Справа № 815/2047/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2047/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Андрухіва В.В.,
Бжассо Н.В.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до начальника
управління правового забезпечення
регуляторної діяльності Державної
інспекції ядерного регулювання
України Матвєєвої Віри Григорівни про
визнання протиправними дій у частині
надання недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И
В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
начальника управління правового
забезпечення регуляторної діяльності
Державної інспекції ядерного
регулювання України Матвєєвої Віри
Григорівни (надалі по тексту -
відповідач), в якому просив: визнати
протиправними дії відповідача у
частині надання недостовірної
інформації.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він 01.10.2013 року на адресу
Державної інспекції з ядерного
регулювання України (надалі по тексту -
Держатомрегулювання України) запит до
публічної інформації з проханням
надати йому інформацію яким
нормативним документом визначений
порядок згідно з яким юридична або
фізична особа, що залучається до
виконання державної експертизи
ядерної та радіаційної безпеки
Держатомрегулювання України, може
отримати статус експерта у визначенні
та цілях, передбачених наказом
Держатомрегулювання від 21.02.2005 року № 21
«Про затвердження Порядку проведення
державної експертизи ядерної та
радіаційної безпеки». У відповіді від
03.10.2013 року № 09-15/7022-30із/31із йому було
вказано, що критерії відбору наведені у
п. 1.5 вищезгаданого Наказу, а також що й
порядок отримання статусу експерта
ніби то наведений у п. 1.5 того ж самого
Наказу. Проте, на думку позивача, у п. 1.5
відсутній саме порядок згідно з яким
юридична або фізична особа, що
залучається до виконання державної
експертизи ядерної та радіаційної
безпеки Держатомрегулюванням України,
може отримати статус експерта. З метою
уточнення процедури отримання статусу
експерта 15.10.2013 року позивач надіслав
на електронну адресу
Держатомрегулювання України запит до
публічної інформації з проханням
надати йому перелік документів, які
надає фізична особа, що не є
працівником Держатомрегулювання для
підтвердження своєї високої
кваліфікації та досвіду
науково-технічної діяльності у
відповідній спеціалізації з оцінки
факторів, які впливають на безпеку у
сфері використання ядерної енергії, а
також володіння спеціальними знаннями
з метою отримання статусу експерта у
визначенні та цілях, передбачених
вищезазначеним наказом
Держатомрегулювання від 21.02.2005 року №
21, а також просив надати йому копію
вищезгаданого нормативного документу.
У відповіді Держатомрегулювання
України від 18.10.2013 року № 09-15/7283-39із
вказано, що наразі Держатомрегулювання
України не встановило перелік та
вимоги до вищезазначених документів
тому відповідність особи вимогам та
критеріям для отримання статусу
експерта може бути підтверджено
загальноприйнятними документами, а
саме дипломом та іншим документом про
професійну підготовку (посвідчення,
сертифікат тощо) будь-якими іншими
документами, що можуть підтвердити
кваліфікацію та наявність спеціальних
знань, витягами із трудової книжки
тощо. На думку позивача, така відповідь
(від 18.10.2013 року № 09-15/7283-39із), яка не
посилається на п. 1.5 наказу
Держатомрегулювання від 21.02.2005 року № 21
підтверджує відсутність у Порядку
проведення державної експертизи
ядерної та радіаційної безпеки порядку
отримання статусу експерта. З огляду на
викладене, позивач вважає, що
відповідач у відповіді на його запит
надала позивачу недостовірну
інформацію, що у п.1.5 наказу
Держатомрегулювання від 21.02.2005 року № 21
наведений порядок отримання статусу
експерту.

Позивач у судове засідання не з'явився,
про дату, час та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином, подав
до суду заяву про розгляд справи без
його особистої участі.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, про дату, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином, направила до суду заяву
про розгляд справи без її участі. Також
відповідач направила до суду письмові
заперечення на адміністративний позов,
в яких позовні вимоги не визнала та
просила в задоволенні позову відмовити
в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
обставини, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлені наступні факти та
обставини.

