Справа № 812/1854/14
Суддя: О.В. Солоніченко
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 квітня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/1854/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

судді:
Солоніченко О.В.

при секретарі:
Калашнікові Д.О.,

за участю

представника позивача
ОСОБА_1 довіреність від 12.03.2014,

представника відповідача
Бойка В.В. довіреність від 13.01.2014,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Державної податкової
інспекції в м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень та
вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції в м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області, в
якому позивач, з урахуванням заяви про
зміну позовних вимог, просив суд
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області від 06
лютого 2014 року форми «Р» № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 216 250,35 грн. , в тому
числі за основним платежем 144 167,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 72083,35 грн.; форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в розмірі 122 402,52 грн.; від
01 квітня 2014 року форми «Р» № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб в
розмірі 30 600,63 грн.; та вимогу № Ф-1193 1193
від 06 лютого 2014 року про сплату боргу зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 9 177,47 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивачем зазначено, що за змістом акта
перевірки, на підставі якого прийнято
оскаржувані рішення, відповідач
вважає, що позивач неправомірно
включив до складу податкового кредиту
з ПДВ та складу витрат, що враховуються
при визначенні об'єкта оподаткування
податком на доходи фізичних осіб
результатів здійснення господарських
операцій з ТОВ «Вектра 3000». Таке
твердження в акті перевірки відповідач
обґрунтував відсутністю реального
характеру здійснення господарських
операцій. При цьому відповідачем не
враховано, що до перевірки позивачем
надано всі документи первинного
бухгалтерського та податкового обліку,
що підтверджують виконання угод з
вказаним товариством, отримання та
оплату товарно-матеріальних цінностей.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав уточнені позовні
вимоги, надав пояснення, аналогічні
викладеним у позові, просив суд
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнав з
підстав, викладених у письмових
запереченнях проти позову, в яких,
серед іншого, зазначено, що до
висновків про відсутність реального
характеру господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Вектра 3000»
податковий орган дійшов з урахуванням
того, що взаєморозрахунки між цими
контрагентами не підтверджують факти
товарно-матеріальних цінностей та
послуг, документи бухгалтерського та
податкового обліку не мають статусу
юридично значимих. Зокрема, за умовами
договору транспортування ТМЦ
здійснювалось АТП 10974, замовник «Вектра
3000», проте, вказана в ТТН адреса пункту
навантаження, не дає змоги
ідентифікувати склади продавця, де
мало здійснюватись навантаження ТМЦ.
Тобто, товарно-транспортні накладні
заповнені із порушеннями та свідчать
про транспортування ТМЦ, але не
свідчать про їх оплату.

Вказуючи про порушення вимог
податкового законодавства, податковий
орган виходив також з висновків акта
перевірки ТОВ «Вектра 3000», яким, серед
іншого, встановлено невідповідність
придбаних та реалізованих товариством
ТМЦ.

Щодо суми єдиного соціального
внеску, відповідач зазначив, що таку
суму визначено саме з урахуванням
висновків про заниження позивачем суми
податку з доходів фізичних осіб.

Вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, , суд дійшов висновку,
що позов у межах заявлених вимог
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Позивач - ОСОБА_3 зареєстрований в
якості фізичної особи-підприємця
виконавчим комітетом Сєвєродонецької
міської ради Луганської області 17.09.2004,
ідентифікаційний номер НОМЕР_4,
перебуває на податковому обліку в ДПІ в
м. Сєвєродонецьку, зареєстрований
платником податку на додану вартість
на підставі свідоцтва НОМЕР_5 від 04.10.2004
(т. 1 а.с. 10-12).

Відповідачем - Державною
податковою інспекцією в м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області у
період з 26 листопада по 16 грудня 2013 року
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів, дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 по 31.12.2012, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування за
період з 01.01.2011 по 31.12.2012, за
результатами якої складено акт за №
947/12-14-17- від 23.12.2013 (т.1 а.с. 17-36).

Підстави призначення та порядок
проведення перевірки позивачем не
оскаржуються.

Актом перевірки встановлено
порушення позивачем:

- п. 2 ст. 177, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп.139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України
в результаті чого завищено валові
витрати з податку на доходи на суму
720833,35 грн. за 2012 рік та чистий
оподатковуваний дохід на суму 720833,35
грн. . в тому числі у липні 2012 - 477083,33 грн.,
у серпні 2012 - 243750,00 грн.;

- п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України , в результаті чого
занижено податок на додану вартість на
суму 153473,0 грн.. в тому числі за липень 2012
- 95417,0 грн., за серпень 2012 - 53052,0 грн., за
грудень 2012 - 5004,0 грн.;

- п. 2 ст.7, п.3 ст. 7 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», внаслідок чого
занижено єдиний внесок на суму 6118,31 грн.
у 2012 р.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення

від 06 лютого 2014 року:

форми «Р» № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 230 209,50 грн. , в
тому числі за основним платежем 153473,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 76 736,50 грн. (т.1 а.с.14);

форми «Р» № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 122 402,52
грн. (т.1 а.с.13);

від 01 квітня 2014 року форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб в розмірі 30 600,63 грн., в
тому числі за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 30 600,63 грн. (т.1
а.с.171);

а також складено вимогу № Ф-1193 1193
від 06 лютого 2014 року про сплату боргу зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 9 177,47
грн.(т.1 а.с.15).

Зазначені обставини сторонами не
заперечувались. Спір щодо
безпосередньо сум визначених
зобов'язань між сторонами відсутній.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства
визначає Податковий кодекс України від
2 грудня 2010 року № 2755-VI (надалі - ПК
України).

За приписами ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема,: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до пп.54.3.2. п. 54.3. ст. 54 ПК
України контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до п.58.1. ст. 58 ПК України у
разі коли за результатами перевірки
контролюючий орган встановлює факт
невідповідності суми бюджетного
відшкодування сумі, заявленій у
податковій декларації, або зменшує
розмір задекларованого від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, розрахованого платником
податків відповідно до розділу V цього
Кодексу, такий контролюючий орган
надсилає (вручає) платнику податків
податкове повідомлення-рішення.

Згідно з вимогами п.185.1 ст. 185 ПК України
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість є операції платників
податку з:

а) постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу;

в) ввезення товарів (супутніх послуг) на
митну територію України в митному
режимі імпорту або реімпорту (далі -
імпорт);

г) вивезення товарів (супутніх послуг) у
митному режимі експорту або реекспорту
(далі - експорт);

ґ) з метою оподаткування цим податком
до експорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг),
які перебувають у вільному обігу на
території України, до митного режиму
магазину безмитної торгівлі, митного
складу або спеціальної митної зони,
створених згідно з положеннями глав 35 -
37 Митного кодексу України;

д) з метою оподаткування цим податком
до імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України;

е) постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Підстави формування податкового
кредиту визначає ст. 198 ПК України.
Відповідно до п. 198.1. цієї статті право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

В силу п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В силу норм п. 198.6 ст. 198 ПК України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Порядок визначення суми ПДВ, що
підлягає сплаті до Державного бюджету
визначає ст. 200 ПК України, відповідно
до п.200.1, якої сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню до Державного
бюджету України визначається як
різниця між сумою податкового
зобов'язання звітного (податкового)
періоду та сумою податкового кредиту
такого звітного (податкового) періоду.

Виходячи з вимог вказаних норм,
підставою для нарахування податкового
кредиту та податкового зобов'язання з
ПДВ є податкова накладна.

