Справа № 2а-121/10/1470
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/37852/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Вербицької О.В.

Островича С.Е.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30.04.2010 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.06.2011

у справі № 2а-121/10/1470

за позовом Приватного
підприємства „Виробничо-комерційна
фірма „Гідромаш"

до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
„Виробничо-комерційна фірма
„Гідромаш" звернулось до
Миколаївського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва про
скасування податкового повідомлення -

рішення № /0 від 10.06.2009, визнати
протиправними дії відповідача по
призначенню та проведенню невиїзної
документальної перевірки у травні 2009
року, за результатами якої було
складено акт № 1995/23-300-24783662 від 25.05.2009.

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від
30.04.2010 позовні вимоги задоволено у
повному обсязі, визнано протиправними
дії Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва по
проведенню документальної невиїзної
перевірки з питань взаємовідносин ПП
„Виробничо-комерційної фірми
„Гідромаш" з ТОВ „Астор и Я" за період з
01.06.2008 по 31.07.2008, за результатами якої
було складено акт № 1995/23-300-24783662 від
25.05.2009, визнано протиправним і
скасовано податкове
повідомлення-рішення №/0 від
10.06.2009.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.06.2011
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 05.05.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції Державна
податкова інспекція у Ленінському
районі м. Миколаєва звернулась до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в який просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалу суду апеляційної
інстанції, прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог відмовити
у повному обсязі.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанції
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем була проведена
документальна невиїзна перевірка
позивача з питань взаємовідносин
позивача з ТОВ „Астор и Я" за період з
01.06.2008 по 31.07.2008 та складено акт
№1995/23-300-24783662 від 25.05.2009.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №/0 від
10.06.2009, яким визначено позивачу
податкове зобов'язання за основним
платежем з податку на додану вартість у
сумі 16543грн. та за штрафними санкціями
на суму 8271 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем абз. "г" пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп.
7.4.5 п. 7.4 ст. 7; п. 1.3 ст. 1, пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7,
пп. 9.1, пп. 9.2, пп. 9.3, пп. 9.8 ст. 9, п. 10.1 ст. 10
Закону України „Про податок на додану
вартість", пунктів 2, 4, 5 „Порядку
заповнення податкової накладної",
затвердженого Наказом ДПА України від
30.05.1997 за №165, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 28.10.98 під
№691/3131, внаслідок чого занижено податок
на додану вартість сумі 16542, 95 грн.

Завищення позивачем податкового
кредиту в сумі 16543 грн. виникло у зв'язку
з тим, що податкові накладні ТОВ „Астор
и Я" не мають юридичної сили, оскільки
постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва № 2-а-3670/08 від 11.11.2008 були
визнані недійсними установчі
документи вказаного товариства - з
моменту реєстрації та свідоцтво про
реєстрацію платника податку на додану
вартість - з моменту видачі.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
„Про податок на додану вартість"
податковий кредит це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Підпунктом 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону
встановлено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Податкова накладна виписується на
кожну повну або часткову поставку
товарів (робіт, послуг). У разі коли
частка товару (робіт, послуг) не містить
відокремленої вартості, перелік
(номенклатура) частково поставлених
товарів зазначається в додатку до
податкової накладної у порядку,
встановленому центральним органом
державної податкової служби України,
та враховується у визначенні загальних
податкових зобов'язань.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 визначено, що
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з п. 9.8 ст. 9 Закону реєстрація
особи як платника податку на додану
вартість діє до дати її анулювання.

Пунктом 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 30.05.1997 № 165,
визначено, що податкова накладна
вважається недійсною у разі її
заповнення іншою особою, ніж вказаною
у пункті 2 даного Порядку.

Згідно з пунктом 2 Порядку податкову
накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

З аналізу положень чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства вбачається, що податкова
накладна вважається дійсною, якщо
виписана від імені юридичної особи -
платника податку на додану вартість.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій контрагент відповідача мав
статус платника податку на додану
вартість.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що судами першої та апеляційної
інстанції повно та всебічно, оцінивши
фактичні обставини справи, з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права дійшли вірного
висновку, що факт скасування
ТОВ „Астор и Я" його державної
реєстрації не може розглядатись як
підстава для зменшення позивачу суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість та донарахування суми
основного зобов'язання із зазначеного
податку, оскільки, станом на час
здійснення фінансово-господарської
діяльності контрагент позивача мав
статус платника податку на додану
вартість та вів господарську
діяльність на законних підставах.

Визнання недійсними установчих
документів юридичної особи та
свідоцтва платника податку на додану
вартість саме по собі не тягне за собою
недійсність податкових накладних,
виданих з моменту реєстрації такої
особи платником податку на додану
вартість і до моменту анулювання
реєстрації.

