Справа № 217/726/13-а
Суддя: Соболєва І. П.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 217/726/13-а
Номер провадження 2-а/217/2/2014
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року Авдіївський міський
суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Соболєвої І.П.,

при секретарі - Сильчевій Ю.С.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача Колесника
С.С.,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засідання у залі суду справу
адміністративної юрисдикції за
позовом ОСОБА_4 до Авдіївської міської
ради про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Авдіївської міської
ради про скасування рішення. У позові
зазначає, що рішенням Авдіївської
міської ради від 03.05.2012 р. № 6/22-621
збережений проїзд до жилих будинків
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_1. Проїзд створює
небезпеку для життя та здоров'я людей,
які мешкають у будинках АДРЕСА_1 від 7
квітня 2014 р. замінений первинний
позивач на належного позивача - ОСОБА_4.

Ухвалою Авдіївського міського суду
Донецької області від 7 квітня 2014 р.
ОСОБА_3 залучений до участі у справі у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
надав суду пояснення, аналогічні
викладеним у позові, та просив суд
задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти позову
та просив у задоволені позову
відмовити повністю.

Третя особа у судовому засідання
просила позов задовольнити, оскільки
наявність проїзду між житловими
будинками створює загрозу знищення
будинків.

Вислухавши учасників справи,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлені наступні обставини і
правовідносини:

Позивач ОСОБА_4 є власником житлового
будинку номер АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування, посвідченого 22.11.1979
р. державним нотаріусом Ясинуватської
державної нотаріальної контори, а
також земельної ділянки, на якої
розміщений будинок, що підтверджується
Державним актом про право власності на
земельну ділянку, виданим на підставі
рішення Авдіївської міської ради від
07.10.2010 р.

Рішенням Авдіївської міської ради № 59
від 28.03.1990 р. позивачу було дозволено
виконати прибудову до будинку розміром
2,5х9,6м. з переплануванням всередині
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 49-50 т. 2).
Документи про закінчення та прийняття
прибудови у експлуатації у матеріалах
інвентаризаційної справи БТІ
відсутні.

22 березня 2009 р. мешканці будинку
АДРЕСА_2 ОСОБА_13 та будинку НОМЕР_1
ОСОБА_6 звернулись до Авдіївського
виконавчого комітету зі заявами про
влаштування нової дороги для проїзду
будь-якого автомобіля до їх будинків
(а.с. 171-172 т.1).

22 квітня 2009 року Авдіївський міський
голова надав відповіді заявникам про
те, що проїзди та прибудинкові дороги
крім існуючих генеральним планом міста
не передбачені. (а.с. 174-175 т.1).

29 лютого 2012 року на ім'я Авдіївського
міського голови надійшло звернення
мешканців житлових будинків по АДРЕСА_3
- ОСОБА_7, НОМЕР_3 - ОСОБА_8, НОМЕР_1 - ОСОБА_9
про незгоду зі закриттям проїзду до
житлових будинків номер НОМЕР_2, НОМЕР_3,
НОМЕР_1, що проходить між житловими
будинками номер НОМЕР_4 та АДРЕСА_1.
Заявники зазначили, що їх будинки з
асфальтовою дорогою з'єднує протоптана
дорога між двома житловими будинками
НОМЕР_4 та АДРЕСА_1. Цю протоптану дорогу
вони підтримують самостійно.
Зазначають, що у теперішній час цей
путь по ініціативі мешканця
будинкуНОМЕР_5 ОСОБА_5 перекритий.
Заявники просять відстояти цей єдиний
путь та відсипати дорогу. (а.с. 180 т. 1).

3 травня 2012 року Авдіївська міська рада
ухвалила рішення № 6/22-621 «Про
збереження проїзду до житлових
будинків НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_1, що
проходить між житловими будинками
НОМЕР_4 та АДРЕСА_1» (а.с. 177 т. 1).

Рішення ухвалено за наслідками
розгляду вищевказаного колективного
звернення від 29.02.2012 р. про незгоду зі
закриттям проїзду.