Як вбачається з акта перевірки,
висновки відповідача щодо порушення
позивачем порядку визначення
зобов'язання з ПДВ ґрунтуються на
твердженнях про безпідставність
включення до складу податкового
кредиту з ПДВ сум за господарськими
операціями з ТОВ «Вектра 3000» на
загальну суму 144167,00 грн., у тому числі, у
липні 2012 року - 95417,00 грн., у серпні 2012
року - 48750,00 грн. Це твердження, в свою
чергу, з посиланням на Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, Типових форм
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля, Законів України «Про
автомобільний транспорт», «Про
дорожній рух», «Про міліцію»,
ґрунтується на тому, що надані
позивачем до перевірки
товарно-транспортні накладні (ТТН)
містять недоліки, які унеможливлюють
підтвердження реального характеру
здійснених операцій. Так, відповідачем
в акті перевірки зазначено, що
транспортування ТМЦ від ТОВ «Вектра
3000» на адресу позивача здійснювалось
АТП 10974, замовником виступає ТОВ
«Вектра 3000». Проте, в ТТН вказано адреси
пункту навантаження (м. Сєвєродонецьк,
вул. Заводська,35), що не надає
можливості ідентифікувати склади
продавця, а саме, де здійснювалось
навантаження ТМЦ, сума вантажу. Крім
того, у порушення вимог названих
нормативних актів, а також Закону
України «Про перевезення небезпечних
вантажів» позивачем не надано до
перевірки документів щодо
транспортування небезпечних речовин.
Зауважень щодо оформлення інших
документів бухгалтерського та
податкового обліку за
взаємовідносинами позивача з ТОВ
«Вектра 3000» акт перевірки не містить.

Оцінюючи вказані висновки
податкового органу суд виходить з
наступного.

За приписами п. 44.1. ст. 44 ПК України для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону № 996).

Відповідно пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05 червня 1995 року за
№ 168/704, первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції (п. 2.4
Положення).

Посилання відповідача на недоліки
товарно-транспортних накладних
позивача, як на доказ відсутності
фактичного здійснення господарських
операцій, суд вважає безпідставними та
необґрунтованими, оскільки
товарно-транспортна накладна за своєю
суттю є підтвердженням придбання
автотранспортних послуг і єдиною
підставою для включення до складу
валових витрат сплачених сум за
автотранспортні послуги. Відсутність
товарно-транспортної накладної
свідчить про відсутність підстав для
віднесення до складу валових витрат за
автотранспортні послуги, а не витрат з
придбання товарів. Відсутність певних
відомостей у товарно-транспортних
накладних не є перешкодою для
формування підприємством податкового
кредиту по податку на додану вартість
та не свідчить про відсутність
фактичного здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом, оскільки наявність чи
відсутність товарно-транспортних
накладних є лише дотриманням чи
порушенням тільки правил перевезень
автомобільним транспортом, які не
пов'язані з дотриманням вимог
податкового законодавства.

Зазначені норми податкового
законодавства надають підстави
вважати, що товарно-транспортні
накладні за умови наявності інших
документів, що підтверджують фактичне
здійснення господарської операції, не
є обов'язковим документом для обліку
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, та не входить до переліку
документів, які платники податків
зобов'язані складати для ведення
обліку для цілей оподаткування.

Суд з цих же підстав не приймає
посилання відповідача на порушення
позивачем правил перевезення
небезпечних вантажів. Суд звертає
увагу, що податковим органом не
наведено норм чинного законодавства,
які відносять товари, що було отримано
позивачем від ТОВ «Вектра 3000», зокрема,
бітум, до категорії небезпечних, які
потребують особливих умов перевезення.
Крім того, відсутність факту
оформлення перевізних документів,
свідоцтв про допущення транспортного
засобу до перевезення, а також
узгодження маршруту перевезення може
свідчити лише про порушення правил
перевезення та не виключає права
позивача на формування податкового
кредиту.

Як зазначалось, зауважень щодо
оформлення тих чи інших документів
податкового та бухгалтерського обліку
в акті перевірки не відображено.

