Справа № 813/8406/13а
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.
Справа № 876/1792/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Гулида Р.
М., Шавеля Р.М.

за участю секретаря
Корнієнко О. А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача
Клапчука Р. Я.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 15
січня 2014року у справі № 813/8406/13а за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області про визнання
протиправним і скасування рішення

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області
про визнання протиправним і скасування
рішення.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нове
рішення, яким задоволити позовні
вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт зазначає, що постанова
суду прийнята з порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Зокрема апелянт зазначає, що
відповідач своїм рішенням №4 від 29
жовтня 2013 року скасував позивачу
дозвіл на підставі пункту 1 частини 1
статті 12 ЗУ «Про імміграцію»
мотивувавши його тим, що останній
подаючи заяву про надання дозволу на
імміграцію в Україну надав свідомо
неправдиві відомості щодо свого
громадянства України вказавши, що він
не був ніколи громадянином України,
хоча є таким до сьогоднішнього дня.

Відповідач в порушення пункту 23
вказаної Постанови, порушив права
позивача, а саме не надав йому
можливості дати пояснення, і розглянув
питання без його участі.

Окрім того суд першої інстанції
невірно оцінив докази у справі, а саме
паспорти на ім'я позивача.

В судовому засіданні апелянт підтримав
подану апеляційну скаргу та дав
пояснення аналогічні викладеним у
такій. Крім того додатково пояснив, що у
1999 році він отримав паспорт
громадянина російської федерації, а
отже жодних неправдивих відомостей він
відповідачу не надавав.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив щодо задоволення
апеляційної скарги та пояснив, що
рішення суду першої інстанції
відповідає обставинам справи та
наявним доказам. Додатково пояснив, що
позивач не втратив статус громадянина
України.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не належить до задоволення,
виходячи з наступного.

Суд першої інстанції вірно встановив
правову природу спору та
законодавство, яким врегульовано
спірні правовідносини.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивачу, громадянину Росії, 18 червня
2007 року Жидачівським РВ УМВСУ у
Львівській області було видано
безстрокову посвідку серії ЛВ №006046 на
постійне проживання в Україні на
підставі висновку про надання дозволу
на імміграційну візу в Україну
громадянину ОСОБА_1 та дозволу на
імміграцію в Україну на ім'я позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
суд першої інстанції вірно акцентував
свою увагу на тому, що вказаний
висновок не містить ні номера, ні дати
його видачі, не затверджений
начальником ВГІРФО УМВСУ у Львівській
області. Аналогічно і сам дозвіл на
імміграцію в Україну не підписаний
посадовою особою та без печатки органу,
що видав дозвіл.

29 жовтня 2013 року рішенням № 4 Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1
статті 12 Закону України "Про
імміграцію" скасовано дозвіл на
імміграцію в Україну. Так, встановлено,
що позивачем для отримання дозволу на
імміграцію в Україну подано неправдиві
відомості, зокрема приховано факт
перебування в громадянстві України.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.
Львові та до 1993 року проживав за
адресою АДРЕСА_1. В 1993 році переїхав на
постійне місце проживання в м. Москву
Російської РСР. В 1999 році набув
громадянство Росії.

18 жовтня 2005 року позивачу Центральним
ОМ м. Корольова Московської області
видано паспорт Російської Федерації. 4
грудня 2004 року в Російській Федерації
позивачу також видано закордонний
паспорт, в якому вказано місце
народження "Украина, УССР".

Відповідно до статей 4 та 25 Конституції
України, в Україні існує єдине
громадянство. Підстави набуття і
припинення громадянства України
визначаються законом.

Згідно з Законом України "Про
правонаступництво України" від 12
вересня 1991 року всі громадяни Союзу
РСР, які на момент проголошення
незалежності України постійно
проживали на території України, є
громадянами України.

Положеннями Закону України "Про
громадянство України" визначається
правовий зміст громадянства України,
підстави і порядок його набуття та
припинення, повноваження органів
державної влади, що беруть участь у
вирішенні питань громадянства України,
порядок оскарження рішень з питань
громадянства, дій чи бездіяльності
органів державної влади, їх посадових і
службових осіб.