Як зазначено у рішення міська рада
прийняла до уваги права мешканців
житлових будинків НОМЕР_2, НОМЕР_3,
НОМЕР_1, відповідність ширини дороги
місцевого значення, та ухвалила
рішення на підставі ст. 12 Закону
України «Про основи містобудівництва»,
ст. 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», ст.ст. 13, 21, 41
Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК
України, п. 7.27 табл. 7.1. ДБН 360-92.

Відповідно до ст. 34 Регламенту
Авдіївської міської ради VІ скликання,
затвердженого рішенням Авдіївської
міської ради від 29.12.2011 р. № 6/16-403, усі
проекти рішень міської ради в
обов'язковому порядку попередньо
розглядаються постійними комісіями
міської ради. На підставі ст. 35
регламенту проекти рішень
розміщуються на офіційному сайті
міськради та згідно ст. 38 визуються
відповідними посадовими особами.

Ухвалою Авдіївського міського суду від
27.03.2014 р. Авдіївська міська рада була
зобов'язана надати усі погоджувальні
матеріали, яки стали підставою для
прийняття спірного рішення (а.с. 129-130
т.1). Проте відповідач як суб'єкт владних
повноважень не надав рішення
погоджувальної комісії, доказів
розміщення проекту рішення на
офіційному сайті міськради та
візування проекту рішення
компетентними посадовими особами.

Відповідач також не надав суду
витребуваний витяг з генерального
плану міста Авдіївка між житловими
будинками НОМЕР_4 та АДРЕСА_1

З листа відділу архітектури та
містобудування Авдіївської міської
ради від 04.04.2014 р. встановлено, що
генеральний план м. Авдіївка
розроблений у 2003 році у масштабі 1:5000.
Генеральний план містить дані щодо
громадських центрів і основних
об'єктів , території громадської
забудови, малоповерхової та
багатоповерхової житлової забудови,
вулиць, житлові вулиці та ін.
Проектувальником не визначалась
належність проїзної частини між
будинками НОМЕР_4 і АДРЕСА_1 до
категорії «дорога», «вулиця», «проїзд».
Зазначає, що спірний проїзд є місцевим
проїздом відповідно п. 7. 26 ДБН 360-92. (а.с.
218-219 т. 1).

Проте суду не надано належних доказів
віднесення до категорії місцевого
проїзду ґрунтового проходу (дороги) між
будинками НОМЕР_4 та АДРЕСА_1

Згідно висновку № 4422/23 експертного
дослідження будівельно-технічної
спеціалізації, який складено 10.09.2012 р.
експертом Донецького
науково-дослідницького інституту
судових експертиз ОСОБА_10, однієї з
причин виникнення ушкоджень споруд,
яки входять у склад домоволодіння
АДРЕСА_1, є механічний вплив на ґрунт
транспортних засобів, яки рухаються по
проїзду між домоволодіннямиНОМЕР_5 та
НОМЕР_4. Наявність ґрунтової дороги,
розташованої між будинками НОМЕР_4 та
АДРЕСА_1, та пошкодження споруд, яки
входять до складу домоволодіння
АДРЕСА_1, знаходяться у
причинно-слідчому зв'язку (а.с. 140-149 т.1).

Висновком будівельно-технічної
експертизи № 5311/24, який складений 05.12.2013
р. експертом Донецького
науково-дослідницького інституту
судових експертиз ОСОБА_11,
встановлений причинно-слідчий зв'язок
між наявною експлуатованої ґрунтовою
дорогою, розташованої між будинками
НОМЕР_4 та АДРЕСА_1, та ушкодженням
конструкції житлового будинку НОМЕР_6.
(а.с. 203 - 207 т.1)

Аналогічний висновок зроблений у
висновку експерта № 360/24 від 27.02.2014 р.
будівельно-технічної експертизи по
матеріалам кримінального провадження
(а.с. 208 - 216 т. 1).

Оцінивши докази, які наявні у
матеріалах справи, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково на підставі
наступного:

Як встановлено судом зміст спірного
рішення стосується проїзду між
будинком НОМЕР_4 та будинком АДРЕСА_1 у
м. Авдіївка, який на праві власності
належить позивачу. А за таких обставин
позивач є зацікавленою особою та
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт, а тому має право
оскаржити цей нормативно-правовий акт.