Акт перевірки підтверджує
надання позивачем до перевірки
договорів з ТОВ «Вектра 3000», податкових
та видаткових накладних, документів
про оплату отриманих ТМЦ, належне
декларування позивачем сум ПДВ за
операціями з ТОВ «Вектра 3000».

Здійснення господарських
операцій позивача з ТОВ «Вектра 3000»
підтверджується також й матеріалами
справи - договорами, видатковими та
податковими накладними, реєстрами
отриманих податкових накладних, актами
списання, платіжними документами (т. 1
а.с.48-53, 60-68,74-81, 82-149).

В силу норм ч.2, ч.3 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд розглядає справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу і не може виходити за
межі позовних вимог. Кожна особа, яка
звернулась до суду розпоряджається
своїми вимогами на свій розсуд.

Як було зазначено, позивач просив суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення з ПДВ
лише в частині збільшення зобов'язання
за рахунок висновку про завищення
податкового кредиту за операціями з
ТОВ «Вектра 3000».

Як вбачається з акта перевірки та
оскаржуваних рішень, суму зобов'язання
з ПДВ позивачу визначено також із
урахуванням неправомірного включення
до складу податкового кредиту сум ПДВ
за операціями з ТОВ «ПРОСКО РЕСУРСИ»
та ВАТ «Коростенський щебзавод».

Так, в акті перевірки відображено, що
позивачем у серпні 2012 року
необґрунтовано завищено податковий
кредит на суму ПДВ 4302,00 грн. за
податковою накладною № 138 від 13.07.2012,
виданою ТОВ «ПРОСКО РЕСУРСИ» через
неправильне декларування та ненадання
відповідних уточнюючих розрахунків.

При проведенні перевірки
встановлено, що до складу податкового
кредиту грудня 2012 року позивачем
включено суму ПДВ 5884,0 грн. за операцією
з постачання гранітного відсіву ВАТ
«Коростенський щебзавод» на загальну
суму 29420,00 грн. При цьому відсутні
податкові та видаткові накладні, які
підтверджують факт придбання товару
суму поставки 25020,33 грн., ПДВ 5004,00 грн.

Проте, заперечень щодо висновків
податкового органу про порушення
порядку формування податкового
кредиту за рахунок операцій з ТОВ
«ПРОСКО РЕСУРСИ» та ВАТ «Коростенський
щебзавод» позивач не наводить.
Помилковість таких висновків
відповідача як підстава заявленого
позову позивачем не визначається.

За таких обставин та підстав, суд
не оцінює висновки відповідача про
порушення позивачем порядку
формування податкового кредиту з ПДВ в
цій частині.

Як зазначалось, відповідачем
також визначено позивачу зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб у
зв'язку із встановленням перевіркою
порушення позивачем порядку
формування витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування.

Зазначені порушення відповідач
пов'язує із безпідставним віднесенням
до складу витрат сум за господарськими
операціями з ТОВ «Вектра 3000».

За приписами ст. 177 ПК доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Для фізичної особи - підприємця,
зареєстрованого як платник податку на
додану вартість, не включаються до
витрат і доходу суми податку на додану
вартість, що входять до ціни придбаних
або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Пп.138.1.1. п. 138.1 ст. 138 встановлено, що
витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

В силу норм п.138.2. ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Виходячи з норм пп. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК
України витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку, не включаються до
складу витрат.

Як вбачається з акта перевірки,
висновки податкового органу про
порушення порядку формування витрат
позивача ґрунтуються на висновках акта
«про результатами документальної
позапланової перевірки ТОВ «Вектра 3000»
з питань дотримання податкового
законодавства в частині нарахування
податку на прибуток та податку на
додану вартість за період 01.01.2011 по
30.09.2013» за № 1/22-37377252 від 13.11.2013.