Громадянство України - правовий зв'язок
між фізичною особою і Україною, що
знаходить свій вияв у їх взаємних
правах та обов'язках.(пункт 1 частини 1
статті 1 Закону України "Про
громадянство України").

Громадянами України, згідно з пунктами
1, 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про
громадянство України", є, окрім інших,
усі громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України; особи,
незалежно від раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мовних чи
інших ознак, які на момент набрання
чинності Законом України "Про
громадянство України" (13 листопада 1991
року) проживали в Україні і не були
громадянами інших держав.

На підставі наведеного суд першої
інстанції прийшов до висновку, з яким
погоджується суд апеляційної
інстанції, про те, що позивач після
розпаду СРСР, як колишній його
громадянин, який на момент
проголошення незалежності України (24
серпня 1991 року) постійно проживав на
території України, є громадянином
України.

Колегія суддів не бере до уваги
твердження позивача про те, що він не
вчиняв жодних дій для прийняття
громадянства України, а отже, і не міг
бути громадянином України, оскільки
норми Закону України "Про громадянство
України" містять імперативну вказівку
на те, що всі громадяни колишнього СРСР,
які на момент проголошення
незалежності України (24 серпня 1991 року)
постійно проживали на території
України, є громадянами України.

Колегія суддів звертає увагу на той
факт, що в матеріалах справи відсутні
докази вчинення позивачем дій
спрямованих на припинення
громадянства України.

Та обставина, що позивач отримав в 1999
році громадянство Російської
Федерації не береться судом до уваги з
огляду на положення пункту 1 частини 1
статті 2 Закону України "Про
громадянство України", відповідно до
якої, якщо громадянин України набув
громадянство (підданство) іншої
держави або держав, то у правових
відносинах з Україною він визнається
лише громадянином України. Крім того,
громадянство України зберігається
незалежно від місця проживання
громадянина України (пункт 7 частини 1
статті 2 Закону України "Про
громадянство України").

З огляду на викладене доведеним є факт
набуття позивачем статусу громадянина
України та відсутні докази припинення
такого статусу (ст. 17 Закону) внаслідок
його втрати (стаття 19 Закону) чи виходу
з громадянства (стаття 18 Закону).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1
Закону України "Про імміграцію" від 7
червня 2001 року № 2491-III, імміграція - це
прибуття в Україну чи залишення в
Україні у встановленому законом
порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання.

Колегія суддів зауважує, що законами
України передбачено вичерпний перелік
підстав припинення громадянства
України.

У відповідності до частини 1 статті 18
Закону України «Про громадянство
України», громадянин України, який
відповідно до чинного законодавства
України є таким, що постійно проживає
за кордоном, може вийти з громадянства
України за його клопотанням. Вихід з
громадянства України допускається,
якщо особа набула громадянство іншої
держави або отримала документ, виданий
уповноваженими органами іншої держави,
про те, що громадянин України набуде її
громадянство, якщо вийде з
громадянства України. Датою припинення
громадянства України у вказаних
випадках є дата видання відповідного
Указу Президента України. Як вже
встановлено в судовому засіданні,
позивач не вчинив жодних дій
направлених на припинення
громадянства України та
регламентованих Законом, а бажає, і
надалі проживати на Україні.

Підсумовуючи викладене колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що позивач являючись
громадянином України, безпідставно
звернувся до уповноваженого органу
України про надання йому дозволу на
імміграцію в Україну та при зверненні
до ВГІРФО Жидачівського РВ УМВСУ у
Львівській області за отриманням
дозволу на імміграцію в Україну та
посвідки на постійне проживання в
Україні, не повідомив про те, що він
перебував та перебуває в громадянстві
України, а відтак рішення ГУ ДМС
України у Львівській області № 4 від 29
жовтня 2013 року про скасування позивачу
дозволу на імміграцію в Україну є
правомірним та таким, що винесено з
дотриманням норм чинного
законодавства.

Суд апеляційної інстанції прийшов до
переконання, що судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування немає.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 15
січня 2014року у справі № 813/8406/13а без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий
Кузьмич С. М.

Судді
Шавель Р. М.

Гулид Р. М.

Повний текст ухвали складений 10 квітня
2014 року