Предметом спору у цієї справі є
скасування рішення відповідача про
збереження проїзду.

Проте наявність, або відсутність цього
проїзду (у правовому значенні), його
статус (дорога, вулиця, провулок,
проїзд, прохід) жодним належним доказом
не підтверджено.

Слід зазначити, що спірне рішення
ухвалено відповідачем з питань
благоустрою та містобудування. Такі
правовідносини регулюються Законами
України «Про основи містобудування»,
«Про регулювання містобудівної
діяльності», «Про благоустрій
населених пунктів».

Проїзди відносяться до об'єктів
благоустрою на підставі ст. 13 Закону
України «Про благоустрій населених
пунктів».

Рішення з питань благоустрою та
містобудування приймаються відповідно
до законодавчо встановленої процедури
та повинні ґрунтуватися на певних
підставах та процедурах.

Так, згідно ст. 2 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
планування і забудова територій це
діяльність державних органів, органів
місцевого самоврядування.

Інструментом державного регулювання
планування територій є містобудівна
документація, яка поділяється на
документацію державного,
регіонального та місцевого рівнів.
Містобудівна документація
розробляється на паперових і
електронних носіях на оновленій
картографічній основі в цифровій формі
як набори профільних геопросторових
даних у державній геодезичній системі
координат УСК-2000 і єдиній системі
класифікації та кодування об'єктів
будівництва для формування баз даних
містобудівного кадастру.

На підставі ст. 8 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
планування територій здійснюється на
місцевому рівні відповідними органами
місцевого самоврядування.

Згідно ч. 3 ст. 8 цього закону рішення з
питань планування та забудови
територій приймаються міськими радами
та їх виконавчими органами в межах
визначених законом повноважень з
урахуванням вимог містобудівної
документації.

Проте рішення відповідача від 03.05.2012 р.
№ 6/22-621 з питання планування та
влаштування проїзду не прийнято
відповідно до містобудівної
документації.

На підставі ст. 16 цього закону
планування територій на місцевому
рівні здійснюється шляхом розроблення
та затвердження генеральних планів
населених пунктів, планів зонування
територій і детальних планів
території, їх оновлення та внесення
змін до них. Містобудівна документація
на місцевому рівні розробляється з
урахуванням даних державного
земельного кадастру на актуалізованій
картографічній основі в цифровій формі
як просторово орієнтована інформація в
державній системі координат на
паперових і електронних носіях.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
генеральний план населеного пункту є
основним видом містобудівної
документації на місцевому рівні,
призначеної для обґрунтування
довгострокової стратегії планування
та забудови території населеного
пункту.

Згідно ст. 19 цього закону детальний
план у межах населеного пункту уточнює
положення генерального плану
населеного пункту та визначає
планувальну організацію і розвиток
частини території. Детальний план
розробляється з метою визначення
планувальної організації і
функціонального призначення,
просторової композиції і параметрів
забудови та ландшафтної організації
кварталу, мікрорайону, іншої частини
території населеного пункту,
призначених для комплексної забудови
чи реконструкції.

На підставі ст. 12 Закону України «Про
основи містобудування» до компетенції
міських рад у сфері містобудування на
відповідній території належить
затвердження відповідно до
законодавства місцевих програм,
генеральних планів відповідних
населених пунктів, планів зонування
територій, а за відсутності
затверджених в установленому законом
порядку планів зонування території -
детальних планів територій.

Вивчивши документи, яки стали
підставою для прийняття спірного
рішення, суд встановив, що відповідачем
не був виконаний генеральний, або
детальний план щодо проїзду між
будинками НОМЕР_4 та АДРЕСА_1. А тому
рішення відповідача про збереження
проїзду, який відсутній у відповідної
містобудівної документації, є
суперечливим та передчасним.

Також відповідачем при прийнятті
рішення не було оцінено наслідків
влаштування проїзду для будинку
НОМЕР_6. Проте на підставі ст. 17 Закону
України «Про благоустрій населених
пунктів» громадяни мають право брати
участь в обговоренні правил та
проектів благоустрою території
населених пунктів.

