Справа № 2а-16433/12/2670
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/47064/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., за участю секретаря
Титенко М.П.,за участю представників
позивача:Матросова О.О., Селютіна
А.В.,відповідачів: прокуратури: третьої
особи:Зудінова О.О., Карпінської О.С.,
Гривнака А.В., Куліби О.А., не
з'явились,розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Порше
Україна»

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
09.04.2013

та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.09.2013

у справі № 2а-16433/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Порше Україна»

до Київської регіональної
митниці,

Київської митниці Міндоходів,

третя особа Департамент боротьби
з контрабандою та митними
правопорушеннями Державної митної
служби України,

за участю Прокуратури м. Києва

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
09.04.2013, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.09.2013,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю «Порше Україна»
(надалі - позивач, ТОВ «Порше Україна»)
до Київської регіональної митниці
(надалі - відповідач-1) та Київської
митниці Міндоходів (надалі -
відповідач-2), третя особа - Департамент
боротьби з контрабандою та митними
правопорушеннями Державної митної
служби України, за участю Прокуратури
м. Києва, про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень Київської
регіональної митниці № 256, № 257, № 258 від
19.11.2012, Київської обласної митниці № 80,
№ 81, № 82 від 20.11.2012, № 77, № 78, № 79 від
19.11.2012.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 09.04.2013 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.09.2013 і задовольнити позов в
повному обсязі.

Відповідач-2 та третя особа надали
письмові заперечення на касаційну
скаргу, в яких обґрунтовують
законність оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі наказу
Департаменту боротьби з контрабандою,
аналізу ризиків та протидії корупції
Державної митної служби України № 100
від 11.09.2012 проведено документальну
позапланову виїзну перевірку стану
дотримання ТОВ «Порше Україна»
законодавства України з питань митної
справи за період з 02.06.2011 по 11.09.2012. За
результатами перевірки складено акт
від 15.11.2012 № 0011/12/143000000/, в якому
встановлено невідповідність між
зазначеними у митних деклараціях та
первинних документах даними, що
спростовує правильність декларування
позивачем митної вартості товарів, які
ввозяться на територію України, та
нарахування митних платежів.

Позиція митного органу полягала в тому,
що позивач безпідставно не включив до
митної вартості імпортованих товарів
витрати на їх транспортування після
ввезення на митну територію України, не
зважаючи на відсутність
документального підтвердження
здійснення таких витрат та можливості
їх обчислення окремо від витрат на
перевезення, понесених до перетину
кордону.

На підставі акта перевірки
відповідачем-1 та відповідачем-2
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 19.11.2012: № 256,
яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем:
мито на нафтопродукти, транспортні
засоби та шини до них, що ввозяться на
територію України суб'єктами
господарювання, в розмірі 60 967,34 грн., у
тому числі: основний платіж - 40 644,89 грн.,
штрафні санкції - 20 322,45 грн.; № 257, яким
визначено суму податкового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 168 237,87 грн.,
у тому числі: основний платіж - 112 158,58
грн., штрафні санкції - 56 079,29 грн.; № 258,
яким визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: мито на
товари, що ввозяться на територію
України суб'єктами господарювання, у
розмірі 11 973,30 грн., у тому числі:
основний платіж - 7 982,20 грн., штрафні
санкції - 3 991,10 грн.; № 79, яким, внаслідок
порушення повноти визначення митної
вартості імпортованих товарів, як бази
оподаткування, що спричинило несплату
до бюджету України належних митних
платежів, позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем:
мито на нафтопродукти, транспортні
засоби та шини до них, що ввозяться на
територію України суб'єктами
господарювання, у розмірі 4 197 784,75 грн., у
тому числі: основний платіж - 3 389 656,72
грн., штрафні санкції - 808 128,03 грн.; № 77,
яким визначено суму податкового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 11 032 994,97
грн., у тому числі: основний платіж - 8 903
434,12 грн., штрафні санкції - 2 129 560,85 грн.;
№ 78, яким визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: мито на
товари, що ввозяться на територію
України суб'єктами підприємницької
діяльності, у розмірі 490 213,73 грн., у тому
числі: основний платіж - 395 551,85 грн.,
штрафні санкції - 94 661,88 грн.; № 82, яким
визначено суму штрафних санкцій в
розмірі 2 129 458,85 грн.; № 81, яким визначено
суму податкового зобов'язання за
платежем: мито на нафтопродукти,
транспортні засоби та шини до них, що
ввозяться на територію України
суб'єктами господарювання, у розмірі 808
044,03 грн., у тому числі: штрафні санкції -
808 044,03 грн.; № 80, яким визначено суму
податкового зобов'язання за платежем:
мито на товари, що ввозяться на
територію України, у розмірі 94 642,88 грн.,
у тому числі: штрафні санкції - 94 642,88
грн.

