Справа № 2-а-8763/11/1423
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

31 березня 2014 р.м.ОдесаСправа №
2-а-8763/11/1423

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Голубкін О.І.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

доповідача судді - Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва на
ухвалу Центрального районного суду м.
Миколаєва від 11 грудня 2013 року про
задоволення подання відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області про зміну
способу виконання рішення суду у
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року відділ примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області (надалі - заявник, відділ ДВС)
звернувся до суду із поданням, в якому
просить суд змінити спосіб виконання
постанови Центрального районного суду
м. Миколаєва від 22 листопада 2012 року по
справі № 1423/8763/2011, шляхом стягнення з
управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва
(надалі - УПФУ, боржник, відповідач) на
користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1083,74 грн, що
нараховані боржником.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 11 грудня 2013 року в
подання відділу ДВС - задоволено.

Суд змінив спосіб виконання постанови
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 22 листопада 2012 року по
справі № 1423/8763/2011, шляхом стягнення з
УПФУ на користь ОСОБА_1 виплату
щомісячної доплати до пенсії в розмірі
30 % мінімальної пенсії за віком,
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», з
урахуванням встановленого
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» за період з 22
січня 2011 року по 22 липня 2011 року, в сумі
1083,74 грн., що нарахована боржником.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
УПФУ звернулося з апеляційною скаргою.

Апелянт, оскаржуючи ухвалу суду
посилався на те, що вона винесена з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, а тому просить її
скасувати та постановити нову, про
відмову в задоволенні заяви.

У відповідності до ч.1 п.1 ст.197 КАС
України суд апеляційної інстанції
розглянув справу в порядку письмового
провадження.

З'ясувавши обставини справи, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню на наступних підставах.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
у липні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
дії УПФУ неправомірними та стягнути з
відповідача на користь позивача
недоплачену за період з 01 січня 2011 року
по 30 червня 2011 року суму щомісячної
державної соціальної допомоги в
розмірі 1063,80 грн.

Постановою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Суд зобов'язав УПФУ здійснити
перерахунок пенсії за період з 01 січня
2012 року по 30 червня 2011 року, обчисливши
її у ці періоди з урахуванням
підвищення в розмірі 30% відповідно до
частини 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальної пенсії за
віком, та виплатити визначену різницю.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 11 липня 2013
року, постанова Центрального
районного суду м. Миколаєва від 22
листопада 2012 року - змінена, а
резолютивна її частина викладена у
наступній редакції:

«Зобов'язати УПФУ здійснити
перерахунок та підвищити пенсію ОСОБА_1
на 30% мінімальної пенсії за віком
(розмір якої встановлено частиною 1 ст.
28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування») відповідно до вимог ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за період з 20 січня 2011 року
по 22 липня 2011 року, за вирахуванням вже
виплачених сум за вказаний період.

Позовні вимоги за період з 01 січня 2011
року по 19 січня 2011 року, залишено без
розгляду».

30 серпня 2013 року Центральним районним
судом м. Миколаєва було видано
виконавчий лист.

Державним виконавцем 10 вересня 2013 року
було відкрито виконавче провадження.

Боржником у справі виконано рішення
лише в частині здійснення нарахування,
однак, в частині виплати суми боргу
рішення не виконано, у зв'язку із
припиненням державного бюджетного
фінансування на проведення виплат.

У зв'язку із вищенаведеним, 16 жовтня 2013
року відділ ДВС звернувся до суду з
поданням про зміну способу виконання
рішення суду

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 11 грудня 2013 року в
подання відділу ДВС - задоволено.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України,
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З'ясувавши обставини справи, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що суд першої інстанції при вирішенні
справи не вірно застосував чинні норми
як процесуального, так і матеріального
права, чим порушив вимоги ст. 159 КАС
України.

Так, статтею 14 КАС України встановлено,
що судове рішення, яким закінчується
розгляд справи в адміністративному
суді, ухвалюється іменем України.

Постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

З матеріалів справи вбачається, що
Центральний районний суд м. Миколаєва,
з урахуванням постанови Одеського
апеляційного адміністративного суду,
постановою задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_1, шляхом, зобов'язання УПФУ
здійснити перерахунок та підвищити
пенсію ОСОБА_1 на 30% мінімальної пенсії
за віком (розмір якої встановлено
частиною 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування») відповідно до вимог ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за період з 20 січня 2011 року
по 22 липня 2011 року, за вирахуванням вже
виплачених сум за вказаний період.

