмових доказів (копії
яких наявні в матеріалах справи):
паспорт позивача серії НЮ128962, виданий
Тенопільським МВ УМВС України в
Тернопільській області 08.08.2007 року,
декларація про готовність об'єкта до
експлуатації №ТП14212034 від 06.03.2012 року.

Більше того, суд зазначає, що весь пакет
документів, поданих ОСОБА_2 для
реєстрації права власності, в тому
числі і вищезазначених був направлений
до Державної реєстраційної служби
України - саме Реєстраційною службою
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області, тобто,
відповідною реєстраційною службою за
місцезнаходженням майна.

Таким чином, адреса, за якою направлено
оскаржуване рішення №3599275 від 03.07.2013
року (АДРЕСА_3) - не є адресою ОСОБА_2

Усе вищезазначене залишилось поза
увагою Державної реєстраційної служби
України, а рішення №3599275 від 03.07.2013 року
було направлене за адресою, яка не
відповідає адресі ОСОБА_2

Доказів, які б підтверджували, що
зазначена відповідачем у списку
згрупованих поштових відправлень
адреса: АДРЕСА_3, є адресою ОСОБА_2, -
відповідачем не надано, а судом - не
встановлено.

Таким чином, в ході розгляду справи - не
знайшли свого підтвердження посилання
відповідача на направлення ним у
встановленому законом порядку
оскаржуваного рішення на адресу
позивача, а відтак, не знайшли свого
підтвердження і доводи про
необґрунтованість пропуску позивачем
строку звернення до суду з приводу
оскарження рішення, з яким позивач
змогла ознайомитись лише після надання
його відповідачем на вимогу суду.

Тому, беручи до уваги все
вищевикладене, всебічно і повно
проаналізувавши норми законодавства,
які регулюють спірні правовідносини, -
суд приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позову шляхом скасування
рішення Державної реєстраційної
служби України про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень №3599275
від 03.07.2013 року, як такого, що призводить
до порушення прав та охоронюваних
законом інтересів позивача на
володіння, користування та
розпорядження належним йому на праві
власності майном; і обираючи спосіб
захисту порушеного права, з
врахуванням ч. 2 ст. 11 КАС України, суд
прийшов до переконання про
необхідність зобов'язання Державної
реєстраційної служби України, саме як
того відповідача, який прийняв
оскаржуване рішення та який
уповноважений здійснювати державну
реєстрацію права власності в даному
випадку, - зареєструвати за ОСОБА_2
право власності на житловий будинок по
АДРЕСА_2, - оскільки судом не
встановлено, а відповідачем не
доведено наявності будь-яких інших
підстав, визначених законом для
відмови позивачу в державній
реєстрації прав, окрім тих, які
зазначені та спростовані вище. Тому
вчинення відповідачем дій з проведення
державної реєстрації прав на підставі
даного судового рішення, за
встановлених судом обставин
відсутності підстав для відмови в
реєстрації таких прав, - буде належним
способом захисту прав позивача, який
повною мірою відповідатиме їх змісту
та забезпечить можливість реалізації
позивачем наданого йому законом права
на реєстрацію її права власності.

При цьому позовні вимоги до
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції
Тернопільської області з
вищенаведених підстав - не підлягають
задоволенню.

На стягненні судових витрат позивач у
ході розгляду справи - не наполягала.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 153, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Державної
реєстраційної служби України №3599275 від
03.07.2013 року про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень.

3. Зобов'язати Державну
реєстраційну службу України (м. Київ,
вул. марини Раскової, 15), зареєструвати
за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1, АДРЕСА_1) право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_2, загальною
площею 243,4 кв.м.

4. В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області -
відмовити.

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Суддя
Баранюк А. З.

Суддя
Мартиць О. І.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.