Справа № 826/14239/13-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Старової
Н.Е.

Чаку Є.В.

При секретарі: Бібко
А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спецконтракт" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 грудня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спецконтракт" до
Державної екологічної інспекції в м.
Києві про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 06
грудня 2013 року адміністративний позов
ТОВ "Спецконтракт" до Державної
екологічної інспекції в м. Києві про
зобов'язання вчинити дії - залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, на підставі наказу від 31
травня 2013 року № 1041 та направлення від
31 травня 2013 року № 1077, відповідачем у
період із 31 травня по 19 червня 2013 року
проведено планову перевірку позивача,
за результатами якої складено акт
перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами, у якому
зазначено, що в ході перевірки виявлено
порушення позивачем чинного
законодавства.

19 червня 2013 року відповідачем складено
припис, яким позивача зобов'язано у
строк до 27 червня та 08 липня 2013 року
усунути виявлені у ході перевірки
порушення, а саме: отримати дозвіл на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря на джерела викиду
котельні; стати на державний облік у
галузі охорони атмосферного повітря;
отримати дозволи на розміщення та
ліміти на утворення і розміщення
відходів, у тому числі на небезпечні;
розробити план організації роботи у
сфері поводження з відходами; вести
первинний поточний облік кількості,
типу і складу відходів, що утворюються,
збираються, перевозяться,
зберігаються, обробляються,
утилізуються, знешкоджуються та
видаляються за формою 1-Вт; подавати
статистичну звітність щодо поводження
з відходами; надати довідку про
кількість годин роботи джерел викидів
котельні (по кожному джерелу окремо) за
період часу із 27 грудня 2012 року по 18
червня 2013 року.

Не погоджуючись з таким приписом
відповідача, позивач звернувся до суду
з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України
«Про атмосферне повітря» викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
можуть здійснюватися після отримання
дозволу, виданого суб'єкту
господарювання, об'єкт якого належить
до другої або третьої групи, обласними,
Київською, Севастопольською міськими
державними адміністраціями, органом
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань охорони
навколишнього природного середовища
за погодженням з центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері санітарного та
епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до ч. 6, 7 статті 11 Закону
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами можуть здійснюватися на
підставі дозволу, виданого суб'єкту
господарювання, об'єкт якого належить
до першої групи, центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері охорони навколишнього
природного середовища, за погодженням
з центральним органом виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері санітарного та епідемічного
благополуччя населення. До першої
групи належать об'єкти, які взяті на
державний облік і мають виробництва
або технологічне устаткування, на яких
повинні впроваджуватися екологічно
безпечні технології та методи
керування. До другої групи належать
об'єкти, які взяті на державний облік і
не мають виробництв або технологічного
устаткування, на яких повинні
впроваджуватися екологічно безпечні
технології та методи керування. До
третьої групи належать об'єкти, які не
належать до першої і другої груп.

За змістом ч. 1 вказаної статті Закону
для забезпечення екологічної безпеки,
створення сприятливого середовища
життєдіяльності, запобігання
шкідливому впливу атмосферного
повітря на здоров'я людей та навколишнє
природне середовище здійснюється
регулювання викидів найбільш
поширених і небезпечних забруднюючих
речовин, перелік яких встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1655 від 13 грудня 2001 року затверджено
Порядок ведення державного обліку в
галузі охорони атмосферного повітря,
яким визначено єдину систему ведення в
галузі охорони атмосферного повітря
державного обліку об'єктів
(підприємств, установ, організацій та
громадян - суб'єктів підприємницької
діяльності), які справляють або можуть
справити шкідливий вплив на здоров'я
людей і на стан атмосферного повітря,
видів та обсягів забруднюючих речовин,
що викидаються в атмосферне повітря,
видів і ступенів впливу на його стан
фізичних та біологічних факторів.

Взяття на державний облік об'єктів, які
справляють шкідливий вплив, відповідно
до п. 4 Порядку, здійснює Мінприроди за
критеріями, встановленими цим
Міністерством за погодженням з
Держкомстатом.

Наказом Міністерства екології та
природних ресурсів України № 177 від 10
травняя 2002 року затверджено Інструкцію
про порядок та критерії взяття на
державний облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря.

У відповідності до п. 2 Інструкції
узяття на державний облік здійснюється
за такими критеріями: об'єктів - якщо в
їх викидах присутня хоча б одна
забруднююча речовина (або група
речовин), потенційний викид якої рівний
або перевищує величину, зазначену в
Переліку забруднюючих речовин та
порогових значень потенційних викидів,
за якими здійснюється державний облік;
видів та обсягів забруднюючих речовин,
що викидаються в атмосферне повітря, -
за умови, що обсяг потенційних викидів
рівний або перевищує порогові значення
за окремою речовиною або групою
речовин, наведених у додатку 1 до цієї
Інструкції.

Як вбачається з матеріалів справи, у
акті перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами зазначено, що на
балансі позивача є котельня, яка
представлена двома котлами «PROTHERM-80»
KLO-ZP.

Також в матеріалах справи міститься
копія паспорту на опалювальне
обладнання та технічний звіт з
чергових комплексно еколого-технічних
випробувань, з яких вбачається, що
позивачем використовувався
водогрійний котел PRO THERM 80 марки KI О,
який призначений для опалювання
приміщень та відноситься до газових
побутових приладів.

З наведеного вбачається, що позивачем
використовується побутовий котел,
призначений для опалювання житлових
приміщень, тобто такий від якого не
вимагається наявності відповідних
дозволів на викиди в атмосферне
повітря.

Натомість, в справі не міститься
відомостей щодо того, що викиди,
здійснені позивачем в атмосферне
повітря з двох побутових газових
котлів належать до забруднюючих
речовин у розумінні зазначених вище
нормативно-правових актів та тягнуть
необхідність отримання дозволів.