Позивач в рамках виконання
зовнішньоекономічних угод імпортував
автомобілі марок «Volkswagen» та «Audi»,
запасні частини та деталі концерну
«Фольксваген» до них тощо, а також
отримував необхідні для його
господарської діяльності
маркетингові, інформаційні,
консультаційні послуги, послуги з
дослідження українського ринку,
організації та проведення тестувань
автомобілів, розробки та впровадження
програмного забезпечення тощо. Крім
того, позивач експортував в Угорщину
дефектні нові та/або такі, що були у
використанні, запасні частини та
деталі, що зняті з автомобілів кінцевих
споживачів при задоволенні їх
гарантійних вимог.

Суди попередніх інстанцій, відмовивши
в задоволенні позову, дійшли висновку
про те, що довідки
підприємств-перевізників про
транспортні витрати не є первинними
документами бухгалтерського обліку,
тому вони не можуть бути використані
при перевірці достовірності
декларування митної вартості товару.
Розподіл транспортних витрат,
здійснених до митного кордону та після
митного кордону, повинен відображатися
в актах виконаних робіт та платіжних
документах, а за їх відсутності витрати
на транспортування імпортованих
товарів після їх ввезення неможливо
виділити із повної ціни
транспортування таких товарів та
неможливо обчислити, тому такі витрати
в повному обсязі мають бути включені до
митної вартості імпортованих товарів.

Заслухавши суддю-доповідача та
представників сторін, переглянувши
судові рішення у межах касаційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, у період з 02.06.2011 по 11.09.2012
позивачем на виконання укладених з
іноземними контрагентами
зовнішньоекономічних договорів
ввезено на митну територію України в
режимі ІM 40 товар загальною фактурною
вартістю 454 691 793,55 дол. США (3 630 315 684,42
грн.), 111 358 843,64 євро (1 177 057 437,79 грн.).
Загальна митна вартість склала 4 825 431
634,83 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
основну частину перевезень
імпортованих позивачем в період з
02.06.2011 по 11.09.2012 вантажів на умовах
поставки EXW та FCA організовували та/або
виконували наступні особи.

Відповідно до договору перевезення
вантажу № 502/0561 від 04.01.2010, укладеного
позивачем з ТОВ «Алекс-Транс Груп»
(Україна), останнє зобов'язується
надавати послуги з організації і
виконання перевезень вантажних та
легкових автомобілів у міжнародному
сполученні, а позивач зобов'язується
оплачувати отримані послуги. ТОВ
«Алекс-Транс Груп» забезпечує
перевезення вантажів власним
спеціалізованим рухомим складом, та на
власний ризик та за власний рахунок
вправі залучати до перевезення
вантажів третіх осіб, при цьому, воно
несе повну відповідальність за дії
підрядників (третіх осіб), залучених до
перевезення вантажів позивача.

Після виконання перевезення ТОВ
«Алекс-Транс Груп» передає позивачу
оригінали товарно-транспортної
накладної (CMR), рахунку-фактури, акта
приймання-передачі послуг, замовлення
з підписами та печатками сторін,
податкову накладку, інші документи.

У рахунках-фактурах, актах
приймання-передачі послуг ТОВ
«Алекс-Транс Груп» обов'язково вказує
вартість послуг перевезення за межами
державного кордону України, в межах
України до пунктів митного оформлення
та, окремо, від пунктів митного
оформлення до пунктів розвантаження,
ПДВ на вартість послуг в межах України
від пунктів митного оформлення до
пунктів розвантаження, номер даного
договору, номер замовлення та номер CMR,
що підтверджує виконання перевезення
вантажу. Позивач зобов'язаний
компенсувати ТОВ «Алекс-Транс Груп»
всі погоджені сторонами додаткові
документально підтверджені витрати на
перевезення вантажу, що виникли
внаслідок неточної інструкції
позивача, наданої у замовленні.

