Справа № 826/14148/13-а
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представника позивача
представника відповідачаБорисюк Л.П.,
Ключковича В.Ю., Петрика І.Й. Чайка О.С.
Шевченко Т.В. Кумко О.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Макс
Стат» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 03
жовтня 2013 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Макс Стат» до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
05.08.2013 № та № , -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2013 року ТОВ «Макс Стат»
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
позовом до Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві в якому просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 05.08.2013 №
та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 03
жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 10.07.2013 по 16.07.2013
співробітниками Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
«Макс Стат» () з питань
дотримання податкового законодавства
по фінансово-господарських
взаємовідносинах із контрагентом ТОВ
«Промислова компанія «СДВ-Сервіс» () за період з 01.10.2012 по 31.10.2012.

В ході проведення перевірки податковим
органом встановлено порушення
позивачем вимог пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 22.1
ст. 22, п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.
138.1, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, щодо
заниження податку на прибуток на
загальну суму 46 158 грн., в т.ч. по
періодах: IV кв. 2012 р. на суму 46 158 грн., а
також п. 22.1 ст. 22, п. 44.1 ст. 44, п. 198.2, п. 198.3,
п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, щодо заниження податку на
додану вартість на загальну суму 43 960
грн., в т. ч. по періодах: жовтень 2012 р. на
суму 43 960 грн.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 23.07.2013 № 509/26-56-22-03-09/37358821 на підставі
якого прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № від 05.08.2013, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток на загальну суму 69 237,00 грн.,
в т.ч. 46 158,00 грн. - за основним платежем, 23
079,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями;

- № від 05.08.2013, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 65 940,00
грн., в т.ч. 43 960,00 грн. - за основним
платежем, 21 980,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів
виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також
права та обов'язки платників податків і
зборів, компетенція контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України, який вступив в силу з 01.01.2011.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України, якою визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому,
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України).

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Із системного аналізу положень
вказаних положень податкового
законодавства України випливає, що
право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наступних умов: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому, приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Вивченням матеріалів справи колегією
суддів встановлено, що в періоді за
який проводилася перевірка позивач мав
взаємовідносини з контрагентом ТОВ
«Промислова компанія «СДВ-Сервіс» щодо
надання послуг з поставки товару
(фарба, оліфа, світильники, лампи,
розетки, віники, тощо).

Так, між ТОВ «Макс Стат» (код за ), в особі директора Новікова О.А.,
що діє на підставі Статуту (Покупець),
та ТОВ «Промислова компанія
«СДВ-Сервіс», в особі директора Хорошка
О.С., що діє на підставі Статуту
(Продавець) було укладено Договір
поставки № СДВ8/12 від 01.10.2012, згідно
якого Продавець зобов'язується
поставити, а Покупець прийняти товар
(фарба, оліфа, світильники, лампи,
розетки, віники, тощо) відповідно до
специфікації, які є невід'ємною
частиною даного Договору. Договір діє
до повного виконання сторонами
зобов'язань за договором. Місце
складання договору - м.
Дніпропетровськ.

Згідно умов договору, транспортні
витрати по перевезенню несе Покупець.

Позивачем до перевірки не надано
товарно-транспортних накладних на
перевезення вищевказаного товару.
Також, позивачем не надано жодного
доказу щодо наявності на балансі
підприємства транспортних засобів чи
укладення договорів перевезення.

Згідно бази даних «Податковий блок»
«АІС Автомобіль» відомо, що як за ТОВ
«Макс Стат», так і його контрагентом
ТОВ «Промислова компанія «СДВ-Сервіс»
не зареєстровано транспортних засобів.

Отже, зазначене підтверджує той факт,
що операція відбулася лише на папері, а
тому є безтоварною.

Згідно п. 3 «Порядок розрахунків»
вищевказаного договору:

- 3.1. Покупець оплачує отриманий товар з
відстрочкою платежу в 120 днів;

- 3.2. В якості гарантійного зобов'язання
Покупець емітує і передає на адресу
Постачальника свій простий вексель
(без права випуску його на ринок цінних
паперів).

- 3.3. Після проведення розрахунків з
оплати товару Покупцем, Постачальник
зобов'язаний повернути вексель
Емітенту.

ТОВ «Макс Стат» до перевірки не надало
підтверджуючих документів щодо
передачі векселя на адресу
Постачальника, а саме: Акта
прийому-передачі векселя в якості
гарантійного зобов'язання та не надано
документів щодо повернення векселя
Емітенту.

Також, позивачем до перевірки не було
надано сертифікатів якості, наявність
яких вимагається в пп. 4.1. Договору №
СДВ8/12 від 01.10.2012.

