Справа № 2а/263/19/13
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р.
м.Київ
К/800/47921/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Маріупольської міської ради Донецької
області на постанову Жовтневого
районного суду м.Маріуполя від 04 червня
2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 28 серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради Донецької
області, Маріупольської міської ради
Донецької області, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про визнання протиправним та
скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до Виконавчого
комітету Маріупольської міської ради
Донецької області, Маріупольської
міської ради Донецької області, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просила
визнати недійсним та скасувати рішення
Виконавчого комітету Маріупольської
міської ради Донецької області від 17
березня 2004 року №113 та рішення
Маріупольської міської ради Донецької
області від 19 жовтня 2010 року №5/46-6890.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначала, що є власником
квартири АДРЕСА_1, до її квартири
примикає нежитлове приміщення площею
11,5 м.кв, яке призначене для
використання мешканцями будинку для
зберігання дитячих колясок.
Оскаржуваними рішеннями відповідачів
це приміщення було передано до
комунальної власності територіальної
громади та продано третім особам без
згоди власників квартири у
багатоквартирному будинку. Вказане
вважає порушенням її прав та прав
співвласників квартир будинку.

Постановою Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 04
червня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 серпня 2013
року, поновлено ОСОБА_2 строк
оскарження рішення Маріупольської
міської ради від 19 жовтня 2010 року №
5/46-6890; адміністративний позов ОСОБА_2 до
Маріупольської міської ради та
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради про визнання протиправним
та скасування рішення Маріупольської
міської ради № 5/46-6890 від 19 жовтня 2010
року задоволено; визнано протиправним
та скасовано підпункт 38 п.1 рішення
Маріупольської міської ради «Про
внесення змін до рішення
Маріупольської міської ради від 27
липня 2010 року №5/45-6702 «Про затвердження
переліку об'єктів міської комунальної
власності, які підлягають приватизації
в II півріччі 2010 року»; визнано
протиправним та скасовано рішення
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради від 17 березня 2004 року№113
«Про затвердження переліку нежитлових
приміщень, які знаходяться у міській
комунальній власності» в частині
затвердження переліку нежитлових
приміщень будинку №181, розташованого
по пр-ту Будівельників у м.Маріуполі,
які знаходяться у міській комунальній
власності міста та підлягають передачі
в оренду.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції,
Маріупольська міська рада Донецької
області звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить судові
рішення скасувати. Залишити позовну
заяву без розгляду.

У касаційній скарзі скаржник зазначає,
що спірне приміщення
використовувалося для власних потреб
житлово-комунального підприємства, а
не під колясочну, як нежитлове
знаходилось у власності
територіальної громади м.Маріуполя, а
тому його правомірно було включено до
переліку об'єктів, які підлягають
приватизації. Вказує також на пропуск
позивачем строку звернення з
адміністративним позовом та
непідвідомчість даного спору до
адміністративному суду.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач - ОСОБА_2 є
власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу квартири від
23 листопада 2004 року.

Пунктом 24 Додатку до рішення
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради від 17 березня 2004 року №113
«Про затвердження переліку нежитлових
приміщень, які знаходяться у міській
комунальній власності та підлягають
передачі в оренду» до об'єктів міській
комунальної власності міста було
включено в тому числі нежитлові
приміщення будинку АДРЕСА_2, без
зазначення конкретного переліку
приміщень.

Рішенням виконавчого комітету
Маріупольської міської ради від 17
березня 2004 року №113 зобов'язано міське
бюро технічної інвентаризації
видати свідоцтво про право власності,
витяг про реєстрацію права власності
та витяг з реєстру прав власності.

На підставі вказаного рішення
виконавчим комітетом Маріупольської
міської ради 25 травня 2009 року видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, за яким територіальна
громада м.Маріуполя в особі
Маріупольської міської ради набула у
комунальну власність нежиле
приміщення АДРЕСА_2.

За договором від 18 червня 2010 року №1068-Ж
про довгострокову оренду нежитлового
приміщення, укладеного між Управління
міського майна Маріупольської міської
ради та фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4, останній отримав у строкове
платне користування нежитлове
приміщення АДРЕСА_2 за цільовим
призначенням використання під комору.

Рішенням Маріупольської міської ради
від 19 жовтня 2010 року №5/46-6890 «Про
внесення змін до рішення
Маріупольської міської ради від 27
липня 2010 року № 5/45-6702 «Про затвердження
переліку об'єктів міської комунальної
власності, що підлягають приватизації
в II півріччі 2010 року» доповнено перелік
об'єктів міської комунальної
власності, що підлягають приватизації,
із зазначенням нежилого приміщення,
розташованого по пр-ту
Будівельників,181, що було орендоване
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4

28 грудня 2010 року Управлінням міського
майна Маріупольської міської ради та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення, за яким
останній набув право власності на
нежитлове приміщення АДРЕСА_2.

Предметом позовних вимог у даній
справі є оскарження рішення
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради від 17 березня 2004 року №113
«Про затвердження переліку нежитлових
приміщень, які знаходяться у міській
комунальній власності та підлягають
передачі в оренду», а також рішення
Маріупольської міської ради від 19
жовтня 2010 року №5/46-6890 «Про внесення
змін до рішення Маріупольської міської
ради від 27 липня 2010 року № 5/45-6702 «Про
затвердження переліку об'єктів міської
комунальної власності, що підлягають
приватизації в II півріччі 2010 року»
стосовно приміщення площею 11,3 м.кв у
будинку АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, зазначив,
що спірне приміщення призначене для
забезпечення експлуатації та
належного функціонування будинку,
побутового обслуговування мешканців
будинку і за визначенням ст.1 Закону
України «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» є
допоміжним (підсобним), а тому, згідно
п.2 ст.10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», п.41 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, має бути переданим у спільну
власність власників квартир у
багатоквартирному будинку та
відчуженню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що висновки
судів попередніх інстанції про
задоволення позовних вимог є
передчасними, зроблені без повного та
всебічного з'ясування обставин, що
мають значення для справи, при
неправильному застосуванні норм
матеріального права, рішення судів не
відповідають вимогам ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо їх законності та обґрунтованості.