Судом встановлено, що 01.10.2013 року ОСОБА_1
направив на адресу
Держатомрегулювання України запит до
публічної інформації відповідно до
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» (а.с. 6).

У зазначеному запиті позивач висловив
прохання повідомити його яким
нормативним документом визначений
порядок згідно з яким юридична або
фізична особа, що залучається до
виконання державної експертизи
ядерної та радіаційної безпеки
Держатомрегулюванням України, може
отримати статус експерта у визначенні
та цілях, передбачених наказом
Держатомрегулювання від 21.02.2005 року № 21
«Про затвердження Порядку проведення
державної експертизи ядерної та
радіаційної безпеки», що
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 07.04.2005 року за №372/10652 (надалі за
текстом - наказ Держатомрегулюванням
України від 21.02.2005 року № 21), а також
надати йому копію вищезгаданого
нормативного документу.

У відповідь, позивач від
Держатомрегулюванням України отримав
лист за підписом начальника Управління
правового забезпечення регуляторної
діяльності за № 09-15/7022-30із/31із від 03.10.2013
року (а.с. 6 - зворотній бік).

З метою уточнення процедури отримання
статусу експерта 15.10.2013 року ОСОБА_1
надіслав на електронну адресу
Держатомрегулювання України запит до
публічної інформації з проханням
надати йому перелік документів, які
надає фізична особа, що не є
працівником Держатомрегулювання для
підтвердження своєї високої
кваліфікації та досвіду
науково-технічної діяльності у
відповідній спеціалізації з оцінки
факторів, які впливають на безпеку у
сфері використання ядерної енергії, а
також володіння спеціальними знаннями
з метою отримання статусу експерта у
визначенні та цілях, передбачених
наказом Держатомрегулювання від 21.02.2005
року № 21 «Про затвердження Порядку
проведення державної експертизи
ядерної та радіаційної безпеки», що
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 07.04.2005 року за № 372/10652, а також
просив надати йому копію вищезгаданого
нормативного документу (а.с. 7).

У відповідь, позивач від
Держатомрегулюванням України отримав
лист за підписом заступника Голови за
№ 09-15/7283-39із від 18.10.2013 року, яким
позивача, зокрема, повідомлено про те,
що наразі Держатомрегулювання України
не встановило перелік та вимоги до
вищезазначених документів тому
відповідність особи вимогам та
критеріям для отримання статусу
експерта може бути підтверджено
загальноприйнятними документами, а
саме дипломом та іншим документом про
професійну підготовку (посвідчення,
сертифікат тощо) будь-якими іншими
документами, що можуть підтвердити
кваліфікацію та наявність спеціальних
знань, витягами із трудової книжки тощо
(а.с. 7 - зворотній бік).

Позивач, вважаючи, що начальник
управління правового забезпечення
регуляторної діяльності
Держатомрегулювання України Матвєєва
Віра Григорівна, у відповіді на його
запит надала недостовірну інформацію
відносно того, що у п. 1.5 наказу
Держатомрегулювання від 21.02.2005 року № 21
«Про затвердження Порядку проведення
державної експертизи ядерної та
радіаційної безпеки», що
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 07.04.2005 за № 372/10652 наведений
порядок отримання статусу експерту,
чим порушила вимоги п.6 ч. 1 ст. 14 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», а саме надавати
достовірну, точну та повну інформацію,
а також у разі потреби перевіряти
правильність та об'єктивність наданої
інформації.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з
наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною другою ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
інформацію» від 02.10.1992р. № 2657-ХІІ,
інформація - це будь-які відомості
та/або дані, які можуть бути збережені
на матеріальних носіях або відображені
в електронному вигляді.