З матеріалів справи вбачається, що
аналогічні умови містить договір
перевезення вантажу № 25/11/2010-К від
24.11.2010, укладений позивачем з компанією
«Vakert Eu s.r.o.» (Словаччина), яка
організовувала транспортування
вантажів позивача із залученням третіх
осіб на умовах поставки EXW RU Калуга.

Крім того, додатковою угодою № 1 від
01.04.2011 внесено зміни до укладеного
договору перевезення в частині оплати
послуг та визначено, що плата за
послуги по договору становить 1 800,00 дол.
США за фрахт одного автовозу за
маршрутом м. Калуга (Російська
Федерація) - м. Київ. До плати за послуги
включено всі витрати «Vakert Eu s.r.o.» на
перевезення вантажу за вказаним
маршрутом (крім тих, що прямо
передбачені як витрати позивача), в
тому числі, витрати на страхування
вантажу.

01.09.2012 позивачем укладено договір про
надання транспортних послуг № 010912К з
компанією «Vakert Eu s.r.o.», яка
зобов'язується надавати послуги з
організації і виконання
перевезень легкових автомобілів у
міжнародному сполученні з м. Калуга
до м. Вишневе (Україна, Київська обл.), а
позивач зобов'язується оплачувати
надані нею послуги. Після завантаження
вантажу та закінчення митного
оформлення у пунктах навантаження, але
не пізніше ніж у день, наступний за днем
завантаження і митного оформлення
вантажу у пунктах навантаження, «Vakert Eu
s.r.o.» надсилає позивачу належним чином
оформлені довідки про транспортні
витрати на перевезення вантажу від
пунктів навантаження до пунктів
призначення. Після виконання
перевезення «Vakert Eu s.r.o.», передає
позивачу оригінали CMR, рахунку-фактури,
акта приймання-передачі послуг,
замовлення з підписами та печатками
сторін, VLDR з підписами та печатками
вантажовідправника, вантажоодержувача
та перевізника, інші документи. У
рахунках-фактурах, актах
приймання-передачі послуг «Vakert Eu s.r.o.»
обов'язково вказує номер і дату даного
договору, номер і дату замовлення та
номер і дату CMR. За організацію і
виконання доставки вантажу зі складу
позивача в м. Калуга до м. Вишневе,
позивач сплачує «Vakert Eu s.r.o.» 180,00 дол. США
за кожну одиницю вантажу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 267 Митного
кодексу України, який був чинним на
момент виникнення спірних
правовідносин, при визначенні митної
вартості до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за
оцінювані товари, додаються подальші
витрати, якщо вони не включалися до
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, зокрема: витрати на
транспортування оцінюваних товарів до
аеропорту, порту або іншого місця
ввезення на митну територію України.

Частиною 3 ст. 267 Митного кодексу
України встановлено, що при визначенні
митної вартості до ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті,
не допускається включення ніяких інших
витрат, крім тих, що передбачені у цій
статті. До митної вартості не
включаються нижченаведені витрати або
кошти за умови виділення їх з ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за оцінювані товари, які
документально підтверджено та які
піддаються обчисленню, зокрема,
передбачені п. «б» цієї частини
витрати на транспортування після
ввезення.

Системний аналіз наведених норм дає
підстави для висновку, що при
визначенні митної вартості до ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за оцінювані товари, додаються
подальші витрати на транспортування
оцінюваних товарів до аеропорту, порту
або іншого місця ввезення на митну
територію України.

Водночас, за умов виділення витрат на
транспортування оцінюваного товару
після його ввезення на митну територію
України з ціни такого товару, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті,
документального підтвердження таких
витрат та можливості їх обчислення,
підстави для включення таких витрат до
митної вартості зазначеного товару
відсутні.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
необґрунтованою позицію митного
органу, яку підтримали суди попередніх
інстанцій, про те, що всі витрати на
транспортування, понесені позивачем до
перетину кордону та після ввезення
товару на територію України, мають бути
включені до митної вартості оцінюваних
товарів, якщо неможливо виділити на
підставі первинних документів із
загальної суми витрат конкретний
розмір таких витрат, понесених до
перетину кордону, та обчислення суми
витрат після перетину кордону.

