Справа № 2а-8/11
Суддя: Мироненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/72834/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

судді - доповідача Мироненка О.В.

суддів - Сороки М.О.

Чумаченко Т.А.

провівши попередній розгляд справи за
позовом ОСОБА_2 до Вінницької міської
ради, третя особа - ОСОБА_3 про
скасування рішення за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на постанову
Вінницького міського суду Вінницької
області від 10 квітня 2012 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2010 року позивач звернувся в
суд із позовом до Вінницької міської
ради, третя особа - ОСОБА_3 про
скасування рішення.

Постановою Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 квітня 2012 року
позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції ОСОБА_3 звернулася зі
скаргою до суду апеляційної інстанції
щодо скасування зазначеного вище
рішення.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено
без задоволення, постанову суду першої
інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із постановою суду
першої та ухвалою суду апеляційної
інстанцій, ОСОБА_3 звернулася із
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати судові рішення,
ухвалити нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Вінницької
міської ради народних депутатів №723
від 02.10.1995 року надано ОСОБА_2 по
АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 365
кв.м. в постійне користування (а.с. 7).
04.09.2009 року Рішенням Вінницької міської
ради №2500, затверджено проект
землеустрою щодо відводу
земельних ділянок та передано
безоплатно у приватну власність ОСОБА_3
земельну ділянку площею 855 кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2, (1а)
(а.с. 18-19).

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернулась з
листом до позивача, в якому зазначала,
що земельна ділянка, площею 855 кв.м.,
якою позивач користується, на даний час
належить до будинковолодіння АДРЕСА_2
(на підставі рішення Вінницької
міської ради №2500 від 04.09.2009 року). З
даного листа позивач дізнався, що
частину переданої йому у постійне
користування земельної ділянки
передано у власність гр. ОСОБА_3 (а.с. 8).

Подільським центром судових експертиз
проведено судову будівельно-технічна
експертизу, згідно висновку № 984 якої,
до складу земельної ділянки площею 855
кв.м., що розташована по АДРЕСА_2,
наданої ОСОБА_3, згідно рішення №2500 від
04.09.2009р. Вінницької міської ради,
входить частина земельної ділянки із
земельної ділянки, яка була надана
ОСОБА_2 відповідно до рішення №723 від
02.10.1995р. Вінницької міської ради
народних депутатів.

До земельної ділянки будинковолодіння
АДРЕСА_2, яка рішенням від 04.09.2009р.
Вінницької міської ради №2500 передана
ОСОБА_3, входить частина земельної
ділянки площею 76,0 кв.м., яка одночасно
входить і до складу земельної ділянки
площею 365 кв.м., що була закріплена за
будинковолодінням АДРЕСА_1 відповідно
до рішення №723 від 02.10.1995р. Вінницької
міської ради народних депутатів за
ОСОБА_2 (а.с. 50-53).

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає правильним висновок суду про те,
що позивач користується земельною
ділянкою на законних підставах, так як
рішення виконавчого комітету
Вінницької міської ради народних
депутатів №723 від 02.10.1995 року, яким було
вирішено додатково надати ОСОБА_2 по
АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 365 кв.м.
в постійне користування, є дійсним,
скасовано не було, і прийнято раніше,
ніж рішення Вінницької міської ради
№2500 від 04.09.2009 року, яким, зокрема,
передано у приватну власність гр.
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 855 м.кв.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Тобто,
передаючи у власність ОСОБА_3 частину
земельної ділянки, що належить на праві
постійного користування ОСОБА_2,
Вінницька міська рада діяла в
порушення норм земельного
законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 3
Земельного Кодексу України, тут і далі
в редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин (далі - ЗК
України), земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Згідно статті 19 Земельного Кодексу
України від 18.12.1990 року, сільські,
селищні Ради народних депутатів
надають земельні ділянки у
користування для всіх потреб із земель
сіл, селищ, а також за їх межами для
будівництва шкіл, лікарень,
підприємств торгівлі та інших об'єктів,
пов'язаних з обслуговуванням населення
(сфера послуг), сільськогосподарського
використання, ведення селянського
(фермерського) господарства,
особистого підсобного господарства,
індивідуального житлового, дачного і
гаражного будівництва,
індивідуального і колективного
садівництва, городництва, сінокосіння
і випасання худоби, традиційних
народних промислів. Міська Рада
народних депутатів надає земельні
ділянки (крім ріллі і земельних
ділянок, зайнятих багаторічними
насадженнями) для будь-яких потреб у
межах міста.

Надання земельних ділянок
здійснюється за проектами відведення
цих ділянок. Розробку проектів
відведення земельних ділянок,
перенесення їх меж у натуру (на
місцевість) і виготовлення документів,
що посвідчують право користування
землею, здійснюють державні та інші
землевпорядні організації.
Замовниками виконання вказаних робіт є
відповідні місцеві Ради народних
депутатів, підприємства, установи і
організації.