Згідно ст. 5 вказаного Закону, кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не
повинна порушувати громадські,
політичні, економічні, соціальні,
духовні, екологічні та інші права,
свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Гарантії забезпечення права на доступ
до публічної інформації, визначені в
ст. 3 Закону України від 13.01.2011р. № 2939-VІ
«Про доступ до публічної інформації»
(далі - Закон № 2939-VІ), в чинній редакції
на момент виникнення спірних
правовідносин, полягають у обов'язку
розпорядників інформації надавати та
оприлюднювати інформацію, крім
випадків, передбачених законом;
визначення розпорядником інформації
спеціальних структурних підрозділів
або посадових осіб, які організовують у
встановленому порядку доступ до
публічної інформації, якою він володіє;
максимальним спрощенням процедури
подання запиту та отримання
інформації; доступом до засідань
колегіальних суб'єктів владних
повноважень, крім випадків,
передбачених законодавством;
здійсненням парламентського,
громадського та державного контролю за
дотриманням прав на доступ до
публічної інформації; юридичною
відповідальністю за порушення
законодавства про доступ до публічної
інформації.

Доступ до інформації забезпечується
шляхом: надання інформації за запитами
на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону №
2939-VІ).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ
визначено, що розпорядниками
інформації для цілей цього Закону
визнаються суб'єкти владних
повноважень - органи державної влади,
інші державні органи, органи місцевого
самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Строк розгляду запитів на інформацію
визначений статтею 20 Закону № 2939-VІ,
відповідно до частини першої якої
розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Як вбачається з матеріалів справи,
листами від 03.10.2013 року та від 18.10.2013
року, надісланим електронною поштою,
відповідач надав відповідь на запити
позивача від 01.10.2013 року та від 15.10.2013
року. Таким чином, відповідач надав у
строк протягом п'яти робочих днів
відповіді на запити позивача.

Щодо змісту відповіді на вищезазначені
запити на публічну інформацію, суд
приходить до наступних висновків.

Держатомрегулювання України, як орган
виконавчої влади є розпорядником
інформації, визначеним для цілей
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», та має надавати
відповіді на запити на інформацію в
рамках зазначеного Закону.

Згідно з частиною першою статті 1
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» публічна
інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Державна інспекція ядерного
регулювання України є центральним
органом виконавчої влади, який є
головним у системі центральних органів
виконавчої влади з формування та
реалізації державної політики у сфері
безпеки використання ядерної енергії.
Відповідно до підпункту 14 п.4 Положення
про Державну інспекцію ядерного
регулювання України, затвердженого
Указом Президента України від 06.04.2011
року № 403, Держатомрегулювання України
здійснює державну експертизу:

ядерної та радіаційної безпеки ядерних
установок, об'єктів, призначених для
поводження з радіоактивними відходами,
уранових об'єктів, інших джерел
іонізуючого випромінювання;

фізичного захисту ядерних установок,
ядерних матеріалів, радіоактивних
відходів, інших джерел іонізуючого
випромінювання.

Наказом Держатомрегулювання України
від 21 лютого 2005 року № 21 «Про
затвердження Порядку проведення
державної експертизи ядерної та
радіаційної безпеки», зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 7 квітня
2005 року за № 372/10652 встановлено мету,
завдання, порядок та процедури
проведення державної експертизи
ядерної та радіаційної безпеки (надалі
за текстом - ЯРБ) (абзац другий
преамбули Порядку) Відповідно до
пункту 1.5 зазначеного Порядку до
виконання експертизи ЯРБ, в залежності
від процедур її проведення, викладених
у розділах 2, 3 та 4 цього Порядку,
Держатомрегулюванням України можуть
залучатися відповідальна експертна
організація та експерти. У пункті 1.1
Порядку наведено визначення експерта
із зазначенням даних, яким повинна
відповідати особа, яка залучається до
виконання державної експертизи ЯРБ як
експерт. В пункті 1.5 наведено критерії,
з урахуванням яких проводиться відбір
експертів для включення їх до переліку
експертів, що можуть залучатися до
виконання державної експертизи ЯРБ, а
також зазначено, що цей перелік
складається Держатомрегулюванням
України.