Стосовно визнання дії ДПІ
неправомірними, щодо проведення
документальної невиїзної перевірки,
результати якої зафіксовані в акті
№1995/23-300-24783662 від 25.05.2009.

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України не може
погодитися з таким висновком судів та
вбачає наявність підстав для закриття
провадження в адміністративній справі
в цій частині, зважаючи на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини
першої ст. 17 КАС України предметом
оскарження до адміністративного суду
можуть бути рішення
(нормативно-правові акти або правові
акти індивідуальної дії), дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень.

За змістом цієї норми предмет
оскарження за правилами
адміністративного судочинства повинен
мати юридичне значення, тобто впливати
на коло прав, свобод, законних
інтересів чи обов'язків, а також
встановлені законом умови їх
реалізації.

Закріплення частиною 2 ст. 2 КАС
України положення про можливість
оскарження до адміністративних судів
будь-яких рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження, не
означає спростування висновку про
юридичне значення рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень як предмета судового
оскарження, так само як не означає і
нівелювання способу захисту
порушеного права, свобод чи законних
інтересів.

Порядок оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства затверджено
наказом Державної податкової
адміністрації України № 984 від 22.12.2010.

Відповідно до пункту 3 Порядку акт
- службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби.

У п. 6 розділу І Порядку
передбачено, як складається висновок
акта документальної перевірки, зокрема
про те, що зазначається опис виявлених
перевіркою порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, з посиланням на
підпункти, пункти, статті законодавчих
актів або загальний висновок щодо
відсутності таких порушень.

Відповідно до пункту 6 розділу II
Порядку факти виявлених порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

З наведеного вбачається, що акт
перевірки є носієм доказової
інформації, яка в подальшому має
використовуватися контролюючим
органом для прийняття рішення щодо
визначення платникові податків
грошових зобов'язань. При цьому акт
складається посадовими особами
контролюючого органу і не містить
волевиявлення самого органу щодо
виявлених посадовими особами фактів.

Крім того, висновки акту
перевірки не є остаточними, оскільки
платник податків вправі надати свої
зауваження до відповідного акту, що
можуть у подальшому бути враховані
контролюючим органом під час вирішення
питання про здійснення нарахування
грошових зобов'язань за результатами
перевірки.

Тому як власне акт перевірки, так
і дії посадових осіб контролюючого
органу із складання цього акту не
створюють жодних правових наслідків у
вигляді виникнення, зміни чи
припинення будь-яких прав платника
податків, крім права на надання
зауважень до акту перевірки.

Враховуючи викладене, ані акт
перевірки, ані дії посадових осіб із
включення до такого акту певних
висновків не породжують правових
наслідків для платника податків, тобто
не змінюють стану його суб'єктивних
прав та не створюють жодних додаткових
обов'язків для платника податків.

З урахуванням цього, ані акт
перевірки, ані дії посадових осіб
контролюючого органу щодо включення до
акту певних висновків не можуть
порушувати права платника податків.

Таким чином, відсутні підстави
для задоволення позовів щодо
протиправності актів перевірки, а так
само дій щодо включення до актів
перевірки будь-яких даних, тобто щодо
формування змісту актів перевірки
(незалежно від того, яким чином
сформульовані відповідні позовні
вимоги).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Зважаючи на те, що обраний
позивачем спосіб захисту права не
відповідає його змісту та не підлягає
розгляду в суді, провадження в
адміністративній справі в частині
зобов'язання Державної податкової
інспекції надати органу державного
казначейства висновків із зазначенням
суми, що підлягає стягненню з
Державного бюджету України у розмірі
88647 грн. слід закрити.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30.04.2010 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.06.2011 у
справі № 2а-121/10/1470 задовольнити
частково, судові рішення скасувати в
частині задоволення позовних про
визнання протиправними дії Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва по проведенню
документальної невиїзної перевірки з
питань взаємовідносин Виробничо -
комерційної Фірми „Гідромаш" з ТОВ
„Астор и Я" за період з 01.06.2008 по 31.07.1008,
за результатами якої було складено акт
№ 1995/23-300-24783662 від 25.05.2009, із закриттям
провадження, в інших частинах
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30.04.2010 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.06.2011 у
справі № 2а-121/10/1470 скасувати в частині
задоволення позовних про задоволення
позовних про визнання протиправними
дії Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва по
проведенню документальної невиїзної
перевірки з питань взаємовідносин
Виробничо - комерційної Фірми
„Гідромаш" з ТОВ „Астор и Я" за період
з 01.06.2008 по 31.07.1008, за результатами якої
було складено акт № 1995/23-300-24783662 від
25.05.2009, із закриттям провадження, в
інших частинах постанову суду першої
інстанції та ухвалу суду апеляційної
інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, але може
бути переглянута Верховним Судом
України з підстав та порядку,
передбачених статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді О.В.
Вербицька С.Е. Острович