За приписами пункту другого частини
четвертої статті 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про зобов'язання відповідача -
суб'єкта владних повноважень прийняти
рішення або вчинити певні дії.

У разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії (п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України).

Аналіз резолютивної частини
вищезазначеної постанови та синтез
наведених процесуальних норм дають
підстави зробити висновок про те, що
зобов'язання, покладені на відповідача
цим судом, є позовними вимогами як
обраним судом видом захисту порушених
прав позивача, які суд задовольнив.

За таких обставин відділ ДВС просив
змінити не спосіб виконання постанови
суду, а судове рішення по суті позовних
вимог і вирішити додаткову позовну
вимогу, яка не була предметом розгляду
та дослідження адміністративного суду
під час прийняття цієї постанови, хоча
в адміністративному судочинстві
повноваження щодо зміни постанови суду
в частині задоволення позовних вимог
мають тільки адміністративні суди
апеляційної та касаційної інстанцій
(ст. 198, 223 КАС України).

Відтак суд першої інстанції,
задовольняючи заяву про зміну способу
виконання рішення, не звернув увагу та
не врахував відмінності між позовною
вимогою як обраним судом видом захисту
порушених прав позивача від способу
виконання судового рішення як одного з
його заходів, чим змінив постанову суду
по суті за відсутності на це
процесуальних повноважень.

Крім того, частиною першою статті 263 КАС
України встановлено, що за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
судового рішення (відсутність коштів
на рахунку, відсутність присудженого
майна в натурі, стихійне лихо тощо),
державний виконавець може звернутися
до адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Питання
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення може бути розглянуто також за
ініціативою суду.

Підставою для застосування правил цієї
норми є обставини, що перешкоджають
належному виконанню судового рішення в
адміністративній справі: ускладнюють
його виконання або роблять неможливим.

Для відстрочення чи розстрочення
виконання судового рішення такою
обставиною може бути недостатність
коштів на рахунку, стихійне лихо, для
зміни способу чи порядку виконання
судового рішення - неможливість
виконання судового рішення внаслідок
відсутності, пошкодження або знищення
об'єкта стягнення або з інших причин.

Таким чином, для відстрочення,
розстрочення виконання рішення та
зміни способу його є такі підстави: для
розстрочення та відстрочення -
обставини, що ускладнюють виконання, а
для зміни способу і порядку виконання -
обставини, які роблять виконання
неможливим.

З матеріалів справи вбачається, що
виконання постанови суду першої
інстанції неможливе через відсутність
коштів, виплата яких буде здійснена за
наявності відповідного фінансування з
Державного бюджету України.

Отже, виконання постанови суду
фактично можливе, хоча й за певних умов,
тому відсутні підстави для зміни
способу виконання рішення суду першої
інстанції.

До того ж, суд апеляційної інстанції
наголошує, що «захист порушеного права
у судовому рішенні» і «спосіб
виконання судового рішення» не є
тотожними поняттями (процесуальними
інститутами).

Аналіз оскаржуваного рішення суду
першої інстанції свідчить про те, що
суд першої інстанції, змінюючи спосіб
виконання постанови суду, фактично
змінив її суть, що належить до
повноважень суду апеляційної або
касаційної інстанції.

Окрім того, стаття 158 КАС України
визначає види судових рішень.

Так, частиною 1 ст. 158 КАС України
передбачено, що судове рішення, яким
суд вирішує спір по суті, викладається
у формі постанови.

Частина 2 ст. 158 КАС України чітко
зазначає, що судове рішення, яким суд
зупиняє чи закриває провадження у
справі, залишає позовну заяву без
розгляду або приймає рішення щодо
інших процесуальних дій, клопотань,
викладається у формі ухвали.

Однак, всупереч зазначеній нормі, суд
першої інстанції, вирішуючи питання
про задоволення заяви про зміну
способу виконання рішення, яке є
процесуальним питанням, виклав його у
формі постанови, зазначивши про це у
найменуванні документу.

За таких підстав, рішення суду першої
інстанції є помилковим та винесеним з
невірним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
що мають значення для вирішення справи,
у зв'язку із чим, підлягає скасуванню на
підставі ст.202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 202, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва -
задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м.
Миколаєва від 11 грудня 2013 року -
скасувати.

В задоволенні подання відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області про зміну
способу виконання рішення суду у
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку ст. 254 КАС України та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя
І.О.Турецька

суддя
Л.В. Стас

суддя
І.П. Косцова