Тобто, фактично, в пункті 1.5 Порядку
визначено порядок залучення до
виконання державної експертизи ЯРБ та
порядок отримання статусу експерта, а
саме:

- зазначено орган, який залучає до
виконання державної експертизи ЯРБ
відповідальну експертну
організацію та експерта
Держатомрегулювання України;

- зазначено критерії, яким повинна
відповідати особа, щоб бути відібраною
як експерт для залучення до виконання
державної експертизи ЯРБ;

- зазначено, що складається
перелік експертів, що можуть
залучатися до виконання державної
експертизи ЯРБ;

- зазначено орган, який складає цей
перелік - Держатомрегулювання України.

Таким чином, відповідно до зазначеного
вище Порядку, для того, щоб бути
залученим Держатомрегулюванням
України до виконання державної
експертизи ЯРБ необхідно бути або
відповідальною експертною
організацією або експертом. Для того,
щоб отримати статус експерта необхідно
бути включеним до переліку експертів, а
для того, щоб бути включеним в перелік
експертів необхідно відповідати
встановленим критеріям.

Будь - який інший нормативно-правовий
акт чи організаційно-розпорядчий
документ, який би встановлював більш
детальний порядок залучення експертів
до виконання державної експертизи ЯРБ
та більш детальний порядок отримання
статусу експерта не приймався ні
Держатомрегулюванням України, ні іншим
повноважним органом. Тобто, будь-якої
іншої публічної інформації у розумінні
Закону «Про доступ до публічної
інформації» з питань, що ставились
позивачем в запиті на публічну
інформацію, крім тієї, що міститься в
зазначеному вище Порядку проведення
державної експертизи ядерної та
радіаційної безпеки, не існує.

Суд зазначає, що залучення осіб до
проведення державної експертизи ЯРБ
здійснюється, перш за все, з
урахуванням потреб
Держатомрегулювання України, так, як
відповідно до статті 40 Закону України
«Про використання ядерної енергії» та
підпункту 14 п.4 Положення про
Держатомрегулювання України тільки
орган державного регулювання ядерної
та радіаційної безпеки проводить цю
експертизу. На даний час
Держатомрегулювання України державну
експертизу проводить силами
структурних підрозділів та, при
необхідності, залучає відповідальну
експертну організацію, яка повністю
задовольняє відповідні потреби
Держатомрегулювання України у
науково-технічній та
експертно-аналітичній підтримці
Держатомрегулювання України при
проведенні державної експертизи ЯРБ
тому необхідності в складанні переліку
експертів, що можуть залучатись до
виконання експертизи, не має.

З огляду на викладене, про вказані
обставини листом Держатомрегулювання
України від 03.10.2013 року № 09-15/7022-3Оіз/31із
за підписом відповідача було
повідомлено ОСОБА_1 на його запити на
публічну інформацію від 01.10.2013 (вх. №30із
від 01.10.2013 року та вх. №31із від 02.10.2013
року).

Як судом встановлено, 16 жовтня 2013 року
до Держатомрегулювання України
надійшов запит на публічну інформацію
від громадянина ОСОБА_1 від 15.10.2013 року
(вх. № 39 із від 16.10.2013 року) щодо надання
переліку документів, які надає особа
для підтвердження своєї кваліфікації
та досвіду науково - технічної
діяльності у відповідній сфері, а також
володіння спеціальними знаннями з
метою отримання статусу експерта у
визначенні та цілях, передбачених
наказом Держатомрегулювання України
від 21 лютого 2005 року № 21.

Листом Держатомрегулювання України
від 18.10.2013 року №09-15/7283-39із за підписом
заступника Голови Макаровської O.A.
ОСОБА_1 було надано відповідь щодо
відсутності переліку та вимог до
вищезазначених документів, але при
цьому було роз'яснено якими
документами може бути підтверджена
відповідність особи вимогам та
критеріям для отримання статусу
експерта.

