Справа № 2а-12510/10/2670
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2010-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
тел. 278-43-43 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 грудня 2010 року 10:41 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Амельохіна В.В.,
при секретарі Чупринко Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 до Київської міської
радипровизнання нечинним та
скасування рішення від 17.09.2009р. №6/2075,за
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 15 грудня 2010 року
проголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі по тексту -позивач)
звернувся з позовом до Київської
міської ради (далі по тексту
-відповідач) про визнання нечинним та
скасування рішення від 17.09.2009р. №6/2075.
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржуване рішення
прийнято з перевищенням повноважень,
не відповідає та суперечить Законам
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.
Відповідач проти заявленого позову
заперечив з тих підстав, що рішення від
17.09.2009р. №6/2075 «Про звільнення
підприємств житлово-комунального
господарства міста Києва від сплати
державного мита»не є
нормативно-правовим актом в розумінні
статті 171 Кодексу адміністративного
судочинства України та діяло до кінця
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
17 вересня 2009 року Київська міська рада
IV сесії VІ скликання відповідно до
пункту 28 частини першої статті 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», статті 5 Декрету Кабінету
Міністрів України від 21.01.1993р. №7-93 «Про
державне мито», з метою зменшення
фінансових витрат житлово-комунальних
підприємств Києва на боротьбу із
неплатниками комунальних послуг та для
більш широкого використання
судово-правових механізмів спонукання
боржників до своєчасної оплати
житлово-комунальних послу прийняла
рішення №6/2075 «Про звільнення
підприємств житлово-комунального
господарства міста Києва від сплати
державного мита».

Відповідно до даного рішення у 2009 році
звільняються суб'єкти господарської
діяльності, що надають або виробляють
житлово-комунальні послуги у м. Києві
від обов'язку сплати державного мита
(судового збору), яке зараховується до
районних або місцевого бюджетів міста
Києва, під час подання ними позовних
заяв (заяв про видачу судового наказу)
до місцевих районних судів міста Києва
та апеляційного суду з вимогами про
стягнення заборгованості з мешканців
столиці за надані їм комунальні
послуги.

Додаток №1 до рішення №6/2075 від 17.09.2009р.
мітить перелік суб'єктів
підприємницької діяльності, які
звільняються від сплати державного
мита.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що рішення Київської міської
ради від 17.09.2009р. №6/2075 є
нормативно-правовим актом та порушує
його права та інтереси, оскільки воно
дає безпідставні пільги КП УЖГ
«Липкижитлосервіс»при вирішені спору
у судовому порядку.

Крім того, в судовому засіданні позивач
просив суд відповідно до частини
третьої статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язати відповідача опублікувати
оголошення про оскарження рішення
Київської міської ради від 17.09.2009р.
№6/2075 у виданні, в якому цей акт був або
мав бути офіційно оприлюднений.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив та
зазначив, що рішення Київської міської
ради від 17.09.2009р. №6/2075 «Про звільнення
підприємств житлово-комунального
господарства міста Києва від сплати
державного мита»не є
нормативно-правовим актом в розумінні
статті 171 Кодексу адміністративного
судочинства України та діяло до кінця
2009 року, а є актом індивідуальної дії.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до пункту 28 частини першої
статті 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради вирішуються
такі питання, зокрема: прийняття рішень
щодо надання відповідно до чинного
законодавства пільг по місцевих
податках і зборах.

Згідно з частиною першою статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України правила цієї статті
поширюються на розгляд
адміністративних справ щодо: 1)
законності (крім конституційності)
постанов та розпоряджень Кабінету
Міністрів України, постанов Верховної
Ради Автономної Республіки Крим; 2)
законності та відповідності правовим
актам вищої юридичної сили
нормативно-правових актів міністерств,
інших центральних органів виконавчої
влади, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевих державних
адміністрацій, органів місцевого
самоврядування, інших суб'єктів
владних повноважень.

Поняття нормативно-правових актів та
актів індивідуальної дії визначені
Указом Президента України від 10.06.97р.
№503/97 „Про порядок офіційного
оприлюднення нормативно-правових
актів та набрання ними чинності" та
роз'яснення Президії Вищого
арбітражного суду України від 26.01.2000р.
№02-5/35 „Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів".

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих і станів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово.

Серед таких нормативно-правових актів
є постанови Верховної Ради України,
укази та розпорядження Президента
України, постанови та розпорядження
Кабінету Міністрів України, постанови
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим.

Що ж до актів ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані.

У цьому випадку оскаржуване рішення є
правовим актом індивідуальної дії,
який є обов'язковим до виконання для
певного кола суб'єктів.

Акти Індивідуальної дії можуть бути
оскаржені лише особами, безпосередні
права, свободи чи охоронювані законом
інтереси яких такими актами порушені.

В даному випадку акт індивідуальної
дії - рішення Київської міської ради
від 17.09.2009р. №6/2075 «Про звільнення
підприємств житлово-комунального
господарства міста Києва від сплати
державного мита»застосований до
обмеженого кола суб'єктів, а саме до 1441
підприємств.

Отже, із зазначеним позовом звернулась
не та особа, якій належить право вимоги
Звернення до суду з позовом особи, якій
не належить право вимоги (неналежний
позивач), є підставою для відмови у
задоволенні такого позову, оскільки
права, свободи чи інтереси цієї особи у
сфері публічно-правових відносин не
порушені.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи,
враховуючи те, що позивачем не доведено
та не надано доказів на підтвердження
застосування або можливості
застосування до нього оскаржуваного
рішення, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Оскільки судове рішення ухвалене на
користь суб'єкта владних повноважень,
судові витрати, відповідно з частини
другої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку заяву не
було подано. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана у встановлений
строк постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
20.12.2010р.

Суддя
В.В. Амельохін