А саме, податковим органом відображено,
що ТОВ «Вектра 3000» у перевіреному
періоді задекларувало придбання
продовольчих товарів, здійснення
послуг, та інших товарів, проте, на
користь покупців зазначені товари та
послуги не реалізовувались. Податковий
орган врахував, що продукти харчування
мають обмежений термін реалізації, в
той же час відомості про можливості
відповідного зберігання таких
продуктів відсутні. Крім того, в акті
вказано, що ТОВ «Вектра 3000» взагалі не
мало можливостей здійснювати
господарську діяльність через
відсутність відповідних можливостей -
основних засобів, персоналу, приміщень
та інших матеріальних ресурсів.

Проте, з урахуванням вищенаведених
норм ПК України, зазначені висновки не
надають підстав для тверджень саме про
порушення позивачем порядку
формування витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування з
податку на прибуток та формування
податкового кредиту з ПДВ, через
недостатність відомостей, що зазначено
в акті перевірки контрагента.

Суд погоджується з доводами позивача,
що чинне законодавство не ставить
право платника податків на формування
складу витрат та податкового кредиту у
залежність від дій чи бездіяльності
його контрагентів, знаходження їх за
своєю юридичною адресою, наявності
адміністративно-господарських
можливостей щодо здійснення
діяльності, тощо. Законодавство
України з питань оподаткування не
зобов'язує платника податків
перевіряти наявність у контрагента
основних фондів та трудових ресурсів, а
контрагента надавати платнику
податків документальне підтвердження
наявності у нього
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань.

Таким чином, висновки відповідача про
неможливість здійснення ТОВ «Вектра
3000» господарської діяльності не є
тотожними відсутності підтвердження
складу витрат відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Суд враховує, що, як зазначалось, в акті
перевірки податковим органом
зафіксовано, що позивачем на
підтвердження здійснених
господарських операцій з ТОВ «Вектра
3000» до перевірки було надано договори,
податкові, видаткові накладні,
платіжні документи. Податковим органом
встановлено, що суми податків за
податковими накладними включено
позивачем до податкової звітності,
відповідають відомостям 5 додатку
декларацій з ПДВ, за господарським
операціями позивачем було сплачено
відповідні суми за відповідними
платіжними дорученнями. Господарські
операції позивача за угодами з ТОВ
«Вектра 3000» відображені у
бухгалтерському обліку позивача за
відповідними проводками. Як
зазначалось, акт перевірки позивача не
містить зауважень щодо документів
податкового та бухгалтерського обліку,
які надано позивачем до перевірки з
метою підтвердження здійснених
господарських операцій.

Врахуванню, на думку суду, підлягає
також й те, що за інформацією ДПІ в м.
Сєвєродонецьку щодо відсутності
розбіжностей в АС «Податковий блок»
між податковими зобов'язаннями ТОВ
«Вектра 3000» та податковим кредитом
позивача (т.1 а.с.174).

З урахуванням таких обставин висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки, вбачаються безпідставними,
а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті в
результаті безпідставних висновків
перевірки, - протиправними, а тому
такими, що підлягають скасуванню.

Розглядаючи позов в частині скасування
Вимоги № Ф-1193 1193 від 06 лютого 2014 року
про сплату боргу з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 9 177,47 грн.,
суд виходить з наступного.

Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від
08.07.2010 № 2464-VІ (далі - Закон № 2464)
визначено, що єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок) - це консолідований страховий
внесок, збір якого здійснюється до
системи загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

У ч.2 ст.6 вказаного Закону зазначено, що
платник єдиного внеску зобов'язаний,
зокрема, своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок.

Частиною 11 статті 9 Закону № 2464
визначено, що у разі несвоєчасної або
не в повному обсязі сплати єдиного
внеску до платника застосовуються
фінансові санкції, передбачені цим
Законом, а посадові особи, винні в
порушенні законодавства про збір та
ведення обліку єдиного внеску, несуть
дисциплінарну, адміністративну,
цивільно-правову або кримінальну
відповідальність згідно із законом.