Відведення земельних ділянок для
потреб громадян провадиться за кошти
державного, республіканського
(Республіки Крим) та місцевих бюджетів
на замовлення сільських, селищних,
міських, районних Рад народних
депутатів за місцем розташування
земельної ділянки.

Умови і строки розробки проектів
відведення земельних ділянок і
перенесення їх меж у натуру (на
місцевість) визначаються договором,
укладеним замовником з виконавцем цих
робіт.

Підприємство, установа, організація та
громадяни, заінтересовані в одержанні
земельних ділянок, звертаються з
відповідним клопотанням (громадянин з
заявою) до місцевої Ради народних
депутатів, яка має право надавати
земельні ділянки. Клопотання про
відведення ділянок, що надаються
Верховною Радою України, подаються до
обласної, Київської, Севастопольської
міської Ради народних депутатів.

До клопотання додаються: копія
генерального плану будівництва або
інші графічні матеріали, що
обґрунтовують розмір намічуваної для
відведення площі, титульний список або
довідка про фінансування будівництва,
проект рекультивації земель, інші
матеріали.

У заяві громадянина про надання
земельної ділянки вказуються бажані її
розмір і місце розташування, мета
використання.

Відповідна місцева Рада народних
депутатів розглядає клопотання (заяву)
у строк не більше місяця, дає дозвіл на
складання проекту відведення
земельної ділянки і одночасно
повідомляє про це Раду народних
депутатів, на території якої
розташована намічувана для відведення
земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з власником землі або
землекористувачем та подається до
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів, яка розглядає його
у місячний строк і в межах своєї
компетенції приймає рішення про
надання земель.

Якщо надання земельної ділянки
провадиться районною, обласною Радою
народних депутатів або Верховною Радою
України, сільська, селищна, міська Рада
народних депутатів свій висновок подає
до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів.

Районна (міська) Рада народних
депутатів приймає у місячний строк
рішення про надання земельної ділянки,
а по проекту, за яким надання ділянки
провадиться обласною Радою народних
депутатів або Верховною Радою України,
подає свій висновок до обласної Ради
народних депутатів.

Отже, передумовою прийняття рішення
про передачу земельної ділянки у
постійне користування, відповідно до
ЗК України (в редакції станом на 02.10.1995
року), є виготовлення та подання
зазначених вище документів.

Відповідно до пункту 1 Перехідних
положень Земельного Кодексу України
від 25.10.2001 року, рішення про надання в
користування земельних ділянок, а
також про вилучення (викуп) земель,
прийняті відповідними органами, але не
виконані на момент введення у дію цього
Кодексу, підлягають виконанню
відповідно до вимог цього Кодексу.

Конституційний суд України у своєму
рішенні №5-рп/2005 від 22.09.2005 року вказав,
що згідно з частиною четвертою статті 13
Основного Закону України держава
забезпечує захист прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання,
соціальну спрямованість економіки. Усі
суб'єкти права власності рівні перед
законом. Конституція України гарантує
право власності на землю, яке
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до закону
(частина друга статті 14).

Згідно з частиною третьою статті 41
Конституції України громадяни для
задоволення своїх потреб можуть
користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ця конституційна
гарантія не може тлумачитися як така,
що заперечує державний захист інших
визнаних майнових прав громадян (крім
права власності) або обмежує
можливості такого захисту прав
землекористувачів, набутих свого часу
відповідно до чинного на той час
законодавства.

Таким чином, стосовно права постійного
користування земельними ділянками діє
механізм захисту, гарантований
статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Земельний кодекс України в редакції
від 13 березня 1992 року закріпив право
колективної і приватної власності
громадян на землю зокрема право
громадян на безоплатне одержання у
власність земельних ділянок для
ведення селянського (фермерського)
господарства, особистого підсобного
господарства тощо (стаття 6).

Це свідчить про те, що поряд із
впровадженням приватної власності на
землю громадянам, на їх вибір,
забезпечувалася можливість
продовжувати користуватися земельними
ділянками на праві постійного
(безстрокового) користування, оренди,
пожиттєвого спадкового володіння або
тимчасового користування. При цьому в
будь-якому разі виключалась як
автоматична зміна титулів права на
землю, так і будь-яке обмеження права
користування земельною ділянкою у
зв'язку з непереоформленням правового
титулу.

Чинний Кодекс, прийнятий 25 жовтня 2001
року, визначив право постійного
користування земельною ділянкою як
право володіння і користування
земельною ділянкою, яка перебуває у
державній або комунальній власності,
без встановлення строку (частина перша
статті 92).

