Справа № 757/720/14-а
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/720/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Новак
Суддя-доповідач: Коротких А. Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Коротких А.Ю.,

суддів:
Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3
на постанову Печерського районного
суду м. Києва від 31 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду
України, управління Пенсійного фонду
України в м. Чернівцях про зобов'язання
вчинити дії, -

В С
Т А Н О В И В :

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 31 січня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
позовні вимоги задовольнити повністю.
Свої вимоги апелянт аргументує тим, що
судом першої інстанції були неповно
з'ясовані всі обставини, що мали
суттєве значення для вирішення справи
та допущені порушення норм
матеріального права.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання та положення ст. 197
КАС України, колегія суддів приходить
до висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки позивач виїхав до
держави Ізраїль на постійне місце
проживання у серпні 1991 року, а рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009 щодо неконституційності
положення пункту 2 частини першої
статті 49, другого речення статті 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (даним рішенням було
визнано неконституційною норму
пенсійного законодавства щодо
припинення виплати пенсії особам, які
виїхали за кордон на постійне місце
проживання) поширюється на осіб, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон після 07.10.2009 року, то підстав
для призначення та виплати позивачу
пенсії за віком з 07.10.2009 року немає.

Колегія суддів не погоджується з даним
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
серпні 1991 року позивач виїхав на
постійне місце проживання в державу
Ізраїль.

У зв'язку з тим, що рішенням
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року було визнано неконституційними
положення п.2 ч.1 ст. 49 та друге речення
ст.51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV,
23.10.2013 року позивач звернувся до
Пенсійного Фонду України з заявою про
поновлення та виплату йому пенсії за
віком. Однак 06.11.2013 року Пенсійним
фондом України позивачу було
відмовлено в поновленні та виплаті
пенсії за віком.

Відповідно до статті 92 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

Порядок переведення пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання в інші країни,
визначається Кабінетом Міністрів
України.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
49 вказаного закону виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та
Ізраїлем стосовно призначення та
виплати пенсії не укладалося.

Враховуючи зазначене, Пенсійний фонд
України, припиняючи виплату пенсії
ОСОБА_3 у зв'язку з його переїздом на
постійне місце проживання до Ізраїлю,
діяв відповідно до вимог
законодавства, яке було чинне на момент
виникнення спірних правовідносин.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року по справі №
1-32/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України,
положення пункту 2 частини 1 статті 49,
другого речення статті 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 09
липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до статті 152 частини 2
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту
2 частини 1 статті 49 та другого речення
статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» втрачають чинність з 07
жовтня 2009 року, тобто від дати
прийняття рішення Конституційним
Судом України № 25-рп/2009.

Статтею 8 КАС України визначено, що суд
при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.
Забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що ОСОБА_3, проживаючи в
Ізраїлі, як громадянин України, має
такі ж самі конституційні права, як й
інші громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Також колегія суддів звертає увагу на
наступне.

До компетенції Пенсійного фонду
України не належить прийняття рішення
про поновлення виплати пенсії чи про
відмову в поновленні її виплати, адже
відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" поновлення
виплати пенсії здійснюється за
рішенням територіального органу
Пенсійного фонду.

Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про
звернення громадян" якщо питання,
порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України,
отримавши заяву ОСОБА_3 про поновлення
виплати пенсії, зобов'язаний був
направити її за належністю до
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівцях.

Оскільки Пенсійним фондом України такі
дії не були вчинені, колегія суддів
вважає необхідним визнати
протиправною його бездіяльність щодо
відновлення та виплати позивачу пенсії
за віком за межами України.

Також колегія суддів вважає необхідним
зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівцях поновити
та виплачувати пенсію ОСОБА_3 за межами
України.

В запереченнях на адміністративний
позов управління Пенсійного фонду
України в м. Чернівцях посилалося на
те, що не отримувало від ОСОБА_3
відповідної заяви, а тому відсутні
підстави для прийняття рішення про
поновлення виплати пенсії вказаній
особі.

Відповідно до п. 3 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 25 листопада 2005 року №
22-1 поновлення виплати пенсії дійсно
здійснюється за заявою пенсіонера.

Як раніше зазначалося, 23.10.2013 року
ОСОБА_3 надіслав заяву про поновлення
виплати пенсії, а отже створив залежні
від нього передумови для поновлення
виплати пенсії. Зазначену заяву не було
надіслано до управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівцях не з вини
позивача, а внаслідок протиправної
бездіяльності Пенсійного фонду
України.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що позивачу не може бути
відмовлено в захисті права на
поновлення виплати пенсії з посиланням
на відсутність відповідної заяви.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 спростовують висновки суду
першої інстанції та є підставами для її
скасування.

В адміністративному позові ОСОБА_3
просив поновити йому виплату пенсії з 07
жовтня 2009 року.

Вирішуючи питання про те, з якої дати
позивачу слід поновити виплату пенсії,
колегія суддів виходить з того, що
обов'язковою передумовою для
поновлення виплати пенсії є подача
пенсіонером відповідної заяви.
Поновлення виплати пенсії з ініціативи
територіального органу Пенсійного
фонду України чинним законодавством не
передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 49 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Оскільки заява про поновлення виплати
пенсії була подана позивачем 23 жовтня
2013 року, рішення про результати
розгляду вказаної заяви мало бути
прийняте у строк до 04 листопада 2013 року.

За таких обставин, колегія суддів
вважає необхідним зобов'язати
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівцях відновити та виплачувати
ОСОБА_3 пенсію за віком з 04 листопада 2013
року.

Судом першої інстанції при ухваленні
оскаржуваної постанови було неповно
з`ясовано обставини справи та порушено
норми матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія
суддів, у відповідності до ч.2 ст. 205 КАС
України, приходить до висновку, що
постанову суду першої інстанції
необхідно скасувати та ухвалити нову
постанову, якою позов задовольнити
частково.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 31 січня 2014 року скасувати
та ухвалити нову, якою позов
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Пенсійного фонду України щодо
відновлення та виплати ОСОБА_3 пенсії
за віком, який постійно проживає за
межами України - в Державі Ізраїль.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівцях призначити
та виплачувати ОСОБА_3 з 04 листопада 2013
року пенсію за віком за межами України.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, визначеному ст. 254 КАС України,
але може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України в
порядок і строки, визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий суддя:
Коротких А.Ю.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

Головуючий суддя

Коротких А. Ю.

Судді:

Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.