На підставі пункту 7 частини 1 статті 13
Закону № 2464 органи доходів і зборів
мають право стягувати з платників
несплаченої суми єдиного внеску.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464
передбачено, що орган доходів і зборів
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом.

В силу норм п.3 ч.11 ст. 25 Закону 2464, орган
доходів і зборів застосовує до
платника єдиного внеску штрафні
санкції за донарахування органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску у вигляді штрафу у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період, за
який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Виходячи з вимог до п.2 ч.1 ст. 7 Закону №
2464 єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пункті 4 (крім
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування) та 5
частини першої статті 4 цього Закону (до
яких віднесено позивача), - на суму
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Згідно з ч.3 ст. 7 Закону 2464 нарахування
єдиного внеску здійснюється в межах
максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом.

За приписами п.4 ст. 1 Закону 2464
максимальна величина бази нарахування
єдиного внеску - максимальна сума
доходу застрахованої особи, що
дорівнює сімнадцяти розмірам
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, встановленого
законом, на яку нараховується єдиний
внесок.

Як вбачається з акта перевірки,
висновок відповідача про заниження
позивачем єдиного внеску на суму 6118,31
грн. ґрунтується на висновках про
завищення позивачем витрат з податку
на доходи у зв'язку з необґрунтованим
віднесенням витрат на придбання бітуму
у ТОВ «Вектра 3000», що призвело до
заниження чистого оподатковуваного
доходу, який і враховується для
визначення належної до сплати суми
єдиного внеску.

Враховуючи вищевикладені висновки
суду про безпідставність
донарахування відповідачем суми
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб, суд вважає, що відсутні й
підстави для збільшення належного до
сплати позивачем суми єдиного внеску.

Як було вказано, сума оскаржуваної
вимоги складає 9177,47 грн. До її складу
податковим органом включено
безпосередньо суму недоїмки з єдиного
внеску (6118,31 грн.) та суму штрафу, у
зв'язку із своєчасно не нарахованою
позивачем сумою єдиного внеску (3059,16
грн.), застосованого відповідачем до
позивача на підставі п.3 ч.11 ст. 25 закону
2464 рішенням № 12/12-14-17-03/21 від 06 лютого 2014
року (т.1 а.с.213). Проте, вимог про
скасування вказаного рішення позивач
не заявлено.

Разом з тим, зважаючи на приписи ст. 11
КАС України, а також на висновки суду
про безпідставність визначення
позивачу суми недоїмки з єдиного
внеску, суд, з метою повного захисту
прав та інтересів позивача вважає за
доцільне вийти за межі позовних вимог
та визнати протиправним та скасувати
також й вказане рішення відповідача.

Виходячи з вимог ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа) відповідно до
задоволених вимог.

Як вбачається з платіжних доручень,
доданих до позовної заяви та заяви про
зміну позовних вимог, позивачем
сплачено судовий збір за заявлені
вимоги в розмірі 669,90 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне
стягнути з Державного бюджету України
на користь позивача судові витрати в
сумі 669,90 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 158- 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 до Державної податкової
інспекції в м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області від 06
лютого 2014 року форми «Р» № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 216 250,35 грн. , в тому
числі за основним платежем 144 167,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 72083,35 грн.; форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в розмірі 122 402,52 грн.; від
01 квітня 2014 року форми «Р» № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб в
розмірі 30 600,63 грн.; рішення № 12/12-14-17-03/21
від 06 лютого 2014 року про нарахування
штрафних санкцій за донарахування
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску в сумі 3059,31 грн. та вимогу № Ф-1193
1193 від 06 лютого 2014 року про сплату боргу
зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 9 177,47 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати
судового збору в сумі 669,90 грн.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів після її проголошення а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
- з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого ст.
186 КАС України, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження,
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанову в повному обсязі складено 28
квітня 2014 року.

Суддя
О.В. Солоніченко