Закон України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (Закон №
2482-XII) визначає правові основи
приватизації державного житлового
фонду, його подальшого використання і
утримання.

Згідно ст.1 Закону № 2482-XII приватизація
державного житлового фонду (далі -
приватизація) - це відчуження квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках, призначених для
проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Цією ж статтею також визначено, що
державний житловий фонд - це житловий
фонд місцевих Рад народних депутатів
та житловий фонд, який знаходиться у
повному господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, організацій, установ.

Як встановлено ч.2 ст.10 Закону № 2482-XII,
допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Допоміжними приміщеннями
багатоквартирного будинку за
визначенням ст.1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» (Закон №
2866-III) є приміщення, призначені для
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку
(сходові клітини, вестибюлі, перехідні
шлюзи, позаквартирні коридори,
колясочні, кладові, сміттєкамери,
горища, підвали, шахти і машинні
відділення ліфтів, вентиляційні шахти
та інші технічні приміщення).

При цьому колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що сам лише факт
знаходження приміщення у житловому
будинку (комплексі) не може слугувати
підставою для віднесення його до
підсобного (допоміжного) приміщення.

Відповідно до ст.1 Закону № 2866-III нежиле
приміщення - приміщення, яке належить
до житлового комплексу, але не
відноситься до житлового фонду і є
самостійним об'єктом
цивільно-правових відносин.

Згідно ч.4 ст.4 Житлового кодексу
Української РСР до житлового фонду не
входять нежилі приміщення в жилих
будинках, призначені для торговельних,
побутових та інших потреб
непромислового характеру.

Також, як передбачено ч.9 ст.8 Закону №
2482-XII, нежилі приміщення житлового
фонду, які використовуються
підприємствами торгівлі, громадського
харчування, житлово-комунального та
побутового обслуговування населення
на умовах оренди, передаються у
комунальну власність відповідних
міських, селищних, сільських Рад
народних депутатів.

Отже, для правильного вирішення даного
спору необхідно вірно встановити
статус спірного приміщення з
урахуванням його характеристики,
перевірити, чи є воно допоміжним або
підсобним, чи використовувалось воно (в
цілому або частково) для
обслуговування будинку або
задоволення потреб його мешканців, чи
знаходиться у ньому технічне
обладнання будинку тощо.

Висновок судів про те, що це приміщення
є колясочною, призначене для
забезпечення нормального
функціонування будинку і комфортного
проживання у ньому мешканців нічим не
обґрунтований з посиланням на
конкретні докази та фактичним
обставинам справи не відповідає.

Згідно наявних у справі документів та
пояснень відповідача у цьому
приміщенні розподільні вузли
комунікацій опалення, рамки управління
чи електрощитові, лічильники гарячої
чи холодної води тощо не знаходяться,
приміщення до 2008 року
використовувалося під власні потреби
житлово-експлуатаційної організації, а
з червня 2008 року знаходилося у
користування декількох суб'єктів
господарювання.

Вказані обставини судами попередніх
інстанцій не з'ясовані та не
перевірені, будь-якої оцінки
зазначеним запереченням відповідача
судами не надано.

Судами не з'ясовані підстави та
обставини прийняття рішення щодо
внесення вказаного приміщення до
комунальної власності територіальної
громади, не надана оцінка доводам
відповідачів про правомірність їх дій
з урахуванням положень Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)».

Вказані обставини мають суттєве
значення для вирішення даного спору, їх
правильне з'ясування впливає на
визначення норми, яка підлягає
застосуванню до спірних відносин.

Не можна визнати обґрунтованим рішення
суду першої інстанції в частині
поновлення пропущеного позивачем
строку звернення до суду з
адміністративним позовом.

Матеріали справи відповідного
клопотання позивача про поновлення
пропущеного строку звернення до
адміністративного суду не містять.

Судом поновлений строк оскарження
рішення Маріупольської міської ради
від 19 жовтня 2010 року № 5/46-6890, при цьому
також вирішені по суті вимоги щодо
визнання протиправним та скасування
рішення виконавчого комітету
Маріупольської міської ради від 17
березня 2004 року №113, проте обставини
щодо дотримання позивачем строку
звернення до суду з вимогами у цій
частині судом розглядалися та не
вирішувалися.

Резолютивна частина постанови суду
першої інстанції, зокрема абзац 4, не
відповідає резолютивній частині
повного тексту постанови.

Вищенаведені обставини судом
апеляційної інстанції залишені поза
увагою.

У відповідності з ч.1 ст.220 КАС України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами порушені вимоги щодо
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження усіх фактичних обставин,
що мають значення для правильного
вирішення справи, що призвело до
ухвалення рішень, які не відповідають
вимогам щодо законності та
обґрунтованості і таке неправильне
вирішення справи не може бути усунено
судом касаційної інстанції, рішення
судів попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Під час нового розгляду суду слід
врахувати вищенаведене, прийняти
обґрунтоване та законне рішення за
результатами повного, всебічного та
об'єктивного розгляду всіх обставин
справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Маріупольської
міської ради Донецької області
задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 04 червня 2013 року та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 серпня 2013
року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді