Справа № 2а-0870/2978/11
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/32255/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 1 червня 2011
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 квітня 2013 року у справі за позовом
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватного акціонерного товариства
«Запорізький електровозоремонтний
завод» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и л а :

У травні 2011 року позивач звернувся до
суду із позовом до відповідача. Просив
стягнути адміністративно-господарські
санкції за невиконання нормативу зі
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2010 році в
розмірі 1418168 грн. 50 коп. та пеню за
порушення строків сплати вказаних
санкцій у розмірі 5530 грн. 85 коп.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 1 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування вказаних судових рішень
з підстав порушення судами норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах, встановлених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідач є юридичною
особою і відноситься до підприємств,
яким відповідно до ст. 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлюється
норматив робочих місць по
працевлаштуванню інвалідів.

Протягом 2010 року відповідач надав
Південному міжрайонному центру
зайнятості 12 звітів Форми № 3-ПН про
наявність вільних робочих місць для
інвалідів.

Згідно звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2010 рік
Форми № 10-ПІ, поданого
відповідачем до Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів,
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу
становила 2444 працівників, кількість
створених місць для інвалідів - 98, на
підприємстві працювало 52 інваліди.

Приватне акціонерне товариство
«Запорізький електровозоремонтний
завод» регулярно розміщувало у засобах
масової інформації оголошення про
наявність вакантних місць для
працевлаштування інвалідів та
зверталося з листами до Південного
міжрайонного

центру зайнятості щодо надання
інформації про наявність інвалідів,
які знаходяться на обліку за
вакантними професіями.

Позивач нарахував відповідачу
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2010 року, в
розмірі 1418168 грн. 50 коп. та пеню за
порушення строків сплати вказаних
санкцій у розмірі 5530 грн. 85 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
виходили з того, що відповідачем
здійснені всі заходи щодо
працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 вказаного
Закону встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року
«Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини 1
статті 218 Господарського Кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. Таким чином, обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатися пошуком
інвалідів для працевлаштування.

Частиною 3 статті 18-1 вказаного закону
передбачено, що державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Враховуючи те, що протягом 2010 року
відповідачем вжито усіх передбачених
чинним законодавством заходів для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, на нього не може бути
покладена відповідальність за
ненаправлення органами соціального
захисту населення необхідної
кількості інвалідів на підприємство
для працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватися. Тому, висновки
судів попередніх інстанцій про
безпідставність вимог позивача є
правильними.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в постанові від 20
червня 2011 року (справа № 21-60а11).

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 КАС України, суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судових рішень, порушення
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 1 червня 2011
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк