Справа № 2а-3778/12/0970
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року
м. Київ К/800/59332/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Костенка М.І.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області на ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2013
року та постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 11
вересня 2013 року по справі № 2а-3778/12/0970
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галичинатабак» до
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Галичинатабак»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень-рішень від 30
листопада 2012 року № та № .

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 11
вересня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2013
року у даній справі позов задоволено з
огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ «Галичинатабак» з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів, а також дотримання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01 жовтня 2010 року по 30 червня 2012
року, відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 30 листопада
2012 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на прибуток приватних
підприємств на суму 16517,00 грн., з яких на
12587,00 грн. за основним платежем та на
3930,00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, та № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на додану вартість на суму
3650418,00 грн., з яких на 2920334,00 грн. за
основним платежем та на 730084,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань слугували
висновки відповідача про порушення
позивачем вимог пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
прибуток на суму 12587,00 грн., вимог пункту
187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188,
пункту 189.1 статті 189, пунктів 198.3, 198.5
статті 198, пункту 193.1 статті 193
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 2920334,00 грн.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, інших витрат,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З наведеного випливає, що право
платника на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат надається
добросовісним платникам для
компенсації реально понесених ними
витрат, пов'язаних з отриманням
прибутку, у зв'язку з чим обумовлюється
необхідністю підтвердження належними
документами факту понесення таких
витрат.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; дата відвантаження товарів, а
в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Відповідно до пункту 189.1 статті 189
Податкового кодексу України у разі
здійснення операцій відповідно до
пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база
оподаткування за необоротними
активами визначається виходячи з
балансової (залишкової) вартості, що
склалася станом на початок звітного
(податкового) періоду, протягом якого
здійснюються такі операції (у разі
відсутності обліку необоротних
активів - виходячи із звичайної ціни), а
за товарами/послугами - виходячи з
вартості їх придбання.

Згідно з пунктом 198.5 статті 198
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний нарахувати
податкові зобов'язання виходячи з бази
оподаткування, визначеної відповідно
до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за
товарами/послугами, необоротними
активами, під час придбання або
виготовлення яких суми податку були
включені до складу податкового
кредиту, у разі якщо такі
товари/послуги, необоротні активи
починають використовуватися: в
операціях, що не є об'єктом
оподаткування (крім випадків
проведення операцій, передбачених
підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196
цього Кодексу); в операціях, звільнених
від оподаткування відповідно до цього
Кодексу, міжнародних договорів (угод)
(крім випадків проведення операцій,
передбачених підпунктом 197.1.28 пункту
197.1 статті 197 цього Кодексу); в
операціях, що здійснюються платником
податку в межах балансу платника
податку, у тому числі передача для
невиробничого використання,
переведення виробничих необоротних
активів до складу невиробничих
необоротних активів; в операціях, що не
є господарською діяльністю платника
податку.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів, що при вирішенні
даного спору слід виходити з
презумпції добросовісності платника,
яка презюмує економічну виправданість
дій платника, що мають своїм наслідком
отримання податкової вигоди, та
достовірність відомостей у
бухгалтерській та податковій
звітності платника.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування витрат.

В підтвердження відсутності факту
реалізації залишків товару позивача, а
також безтоварності господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом ДПІ у м. Івано-Франківську
не надано жодних належних та
допустимих доказів.

Крім цього, податковим органом не
доведено здійснення позивачем
операцій, що покладають на нього
обов'язок визначати балансову вартість
реалізованих товарів.

Натомість позивачем під час розгляду
справи судом першої інстанції було
надано суду копію укладеного з
контрагентом договору купівлі-продажу
від 29 березня 2012 року, копії додатку № 1
до даного договору, видаткових
накладних, податкових накладних.
Зазначені документи містять усі
необхідні реквізити, як того вимагає
чинне законодавство України.

Крім цього, з матеріалів справи
вбачається, що постановою
Івано-Франківського міського суду від
12 липня 2010 року обрано запобіжний захід
щодо ОСОБА_3, колишнього працівника
позивача, у зв'язку з розкраданням ним
товарів на загальну суму 3145897,04 грн.
Вартість вказаних товарів станом на 01
січня 2012 року, за мінусом частково
відшкодованих ОСОБА_3, помилково
числилась на рахунку 281/1 «Товари», у
зв'язку з чим бухгалтерською довідкою
ТОВ "Галичинатабак" від 31 січня 2012 року
на уточнення даних обліку суму 2392841,80
грн. було перенесено із кредиту рахунку
281/1 «Товари» у дебет рахунку 375
«Розрахунки по відшкодуваннях
завданих збитків», що було відображено
і в оборотно-сальдовій відомості
підприємства за січень 2012 року, однак,
не взято до уваги податковим органом
при проведенні перевірки.

Викладене свідчить про помилковість
висновку відповідача про невиробниче
використання позивачем товарів на суму
2392841,80 грн. та, відповідно, про заниження
позивачем бази оподаткування податком
на додану вартість на вказану суму.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому, відповідно до п. 3 ст. 2201
КАС України, касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області відхилити.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2013
року та постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 11
вересня 2013 року по справі № 2а-3778/12/0970
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписКостенко М.І.