Зазначена відповідь також підтверджує
достовірність інформації, що була
надана ОСОБА_1 листом від 03.10.2013 року №
09-15/7022-30із/31із, який є предметом позову,
а саме, що на даний час в
Держатомрегулювання України існує
лише одна з питання, що порушене в
запиті на публічну інформацію,
відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, а саме наказ
Держатомрегулювання України від 21
лютого 2005 року № 21 «Про затвердження
Порядку проведення державної
експертизи ядерної та радіаційної
безпеки», зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 7 квітня
2005 року за № 372/10652.

З огляду на викладене, посилання
позивача на лист Держатомрегулювання
України від 18.10.2013 року №09-15/7283-39із за
підписом заступника Голови
Макаровської O.A., як на доказ
недостовірності інформації, наданій
йому листом Держатомрегулювання
України від 03.10.2013 року № 09-15/7022-30із/31із
за підписом відповідача, суд вважає
необґрунтованими.

Таким чином, суд вважає, що
Держатомрегулювання України з метою
забезпечення права ОСОБА_1 на
інформацію, закріпленого Конституцією
України і законодавством України та у
межах повноважень надала обґрунтовані
та своєчасні відповіді на запити
ОСОБА_1 При цьому, враховуючи, що,
дійсно, Держатомрегулювання України не
встановила і не зобов'язана була
встановлювати (така вимога не
передбачена нормативно-правовими
актами) перелік документів, які повинні
надаватись фізичною особою для
підтвердження її кваліфікації та
досвіду для отримання статусу
експерта, Держатомрегулювання України
надала роз'яснення на предмет того, що
кваліфікація та досвід особи можуть
бути підтверджені загально
прийнятними документами.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що вимоги
позивача є безпідставними,
спростовуються матеріалами справи та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Перевіривши дії відповідача при
розгляді запиту на публічну інформацію
від 01.10.2013 року, суд дійшов висновку, що
вони вчинені нею з урахуванням вимог
Конституції України, чинного
законодавства України і з дотриманням
передбачених ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України принципів.

На підставі вищевикладеного, з
урахуванням встановлених судом фактів,
оцінюючи надані сторонами у справі
докази у сукупності, суд дійшов
висновку, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні
Конституційного суду України від 09.07.2002
року у справі за конституційним
зверненням товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Кампус Коттон клаб» щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
ст. 124 Конституції України (справа №
1-2/2002 про досудове врегулювання спорів)
в п. 3 зазначено, що положення частини
другої ст. 124 Конституції України
треба розглядати у системному зв'язку з
іншими положеннями Основного Закону
України, які передбачають захист судом
прав і свобод людини і громадянина, а
також прав юридичної особи,
встановлюють юридичні гарантії їх
реалізації, надаючи можливість кожному
захищати свої права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України).
Тобто кожна особа має право вільно
обирати не заборонений законом засіб
захисту прав і свобод, у т.ч. судовий
захист. Для забезпечення судового
захисту Конституція України у ст. 124
встановила принципи здійснення
правосуддя виключно судами. Із змісту
частини другої ст. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції на
всі правовідносини, що виникають у
державі, випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою
адміністративну правосуб'єктність
необмежену Законом України «Про доступ
до публічної інформації», керуючись
ст.ст. 48,56 КАС України, скористався
своїм правом на судовий захист, при
цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист
прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Україною 17.07.1997 року його
право не може бути обмежене, однак при
встановлених обставинах підстави для
задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О
В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
начальника управління правового
забезпечення регуляторної діяльності
Державної інспекції ядерного
регулювання України Матвєєвої Віри
Григорівни про визнання протиправними
дій у частині надання недостовірної
інформації, - залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги. Якщо апеляційну
скаргу не буде подано в строк,
встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складений та
підписаний суддею 28 квітня 2014 року.

Головуючий суддя
С.О. Cтефанов

Судді
В.В. Андрухів

Н.В. Бжассо