При цьому, суди помилково зазначили, що
транспортні витрати та їх вартість
мають бути підтверджені виключно
такими первинними документами, як акт
виконаних робіт, платіжні документи. На
думку суду, довідки про надані
транспортні послуги та довідки про
вартість послуг транспортування з
відображенням в зазначених документах
розподілу транспортних витрат на
витрати до митного кордону та після
його перетину не є первинними
документами, на підставі яких може
встановлюватись така вартість.

Відповідно до ч. 3 ст. 260 Митного кодексу
України для цілей визначення митної
вартості використовується інформація,
підготовлена у спосіб, сумісний з
принципами бухгалтерського обліку,
прийнятими у відповідній країні і
доцільними для певного методу
визначення митної вартості.

Згідно ч. 2 ст. 53 Митного кодексу
України, документами, які
підтверджують митну вартість товарів,
є: декларація митної вартості, що
подається у випадках, визначених у
частинах п'ятій і шостій статті 52 цього
Кодексу, та документи, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості, на підставі яких проводився
розрахунок митної вартості;
зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності; рахунок-фактура (інвойс) або
рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок
сплачено, банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів тощо.

Відповідно до ст. 9 Закону України від
16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити, перелік яких
визначено у цій нормі.

Таким чином, всі документи, складені
під час здійснення господарської
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення, які
за змістом та формою відповідають
наведеним вище вимогам закону,
належать до первинних документів
бухгалтерського обліку, інформація в
яких систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Законодавцем не передбачено вимог, за
якими факт здійснення господарських
операцій з перевезення вантажу, в т.ч.
міжнародного перевезення, фіксується
актом виконаних робіт, і що такий акт, а
також платіжні доручення, є єдиними
первинними документами обліку таких
господарських операцій. Чинні норми
митного законодавства, в тому числі, п. 8
Порядку декларування митної вартості
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, та подання
відомостей для її підтвердження,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.12.2006 № 1766 (яка
діяла до 01.06.2012), також не передбачено,
що акт виконаних робіт, в якому
здійснено розподіл витрат на
транспортування до ввезення товару на
митну територію України і після
ввезення, є основним документом, на
підставі якого визначаються витрати на
транспортування та є підставою для
обчислення таких витрат, в т.ч. витрат
на транспортування після ввезення.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
безпідставно не врахували всіх
первинних документів: рахунків-фактур,
актів, які виставлялися перевізником
за перевезення, які передбачають
вартість транспортних послуг, довідок
про транспортні витрати та про
вартість послуг з транспортування, які
за змістом та формою відповідають
вимогам закону щодо складання
первинних документів, та інформація в
яких складена у спосіб, сумісний з
принципами бухгалтерського обліку,
формально пославшись лише на
відсутність таких первинних
документів, як акти виконаних робіт та
платіжні документи з розбивкою
транспортних витрат до та після
перетину митного кордону України.

Відтак, суд касаційної інстанції не
може погодитись із неврахуванням
митним органом при обчисленні митних
платежів документів, які можуть
підтвердити розмір вартості
транспортування товарів по митній
території України, та збільшенням ним
на суму таких витрат митної вартості
оцінюваних товарів.

Таким чином, судами першої та
апеляційної інстанцій не надано
належної правової оцінки доказам, які
містяться в матеріалах справи, та
належність яких обґрунтовує позивач.

Зважаючи на те, що суди не виконали
покладених на них функцій та допустили
порушення норм процесуального права,
не врахувавши принцип офіційного
з'ясування всіх обставин справи, що
мають значення для правильного
вирішення справи, і це призвело до
передчасних та не обґрунтованих
належним чином висновків, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ч. 2 ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

При новому розгляді справи суду першої
інстанції, з урахуванням принципів,
закріплених ч. 4 та 5 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, слід звернути увагу на
дослідження доказів, які б
підтверджували дані про визначення
витрат, включених до митної вартості,
витрат на транспортування оцінюваних
товарів до аеропорту, порту або іншого
місця ввезення на митну територію
України та витрат на транспортування
після ввезення. У разі встановлення
обставини щодо включення митним
органом до митної вартості товару
витрат на транспортування після
ввезення, необхідно дослідити
наявність такої умови як можливість
виділення таких витрат з ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за оцінювані товари, а також
документальне підтвердження витрат та
можливість їх обчислення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 223,
227, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Порше
Україна» задовольнити частково.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
09.04.2013 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.09.2013 у справі № 2а-16433/12/2670
скасувати.

Справу № 2а-16433/12/2670 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна