Справа № 437/16003/13-а
Суддя: Бугера О. В.
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2013 року Ленінський
районний суд м.Луганська складі:

головуючого судді: Бугери
О.В.,

при секретарі
Білошицькій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного Управління
Державної казначейської служби у
Луганській області про визнання дій
незаконними, зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
відповідним позовом, в якому просив
визнати дії Головного управління
Державної казначейської служби у
Луганській області незаконними у
частині неперерахування стягнутих
коштів за виконавчими листами,
зобов'язати Головне управління
Державної казначейської служби у
Луганській області перерахувати
стягнуту суму на користь стягувача за
виконавчими листами, зобов'язати
відповідача надати звіт про виконання
судового рішення, стягнути понесені
витрати по сплаті юридичних послуг. В
обґрунтуванні позову зазначив, що
постановою Ленінського районного суду
м.Луганська від 13 лютого 2013 року його
позовні вимоги до Миколаївської
селищної ради про зобов'язання вчинити
певні дії було вирішено стягнути з
місцевого бюджету Миколаївської
селиної ради Сімферопольського району
АР Крим на його користь витрати з
оплати судового збору в сумі 34 грн. 45
коп., витрат з оплати юридичних послуг у
сумі 17 гривень 20 коп. Керуючись ЗУ «Про
виконавче провадження» та Порядком
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ, затвердженого
постановою КМУ від 03 серпня 2011 року №845
позивач звернувся з заявою до
відповідача з вимогою виконати судове
рішення. У відповідь надійшов лист від
02.10.2013 року, в якому було вказано, що у
зв'язку з тим, що в виконавчих листах
зазначено: «Стягнути з місцевого
бюджету Миколаївської селищної ради
Сімферопольського району АР Крим» для
повернення коштів йому необхідно
звернутись до відповідного боржника.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України у
встановленому Кабінетом Міністрів
України порядку.

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
визначається Порядком виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011
року №845. Згідно зазначеного Порядку
вказано, що рішення про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Позивачем вважається згідно наведених
норм, що необхідності в отриманні ще
якихось документів немає, тому що існує
реальне судове рішення, за яким видано
виконавчий лист, та суд вже до видання
цього виконавчого листа перевірив усі
додаткові документи та вирішив
стягнути визначену суму з Державного
бюджету, і його рішення є остаточним і
обов'язковим. А, Державне Казначейство,
у свою чергу, повинно виконувати дане
судове рішення, а не вирішувати
стягувати чи не стягувати з бюджету
кошти та вирішувати які ще дії повинен
виконати Стягувач для відновлення
свого порушеного права, яке визнано
судом. Для виконання рішення, на думку
позивача, немає ніяких перешкод та
необхідності отримувати ще якісь дані,
оскільки оригінал квитанцій та інших
платіжних документів передаються до
матеріалів справи до суду у процесі
провадження по справі та рішення про
стягнення якихось коштів вирішується
судом вже на підставі цих документів і
немає необхідності державному
казначейству перевіряти правильність
судових рішень. З огляду на зазначене
вважає, що державним виконавцем
допущено порушення права позивача на
належне та своєчасне виконання
судового рішення, що в рамках діючого
законодавства є неприпустимим.

У судове засідання позивач не з'явився,
надав клопотання про розгляд справи за
її відсутності.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, подав суду
заперечення про те, що Головне
управління Державного казначейства
України у Луганській області є
неналежним відповідачем по справі,
оскільки Головне управління ніяких
процесуальних обов'язків з позивачем
не мало, посилання позивача на те, що
він звертався до Головного управління
є невірним. Пакет документів для
виконання рішення про стягнення витрат
по сплаті правової допомоги та витрат з
оплати судового збору надходили не до
Головного управління, а до управління
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області. Тобто спірні відносини
виникли між ОСОБА_1 та управлінням
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області.

Дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до наступного.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, та принципом
рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, відповідно до якого
усі учасники адміністративного
процесу є рівними перед законом і
судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі постанови Ленінського
районного суду м.Луганська від 13 лютого
2013 року по адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до Миколаївської
селищної ради Сімферопольського
району АР Крим про зобов'язання вчинити
певні дії було видано виконавчі листи
про стягнення з місцевого бюджету
Миколаївської селищної ради
Сімферопольського району АР Крим на
користь ОСОБА_1 витрат з оплати
судового збору в сумі 34 гривні 45 коп. та
витрат з оплати юридичних послуг у сумі
17 гривень 20 копійок (а.с.5-6).

Листом №03-27/3361 від 02.10.2013 року
Управління Державної казначейської
служби України у м.Луганську
Луганської області щодо порядку
безспірного списання пояснило, що
згідно виконавчих листів Ленінського
районного суду м.Луганська від 26.09.2013
року зазначено «Стягнути з місцевого
бюджету Миколаївської селищної ради
Сімферопольського району АР Крим».
Тобто для повернення коштів ОСОБА_1
необхідно звернутись до відповідного
боржника.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України у
встановленому Кабінетом Міністрів
України порядку.

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
визначається Порядком виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011
року №845. Згідно зазначеного Порядку
вказано, що рішення про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавчі
дії провадяться державним виконавцем
за місцем проживання, перебування,
роботи боржника або за
місцезнаходженням його майна.

В ході розгляду справи було
встановлено, що оскільки постановою
Ленінського районного суду м.Луганська
від 13 лютого 2013 року витрати з оплати
судового збору та юридичних послуг
було стягнуто з місцевого бюджету саме
Миколаївської селищної ради
Сімферопольського району АР Крим, тому
дії відповідача в цій частині є
правомірними, оскільки відповідно до
Закону України «Про виконавче
провадження» в даному випадку належним
боржником є відповідний орган
Казначейства за місцем знаходження
боржника, а тому відсутні підстави для
зобов'язання Головного управління
Державної казначейської служби у
Луганській області перерахувати
стягнуту з боржника суму на користь
стягувача за виконавчими листами
№437/303/13а, виданими Ленінським районним
судом м.Луганська.

Разом з цим суд погоджується з
відповідачем відносно того, що Головне
управління Державного казначейства
України у Луганській області є
неналежним відповідачем по справі,
оскільки Головне управління ніяких
процесуальних обов'язків з позивачем
не мало, посилання позивача на те, що
він звертався до Головного управління
є невірним. Пакет документів для
виконання рішення про стягнення витрат
по сплаті правової допомоги та витрат з
оплати судового збору надходили не до
Головного управління, а до управління
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області. Тобто спірні відносини
виникли між ОСОБА_1 та управлінням
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області. Суд звертає увагу позивача на
те, що лист №03-27/3361 від 02.10.2013 року
виданий позивачу саме Управлінням
Державної казначейської служби
України у м.Луганську Луганської
області, яке підпорядковане Головному
управлінню Державної казначейської
служби України у Луганській області.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
відповідача у порядку ст.163 КАС України
надати звіт про виконання судового
рішення також не підлягають
задоволенню, оскільки є похідними від
попередніх вимог, складання звіту
Головним управлінням Державної
казначейської служби у Луганській
області є його правом, а не обов'язком.

Суд вважає, що не підлягають
задоволенню вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача судових витрат
на правову допомогу у розмірі 800 грн.,
оскільки, відповідно до вимог ст.90 КАС
України визначено, що витрати, повязані
з оплатою допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які надають
правову допомогу за договором, несуть
сторони.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27.04.2006, визначено, що граничні
розміри компенсації витрат на правову
допомогу в адміністративних справ,
якщо компенсація відповідно до закону
сплачується за рахунок держави, не
повинна перевищувати суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі,
яка надає правову допомогу,
виплачується 5 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за повний
робочий день.

На підтвердження понесених витрат
позивачем надано до суду копію
договору про надання юридичних послуг
від 10 жовтня 2013 року між відокремленим
підрозділом «Правовий захист
підприємств та громадян» ДП
«Донбаснафтопродукт» ТОВ
«Донбаснафтопродукт» та ОСОБА_1 (а.с.8-9)
та квитанцію прибуткового касового
ордеру №118 про оплату послуг за
договором б/н від 10.10.2013 року у сумі 800
грн (а.с.10).

Документів, що підтверджує статус
представника як адвоката або фахівця в
галузі права, не надано.

Окрім того, витрати на правову допомогу
є предметом доказування, а стороною
позивача не надано розрахунку витрат
та вартості послуг за договором про
надання юридичних послуг позивачем та
його представником. Також слід
зазначити, що в квитанції не зазначено
до якого договору вона вчинена.

Таким чином, суду не надано доказів
фактичних витрат робочого часу
адвокату або іншого фахівця у галузі
права на здійснення захисту інтересів
позивача у суді, а саме витрати
робочого часу є підставою для
розрахунку компенсації витрат на
правову допомогу в адміністративних
справ відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 590 від 27.04.2006.

За таких обставин, суд вважає,
необґрунтованими вимоги позивача щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу у сумі 800 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст.94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа), а у випадку
часткового задоволення позову -
відповідно до задоволених вимог.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.2, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанова суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному
обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку заяву не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не
була подана в строк, встановлений цим
Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий: суддя
О.В.Бугера