Справа № 825/3241/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
825/3241/13-а Головуючий
у 1-й інстанції: Баргаміна Н.М.
Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

за участю:

позивача
ОСОБА_2

представника позивача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України,
в якому, з урахуванням заяви про зміну
позовних вимог, просив визнати
протиправним рішення відповідача №
511-13 від 12.08.2013 року про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
його скасування; зобов'язати
відповідача повторно розглянути
питання щодо надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту позивачу; зобов'язати
відповідача надати позивачу статус
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими, просив його скасувати
та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В судове засідання з'явилися позивач,
представник позивача, апеляційну
скаргу підтримали та просили її
задовольнити з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Представник відповідача до суду не
з'явився, хоча він був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання, колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу у
його відсутності, відповідно до ч. 4 ст.
196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача,
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, постанова суду - без
змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Республіки Білорусь, в грудні 2012 року
після відмови отримання дозволу на
перебування на території Швеції прибув
до України, де 22.01.2013 року звернувся до
Чернігівського районного відділу УДМС
України в Чернігівській області з
заявою про надання йому дозволу на
імміграцію.

29.01.2013 року позивач звернувся до
Управління державної міграційної
служби України в Чернігівській області
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту на території України, в якій
причиною залишення країни
громадянської належності зазначив
побоювання за своє життя та здоров'я у
разі депортації до Республіки
Білорусь, а також побоювання порушення
сфальсифікованих кримінальних справ
по відношенню до нього.

За результатами розгляду особової
справи позивача, враховуючи
інформацію, отриману під час
проведення співбесід, начальником
відділу у справах біженців Управління
державної міграційної служби України в
Чернігівській області було складено
висновок від 17.05.2013 року, яким зазначено
про доцільність відповідно до п.13
частин першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
визнати ОСОБА_2 особою, яка потребує
додаткового захисту.

На підставі заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від
29.01.2013 року та співбесід від 12.03.2013 року,
від 08.05.2013, від 15.07.2013 року головним
спеціалістом ДМС України 09.08.2013 року
складено висновок про доцільність
відмови у визнанні ОСОБА_2 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

12.08.2013 року Державною міграційною
службою України прийнято рішення № 511-13
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі абз. 3, 5
ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" як особі, яка
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів та як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 ч.1 ст1 1 цього Закону,
відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відмову у задоволенні позову, при
цьому виходив з того, що дійсною
підставою небажання позивача
повертатись до Республіки Білорусь, як
до країни громадянської належності, є
побоювання кримінальної
відповідальності за вчинення дій, які
визначаються законодавством цієї
країни кримінальним злочином, в той же
час, зазначені причини не відносяться
до конвенційних ознак, тобто не є
такими, за яких особа може набути
статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» встановлено, що
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, зокрема,
особа: яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів.

Пунктом 4 ч.1 ст.6 Закону встановлено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.1
чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 зазначеного
Закону рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючи з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців. Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може вимагати
подання додаткової інформації від
уповноважених посадових осіб цього
центрального органу виконавчої влади,
які здійснювали розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 3 зазначеної статті
передбачено, що у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
Міністерства закордонних справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Таким чином, з аналізу норм вказаного
Закону вбачається, що міграційний
орган, зобов'язаний розглянути заяву
про надання статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту, для
встановлення додаткової інформації,
необхідної для оцінки достовірності
повідомленого, провести з нею
співбесіду та у разі виникнення
сумнівів щодо такої достовірності,
звернутись до відповідних органів для
підтвердження або спростування
наданих заявником відомостей.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951 року.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 27.04.2004 року №8043/04 із
змінами від 20.12.2011 року, заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; визначено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

З матеріалів справи вбачається, що,
позивачем, під час проведення з ним
співбесід, зроблено спробу
обґрунтувати свою заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема наявністю
побоювання за своє життя та здоров'я у
разі депортації до Республіки
Білорусь, а також побоювання порушення
сфальсифікованих кримінальних справ
по відношенню до нього.

Разом з тим, як вірно наголошено судом
першої інстанції, при розгляді справ
про оскарження рішень щодо надання
статусу біженця судам у кожному разі
необхідно перевіряти, у тому числі,
додержання центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту вимог статті 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", пункту "F" статті 1
Конвенції про статус біженців 1951 року.

Так, особі не надається статус біженця,
якщо вона вчинила тяжкий злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
набуття статусу біженця, якщо таке
діяння віднесено Кримінальним
кодексом України до тяжких злочинів.

При цьому, як умову для відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зазначені нормативні акти
передбачають наявність серйозних
(обґрунтованих) підстав вважати, що
особа вчинила тяжкий злочин. Фактичні
дані, зафіксовані у процесуальних
документах і рішеннях, прийнятих у
рамках провадження у кримінальній
справі (постанови про порушення
кримінальної справи щодо особи,
притягнення особи як обвинуваченого,
обрання запобіжного заходу, оголошення
розшуку обвинуваченого, вироки суду
тощо) можуть свідчити про вчинення
особою такого злочину. Ці документи
повинні перевірятися та оцінюватися
судом щодо їх належності, допустимості
та достовірності. Судам слід мати на
увазі, що вказані документи та рішення
можуть бути отримані у відповідному
порядку та засвідчені згідно з
вимогами міжнародного договору, яким
урегульовані відносини України з
конкретною державою у питаннях
екстрадиції. При цьому, досліджуючи та
оцінюючи інформацію про країну
походження, суд повинен брати до уваги
дотримання відповідною країною
міжнародних стандартів з
кримінального правосуддя.

Згідно з наявної у матеріалах справи
копії постанови Білоруської
військової прокуратури від 01.09.2008 року,
позивачу пред'явлено обвинувачення у
вчиненні злочинів, передбачених
частиною 2 статті 431 (дача хабара),
частини 1 статті 453 (порушення правил
несення прикордонної служби), частини 1
статті 455 (зловживання владою,
перевищення влади або бездіяльність
влади) Кримінального кодексу
Республіки Білорусь.

Постановою старшого слідчого по
важливим справам Білоруської
військової прокуратури від 01.09.2008 року
до ОСОБА_2 було обрано запобіжний
захід у вигляді взяття під варту.

Зі змісту листа № 41/62 від 01.04.2013 року
сектору Укрбюро Інтерполу Управління
МВС України в Чернігівській області за
обліковим даними Генерального
секретаріату Інтерполу станом на 28.03.2013
року громадянин Республіки Білорусь
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває в
міжнародному розшуку.

Як було зазначено вище, п. 4 ч.1 ст.6
Закону встановлено, що не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні.

Обов'язковим критерієм віднесення осіб
до таких, які потребують додаткового
захисту, згідно п.13 ч.1ст.1 Закону, є
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що дійсною підставою
небажання позивача повертатись до
Республіки Білорусь, як до країни
громадянської належності, видається
побоювання кримінальної
відповідальності за вчинення дій, які
визначаються законодавством цієї
країни кримінальним злочином, в той же
час, зазначені причини не відносяться
до конвенційних ознак, тобто не є
такими, за яких особа може набути
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту. В той же час,
підстав для висновку про можливість
застосування у країні громадянської
належності щодо позивача смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання, з матеріалів справи не
вбачається.

Стосовно вимог позивача про
зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати позивача
особою, яка потребує додаткового
захисту, колегія суддів зазначає
наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
виключною компетенцією уповноваженого
органу.

Таким чином, вищевказана позовна
вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
також задоволенню не підлягає.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
зобов'язання вчинити дії - залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 22
квітня 2014 року

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.