Справа № 0616/6385/12 (2а/0285/19/13)
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/32316/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
виконавчого комітету
Новоград-Волинської міської ради про
скасування рішення, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 14 березня 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено. Скасовано рішення
виконавчого комітету
Новоград-Волинської міської ради №191
від 27 червня 2012 року в частині
встановлення тарифів на послуги
(роботи) з утримання будинків і споруд
(нежитлових приміщень) та
прибудинкових територій для ОСББ
«ЖБК-1».

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся із касаційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить її скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом апеляційної
інстанції норм процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується наявними у справі
матеріалами, рішенням виконавчого
комітету Новоград-Волинської міської
ради №191 від 27 червня 2012 року було,
зокрема, встановлено тарифи на послуги
(роботи) з утримання будинків і споруд
(нежитлових приміщень) та
прибудинкових територій для ОСББ
«ЖБК-1».

Задовольняючи позов та скасовуючи
спірне рішення міськради, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем не надано доказів
звернення ОСББ «ЖБК-1» до відповідного
органу Державної інспекції з контролю
за цінами для отримання висновків щодо
економічного обґрунтування витрат під
час формування цін (тарифів) на товари,
роботи і послуги, щодо яких
запроваджено державне регулювання цін
(тарифів) та результати його розгляду.

Натомість скасовуючи рішення суду
першої інстанції та відмовляючи в
позові, апеляційний суд прийшов до
висновку про відсутність законодавчо
встановленого обов'язку щодо отримання
відповідачем висновку щодо
економічного обґрунтування витрат під
час формування цін (тарифів) на
зазначені товари, роботи чи послуги.

Колегія суддів вказує на передчасність
таких висновків апеляційного суду та
вбачає за доцільне зазначити про таке.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України
"Про ціни та ціноутворення" Кабінет
Міністрів України визначає перелік
продукції, товарів і послуг, державні
фіксовані та регульовані ціни і тарифи
на які затверджуються відповідними
органами державного управління та
визначає повноваження органів
державного управління в галузі
встановлення і застосування цін
(тарифів), а також по контролю за цінами
(тарифами).

Порядок формування тарифів на послуги
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 560 та згідно
положень (п. 1) визначає механізм
формування тарифів на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій і поширюється
на суб'єктів господарювання всіх форм
власності, які надають зазначені
послуги.

Згідно п. 2 ст. 7 Закону України „Про
житлово-комунальні послуги" до
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Статтею 1 вказаного Закону встановлено,
що житлово-комунальні послуги -це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ст. 13 Закону України „Про
житлово-комунальні послуги" залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване
постачання холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення
побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо);

3) послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень,
будинків, споруд (заміна та підсилення
елементів конструкцій та мереж, їх
реконструкція, відновлення несучої
спроможності несучих елементів
конструкцій тощо).

Згідно ст. 21 Закону України "Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку" за рішенням
загальних зборів об'єднання можуть
створюватися спеціальні фонди, витрати
з яких здійснюються на цілі, що
передбачені статутом. Порядок
створення спеціальних фондів
визначається Кабінетом Міністрів
України. Кошти цих фондів акумулюються
на банківських рахунках об'єднання.

В силу положень ч. 2, 3 ст. 31 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги" виконавці/виробники
здійснюють розрахунки економічно
обґрунтованих витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг і подають
їх на затвердження органам місцевого
самоврядування в установленому
законодавством порядку; органи
місцевого самоврядування затверджують
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги в розмірі економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Приймаючи рішення у справі, суд
апеляційної інстанції залишив поза
увагою вказані положення
законодавства.

Поряд з цим, згідно з частиною третьою
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

При цьому, підставами для визнання дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень протиправною, а рішення
недійсним (нечинним) є порушення прав
та інтересів позивача у справі.

Колегія суддів вказує, що спірне
рішення виконавчого комітету
Новоград-Волинської міської ради №191
від 27 червня 2012 року в частині
встановлення тарифів на послуги
(роботи) з утримання будинків і споруд
(нежитлових приміщень) та
прибудинкових територій для ОСББ
«ЖБК-1» безпосередньо стосується
позивача у справі, як члена ОСББ «ЖБК-1»,
тому висновки суду апеляційної
інстанції про відсутність спору між
позивачем та відповідачем є
помилковими.

З урахуванням зазначеного, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа направленню на
новий апеляційний розгляд.

За приписами частини 2 і 4 ст. 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: