Справа № 2а-4836/11/0538
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козлов Д.О.
Суддя-доповідач - Гімон М.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року справа №
2а-4836/11/0538

Донецький апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів: судді-доповідача Гімона М.М.,
суддів Блохіна А.А., Юрко І.В., розглянув
в порядку письмового провадження
апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради на
постанову Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 20 березня 2014 року у справі
№ 2а-4836/11/0538 за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И
В:

Постановою Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 20 березня 2014 року позов
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,
задоволено частково. Визнано дії
відповідача неправомірними та
зобов'язано відповідача здійснити
нарахування та виплату позивачу
недоплаченої суми допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років за
період з 11.01.2011 року по 21.08.2012 року з
урахуванням фактично виплачених сум. В
задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив постанову
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на те, що на час
виплати щорічної грошової допомоги на
оздоровлення відповідач діяв на
підставі Постанови Кабінету Міністрів
України від 27.12.2001 року № 1751 «Про
затвердження Порядку призначення і
виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми», а тому дії відповідача не
можливо вважати такими, що суперечать
законодавству. Також апелянт
посилається на те, що суд безпідставно
стягнув з відповідача судовий збір, в
той час коли відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про державне мито» органи управління
праці та соціального захисту населення
звільнені від сплати державного мита.

Сторони в судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явились, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином. За
приписами п.2 ч.1 ст.197 КАС України
розгляд справи колегією суддів
здійснюється в письмовому
провадженні.

Вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,
здійснюючи апеляційний перегляд
справи в межах апеляційної скарги,
дійшла висновку, що останню необхідно
задовольнити частково, а рішення суду
першої інстанції змінити з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що позивач є матір'ю
ОСОБА_3, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено свідоцтвом про
народження (арк. справи 21).

Позивач у зв`язку з народженням дитини
перебуває на обліку відповідача та з
01.08.2010 р. отримує допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі, визначеному відповідно
до Постанови Кабінету Міністрів
України від 27.12.2001 року № 1751 «Про
затвердження Порядку призначення і
виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми».

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач неправомірно виплачував
позивачу допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі, який суперечить статті
15 Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми".

В частині відмови в задоволені решти
позовних вимог постанова суду першої
інстанції сторонами по справі не
оскаржується.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції про задоволення
позову зроблені на підставі всебічно
досліджених доказів, обставинам справи
дана правильна правова оцінка, а при
прийнятті рішення вірно застосовані
норми матеріального та процесуального
права.

Статтею 5 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» від 21
листопада 1992 року № 2811-XII (зі змінами та
доповненнями) передбачено, що всі види
державної допомоги сім'ям з дітьми,
крім допомоги у зв'язку з вагітністю та
пологами жінкам, зазначеним у частині
другій статті 4 цього Закону,
призначають і виплачують органи
соціального захисту населення за
місцем проживання батьків
(усиновителів, опікуна, піклувальника).

З 1 січня 2008 року відповідно до статті 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" та пункту 3 Прикінцевих
Положень цього Закону, пункту 22 Порядку
про призначення та виплату державної
допомоги сім'ям з дітьми затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751, розмір
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між: з 1 січня 2008 року - 50%; з 1
січня 2009 року -75%; з 1 січня 2010 року - 100%
прожиткового мінімуму встановленого
для працездатних осіб та
середньомісячним сукупнім доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем призначено допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до частини
першої статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» в
редакції Закону № 107-VІ, тобто у розмірі
не менше 130 гривень без врахування
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців.

В той же час, колегія суддів зазначає,
що відповідно до Прикінцевих положень
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік», розділ ІІ «Внесення
змін до деяких законодавчих актів
України», яким викладена зазначена
редакція частини першої статті 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми», діяла по 31 грудня 2008
року.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року N 1751
саме на виконання Закону N 2811-XII (пункт 1).

Таким чином, станом на день звернення
позивача до відповідача із заявою при
призначення їй допомоги по догляду за
дитиною до досягнення трирічного віку,
частина 1 статті 15 Закону діє в
наступній редакції: допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

В подальшому, ані Законом України «Про
Державний бюджет на 2011 рік», ані
Законом України «Про Державний бюджет
на 2012 рік», ані іншими законами не
встановлювався інший розмір допомоги,
ніж в Законі №2811-ХІІ.

Таким чином, відповідач, виплачуючи
позивачу з 11.01.2011 року допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в розмірі меншому ніж
визначено статтею 15 Закону №2811-ХІІ,
діяв неправомірно та з порушенням
вимог законодавства.

Посилання апелянта на те, що на час
виплати грошової допомоги відповідач
діяв на підставі Постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751
«Про затвердження Порядку призначення
і виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми», колегія суддів не приймає до
уваги, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 9
КАС України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, Закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу, в даному випадку положення ст. 15
Закону №2811-ХІІ.

Посилання апелянта на те, що відповідно
до п. 7 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про державне мито»
органи управління праці та соціального
захисту населення звільнені від сплати
державного мита, а тому суд першої
інстанції безпідставно стягнув з
відповідача судовий збір, колегія
суддів також вважає необґрунтованими,
оскільки питання справляння судового
збору з 01.11.2011 року регулюються Законом
України «Про судовий збір», яким не
встановлені пільги щодо сплати
судового збору органами управління
праці та соціального захисту
населення, які є відповідачами по
справі.

В той же час, суд першої інстанції,
стягуючи судові витрати по сплаті
судового збору на користь ОСОБА_2, не
звернув уваги на те, що відповідно до
положень ч. 1 ст. 94 КАС України судові
витрати присуджуються з Державного
бюджету України або відповідного
місцевого бюджету, якщо іншою стороною
був орган місцевого самоврядування,
його посадова чи службова особа.

Оскільки відповідач по справі є
органом місцевого самоврядування, тому
судові витрати підлягають стягненню з
місцевого бюджету міста Маріуполя
Донецької області.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції правильно по суті вирішено
справу, однак з частково помилковим
застосуванням норм процесуального
права, що в свою чергу є підставою для
зміни рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 24, 195, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради
задовольнити частково.

Постанову Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 20 березня 2014 року у справі
№ 2а-4836/11/0538 за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії змінити.

В абзаці четвертому резолютивної
частини постанови Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 20 березня 2014 року у справі
№ 2а-4836/11/0538 змінити слова «з Управління
праці та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради, , розташованого в м. Маріуполі по
пр. Перемоги, 16» на слова «з місцевого
бюджету міста Маріуполя Донецької
області».

В іншій частині постанову
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 20
березня 2014 року у справі № 2а-4836/11/0538
залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції
за наслідками апеляційного перегляду
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення її копії особам, які
беруть участь у справі та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом 20 днів після
набрання законної сили.

Колегія суддів
М.М. Гімон

А.А. Блохін

І.В. Юрко