Права постійного користування
земельною ділянкою із земель державної
та комунальної власності набувають
лише підприємства, установи та
організації, що належать до державної
або комунальної власності, а також
громадські організації інвалідів
України, їх підприємства (об'єднання),
установи та організації. Використання
терміна "набувають", що означає "ставати
власником чого-небудь, здобувати
що-небудь", після набрання чинності
статтею 92 Кодексу свідчить, що ця норма
не обмежує і не скасовує діюче право
постійного користування земельними
ділянками, набуте громадянами в
установлених законодавством випадках
за станом на 1 січня 2002 року до його
переоформлення.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні визнав, що пункт 6 Перехідних
положень Кодексу через відсутність
встановленого порядку переоформлення
права власності або оренди та
унеможливлення безоплатного
проведення робіт із землеустрою і
виготовлення технічних матеріалів та
документів для переоформлення права
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або оренди
в строки, визначені Кодексом,
суперечить положенням частини
четвертої статті 13, частини другої
статті 14, частини третьої статті 22,
частини першої статті 24, частин першої,
другої, четвертої статті 41 Конституції
України.

Згідно частини 6 статті 118 ЗК України,
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву про вибір місця розташування
земельної ділянки до відповідної
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. До заяви додаються
матеріали, передбачені частиною п'ятою
статті 151 цього Кодексу (обґрунтування
необхідності вилучення (викупу) та/або
відведення земельної ділянки;
позначене на відповідному графічному
матеріалі бажане місце розташування
земельної ділянки з її орієнтовними
розмірами; засвідчена нотаріально
письмова згода землекористувача
(землевласника) на вилучення (викуп)
земельної ділянки (її частини) із
зазначенням розмірів передбаченої для
вилучення (викупу) земельної ділянки та
умов її вилучення (викупу); копія
установчих документів для юридичних
осіб, а для громадянина - копія
документа, що посвідчує особу), а також
висновки конкурсної комісії (у разі
відведення земельної ділянки для
ведення фермерського господарства).

Таким чином, Задовольняючи частково
позов, суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що відповідач
протиправно позбавив позивача
належної йому на праві користування
частини земельної ділянки, шляхом
прийняття оскаржуваного рішення №2500
від 04.09.2009 року.

Щодо висновку №984 судової
булівельно-технічної експертизи,
складеного 21.01.2011 року, експертом
Подільського центру судових експертиз
Кулик Т.П., колегія суддів зазначає
таке.

Відповідно статті 74 КАС України, суд
забезпечує докази допитом свідків,
призначенням експертизи,
витребуванням та оглядом письмових або
речових доказів, у тому числі за місцем
їх знаходження.

Згідно частини 1 статті 66 КАС України,
експертом є особа, яка має необхідні
знання та якій в порядку, встановленому
цим Кодексом, доручається дати
висновок з питань, що виникають під час
розгляду справи і стосуються
спеціальних знань цієї особи, шляхом
дослідження матеріальних об'єктів,
явищ і процесів, що містять інформацію
про обставини у справі.

Частиною 13 статті 66 КАС України, за
завідомо неправдивий висновок, відмову
без поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків у суді
експерт несе кримінальну
відповідальність.

Частиною 5 статті 82 КАС України
встановлено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим, однак незгода
суду з ним повинна бути вмотивована в
постанові або ухвалі.

З аналізу наявного в матеріалах справи
висновку експерта №984, колегія суддів
зазначає, що в цілому висновки експерта
є правильними та обґрунтованими, а
відтак можуть бути взяти судом в якості
доказу.

Крім того, судом досліджено наданий
суду акт перевірки дотримання
земельного законодавства від 16.08.2012
року, складеного державними
інспекторами сільського господарства
у Вінницькій області Гнатюком О.П. та
Осадчим С.А., а також лист Державної
інспекції сільського господарства у
Вінницькій області №1756 від 06.09.2012 року
(а.с.255-256).

З вказаного акту перевірки вбачається,
що державними інспекторами, без участі
ОСОБА_2, проведено перевірку та
встановлено, що останній користується
спірною частиною земельної ділянки,
наданої ОСОБА_3 у власність
оскаржуваним рішенням виконавчого
комітету Вінницької міської ради №2500
від 04.09.2009 року, яка раніше була надана
йому у постійне користування рішенням
виконкому Вінницької міської ради
народних депутатів. Будь-яких, нових
фактів чи обставин, які вже були
встановлені судом, у зазначеному вище
листі №1756 від 06.09.2012 року та акті
перевірки дотримання земельного
законодавства від 16.08.2012 року,
встановлено не було. Висновки акту
перевірки побудовані на тому, що
відсутній під час перевірки ОСОБА_2, не
надав інспекторам документів, які б
посвідчували його права на земельну
ділянку, а відтак земельна ділянка є
самовільно зайнятою. Колегія суддів не
бере до уваги зазначений акт перевірки,
так як його висновки не підкріплені
будь-якими належними та допустимим
доказами, а відтак не можуть свідчити
про реальність фактів викладених у
ньому.

З огляду на викладене, постанова суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій відповідають обставинам
справи наданим доказам та нормам
процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновки суду
не спростовують.

Підстав для скасування судового
рішення з мотивів, викладених в
касаційні скарзі, не вбачається.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення-без змін.

Керуючись статтями 220-1, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, постанову Вінницького
міського суду Вінницької області від 10
квітня 2012 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 30 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Судді