Відповідно до статей 1, 32, ч.ч. 4, 5 статті
33, статті 34 Закону України "Про відходи",
відходи - будь-які речовини, матеріали і
предмети, що утворилися у процесі
виробництва чи споживання, а також
товари (продукція), що повністю або
частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення.

Розміщення відходів - зберігання та
захоронення відходів у спеціально
відведених місцях чи об'єктах.

Відповідно до статті 33 Закону, частини 2
статті 55 Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища",
спеціальні місця для розміщення
відходів визначаються і закріплюються
органами місцевого самоврядування у
встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що тимчасове
накопичення відходів в контейнерах та
урнах, які не є спеціально відведеними
місцями чи об'єктами, до їх подальшої
передачі спеціалізованим
організаціям, яке здійснює позивач, не
є розміщенням відходів в розумінні
статті 1 Закону України "Про відходи".

Така позиція узгоджується з листом
Міністерства екології та природних
ресурсів України від 05 вересня 2011 року
№16687/07/11, згідно якого тимчасове
зберігання відходів в урнах або
контейнерах не є розміщенням відходів,
а контейнери для тимчасового
зберігання відходів не є місцями їх
кінцевого видалення і не відносяться
до спеціально відведених місць чи
об'єктів, та висловлена Вищимо
адміністративним судом України,
зокрема, в Постанові від 20 вересня 2012
року у справі № К/9991/37832/12.

Згідно п.2 Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів,
затвердженого Постановою КМ України
від 03 серпня 1998 року №1218, ліміт на
утворення відходів - це максимальний
обсяг відходів, на який у суб'єкта права
власності на відходи (далі - власник
відходів) є документально
підтверджений дозвіл на передачу їх
іншому власнику (на розміщення,
утилізацію, знешкодження тощо) або на
утилізацію чи розміщення на своїй
території; розміщення відходів -
зберігання та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи на об'єктах; ліміт на розміщення
відходів - обсяг відходів (окремо для
кожного класу небезпеки), на який у
власника відходів є дозвіл на їх
розміщення, виданий органами
Мінекоресурсів на місцях.

Відповідно до п.п. 10-12 Порядку місцеві
державні адміністрації за погодженням
Мінекоресурсів на місцях до 1 лютого
поточного року визначають перелік
власників відходів, яким необхідно
одержати ліміти на утворення та
розміщення відходів на власників, які
звільняються від одержання таких
лімітів). Органи Мінекоресурів до 1
березня поточного року надсилають на
адреси власників відходів
повідомлення про необхідність подання
на погодження проектів лімітів на
утворення та розміщення відходів на
наступний рік.

З аналізу вищенаведених правових норм
вбачається, що отримання лімітів на
утворення та розміщення відходів не є
обов'язковим для всіх без виключення
суб'єктів господарювання, їх наданню
передує обов'язок, як місцевих
державних адміністрацій, так і органів
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України вчинити
певні дії.

Судом встановлено, що позивачу не
надсилалось вказане повідомлення про
необхідність отримання лімітів на
утворення та розміщення відходів в 2013
році, отже і обов'язок на отримання
ліміту в нього не виникло.

Колегією суддів також встановлено, що
відходи, які утворюються в результаті
здійснення господарської діяльності
позивача, не використовуються за
місцем їх накопичення, а передаються
спеціалізованим підприємствам, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи договорами, а саме договір від 01
квітня 2013 року №3/1695-К/13 «На вивезення
та знешкодження (захоронення) твердих
побутових відходів» з TOB «Фірма
«Володар-Роз» та договір «На послугу по
прийому відпрацьованих люмінесцентних
ламп» від 06 грудня 2012 року №4877 з TOB
«Демікон».

Необхідно також зазначити, що відходи
позивача не пов'язані з виробничою
діяльністю, оскільки він не має
виробничих потужностей, отже, є
побутовими в розумінні статті 1 Закону
України "Про відходи", з огляду на що
позивач звільняється від одержання
лімітів на утворення і розміщення
відходів.

Вказана позиція також підтверджується
листом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
та ядерної безпеки України від 16 лютого
2000 року №14-6/134, з якого вбачається, що
підприємства, які мають договори
(контракти) на передачу відходів
спеціалізованим підприємствам,
дозволи на їх розміщення не видаються,
ліміти на їх розміщення не
встановлюються.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що в даному
випадку відповідачем не доведено
обставин та підстав, які б відповідно
до вищезгаданих положень
законодавства зобов'язували позивача
вчинити дії, визначені в приписі від 19
червня 2013 року.

Враховуючи викладене, позовна заява
вбачається вмотивованою,
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Таким чином, протиправним є висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні даного адміністративного
позову.

Отже при винесенні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
допущено порушення норм матеріального
права, що призвело до невірного по суті
вирішення справи.

Згідно до статті 202 КАС України -
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є, зокрема,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС
України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Спецконтракт" - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 грудня 2013 року -
скасувати.

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Спецконтракт" до Державної
екологічної інспекції в м. Києві про
зобов'язання вчинити дії -
задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати
припис б/н винесений державним
інспектором з охорони навколишнього
природного середовища м. Києва
Сусловим С. С. 19 червня 2013 року.

Визнати неправомірним витребування
Державною екологічною інспекцією у м.
Києві довідки про кількість годин
роботи котельні у ТОВ «Спецконтракт»
за період з 27 грудня 2012 року по 18 червня
2013 року.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254 КАС
України та може бути оскаржена
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції в порядку і
строки, встановлені статтею 212 КАС
України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Файдюк В.В.

Судді:

Старова Н.Е.

Чаку Є.В.