Крім цього, не надано документів щодо
повернення векселя Емітенту, оскільки
такий вексель не був погашеним та
грошові зобов'язання за таким простим
векселем є чинними та невиконаними.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що сторонами не було
виконано умов договору, та відповідно
позивач протиправно (на порушення умов
договору), не перерахувавши кошти
контрагенту (тобто не здійснивши
жодних витрат), відніс суми коштів та
суми ПДВ по таких правовідносинах до
складу валових витрат та податкового
кредиту.

Разом з тим, до ДПІ у Подільському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
надійшов Акт ДПІ у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська від 12.06.2013 №
602/22-2/36559744 «Про неможливість проведення
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«ПК «СДВ-Сервіс» () з
питань фінансово-господарських
відносин з постачальниками та
покупцями за період з 01.06.2012 по 31.10.2012.

«Станом на 12.06.2013, ТОВ «ПК «СДВ-Сервіс»
() знаходиться на обліку
ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська (4 стан).

Зазначеною перевіркою встановлено, що
такий контрагент позивача ТОВ
«Промислова компанія «СДВ-Сервіс» за
місцем його реєстрації не знаходиться,
стан платника - « 9» направлено
повідомлення про відсутність за
місцезнаходженням.

Крім того, за наслідками такої
перевірки контрагента позивача ТОВ
«Промислова компанія «СДВ-Сервіс»,
податковим органом встановлено
відсутність в нього будь-яких трудових
ресурсів та матеріально-технічної бази
(складських приміщень, виробничих
потужностей, автотранспорту, інше) що
необхідні для здійснення
задекларованого виду діяльності
(поставки товару), відповідно до чого
вбачається проведення таким
контрагентом позивача транзитних
фінансових потоків, спрямованих на
здійснення операцій з надання
податкової вигоди, оскільки як було
зазначено вище та підтверджується
наявними у справі доказами - фактично
жодних коштів за такими договірними
відносинами із ТОВ «Промислова
компанія «СДВ-Сервіс» позивачем
сплачено не було, хоча валові витрати
та податковий кредит визначені
незважаючи на відсутність будь-яких
витрат з боку позивача.

Відповідно до Акта перевірки ТОВ
«Промислова компанія «СДВ-Сервіс»,
останній не звітує до податкового
органу після 2012 року (остання
декларація з податку на прибуток
подана за І півріччя 2012 р., остання
декларація з ПДВ подана за грудень 2012
р.), що також вказує на те, що зазначене
товариство не здійснює постійної
господарської діяльності з метою
отримання прибутку, оскільки також
останній «нібито надає послуги з
продажу-постачання товару» без
фактичного отримання за це грошових
коштів, а відповідно наведене ставить
під сумнів фактичність (реальність)
таких правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦКУ).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Такий правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.
216).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, у
позивача відсутні навіть платіжні
доручення, на підтвердження сплати
коштів за договірними відносинами з
ТОВ «Промислова компанія «СДВ-Сервіс»,
за наслідками яких позивачем
формувалися валові витрати та
податковий кредит перевіряємого
періоду.

Отже, позивачем не було виконано умов
договору із контрагентом ТОВ
«Промислова компанія «СДВ-Сервіс» щодо
оплати поставленого товару, відстрочка
оплати якого сторонами узгоджувалась
на 120 днів шляхом надання в якості
гарантії оплати простого векселя на
суму 263 762,86 грн. згідно Акта
прийому-передачі простого векселя від
31.10.2012, а саме - на час розгляду справи по
суті 03.10.2013 (тобто майже через рік після
передачі в якості гарантії оплати
простого векселя), грошових коштів за
такою господарською операцією з
поставки товару - позивачем на користь
ТОВ «Промислова компанія «СДВ-Сервіс»
оплачено не було, а прострочення сплати
за простим векселем становить більше
ніж півроку.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тобто, на відповідача як суб'єкта
владних повноважень, покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення, так
як він заперечує проти задоволення
позовних вимог.

Таким чином, висновки податкового
органу щодо порушення позивачем
положень пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 22.1 ст. 22, п.
44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.1, п. 138.8
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, щодо заниження
податку на прибуток на загальну суму 46
158 грн., в т.ч. по періодах: IV кв. 2012 р. на
суму 46 158 грн., а також п. 22.1 ст. 22, п. 44.1 ст.
44, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України є правомірними, а
позовні вимоги ТОВ «Макс Стат» -
безпідставними та такими, що не
підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Макс
Стат» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 03
жовтня 2013 року - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
В.Ю. Ключкович І.Й. Петрик

Повний текст ухвали складено та
підписано - 25.04.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Ключкович В.Ю.

Петрик І.Й.