На підставі ч.2 ст. 22 Закону України «Про
благоустрій населених пунктів»
проектування, будівництво та
реконструкція об'єктів комплексного
благоустрою здійснюються на основі
генерального плану населеного пункту,
комплексних транспортних схем та схем
організації дорожнього руху, детальних
планів територій, планів червоних
ліній з урахуванням
природно-кліматичних умов і
містобудівних особливостей населеного
пункту, експлуатаційних,
протипожежних, екологічних та
санітарних норм і правил, умов безпеки
руху транспорту та пішоходів,
етапності будівництва, реконструкції і
капітального ремонту.

Однак при прийнятті рішення про
збереження проїзду відповідач
зазначені вимоги не виконав.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

На підставі ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вивчивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що оскаржуєме
рішення прийнято відповідачем не у
спосіб, передбачений Законами України
«Про основи містобудування», «Про
регулювання містобудівної
діяльності», «Про благоустрій
населених пунктів», необґрунтовано та
без врахування інтересів власника та
мешканців будинку АДРЕСА_1.

При вивченні процесуальних питань
прийняття відповідачем спірного
рішення суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Таким чином, відповідно до положень
вказаного закону, а також на підставі
ст. 7 Конституції України в Україні
визнається та гарантується місцеве
самоврядування. Самоврядування це один
із головних інститутів розвитку
демократичних процесів України.

Згідно ст. 46 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
міська рада проводить свою роботу
сесійно. Сесія складається з пленарних
засідань ради, а також засідань
постійних комісій ради. На підставі ст.
46 ч. 16 сесії ради проводяться гласно.
Порядок проведення сесії та прийняття
рішень регламентований у регламенті
Авдіївської міської ради. Проте
відповідачем при прийнятті
оскарженого рішення на порушення вимог
регламенту проект рішення не був
розглянутий постійною депутатською
комісією.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
органи місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції. На підставі ст. 4
Закону України №280/97-ВР місцеве
самоврядування в Україні здійснюється
на принципах: народовладдя; законності;
гласності; колегіальності; поєднання
місцевих і державних інтересів;
виборності; правової, організаційної
та матеріально-фінансової
самостійності в межах повноважень,
визначених цим та іншими законами;
підзвітності та відповідальності
перед територіальними громадами їх
органів та посадових осіб; державної
підтримки та гарантії місцевого
самоврядування; судового захисту прав
місцевого самоврядування.

Принцип народовладдя закріплений ст. 5
Конституції України, де сказано, що
носієм суверенітету і єдиним джерелом
влади в Україні є народ. Народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування. Територіальна громада
здійснює свої функції і повноваження
як безпосередньо, так і через
створювані нами органи їх виконавчі
органи, органи самоорганізації
населення та інш. Принцип законності
означає, що система місцевого
самоврядування діє та функціонує у
точній відповідності із
законодавством України.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом
влади в Україні є народ. Народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування (частина друга статті 5
Конституції України). В Україні
визнається і гарантується місцеве
самоврядування (стаття 7 Конституції
України). Місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина перша статті
140 Конституції України).

Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 26 березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України (пункти 4, 5
мотивувальної частини Рішення від 26
березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про
охорону трудових прав депутатів
місцевих рад).

В Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону
№280/97-ВР ). Відповідно до статті 5
Конституції України народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування. З цього
конституційного положення у
системному взаємозв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України про те, що
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, випливає, що
органи місцевого самоврядування не є
органами державної влади, а місцеве
самоврядування слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні
(стаття 7 Конституції України).

Суд звертає увагу, що у колективному
зверненні від 29.02.2012 р., яке стало
підставою для прийняття оскарженого
рішення, заявники вказують на факт
перекриття ОСОБА_3 проходу, просять
відстояти цей єдиний путь та відсипати
дорогу. Але належним чином усі питання,
на яки вказують заявники, відповідачем
не вирішені. Відповідач не встановив,
чи був дійсно закритий прохід між
будинками НОМЕР_4 та НОМЕР_6, чи мав
право ОСОБА_3 закривати прохід, чи є
можливість зберегти прохід, яким чином
технічно можливо влаштувати проїзд та
інш. З урахуванням принципів місцевого
самоврядування усі ці питання повинні
бути належним чином розглянути та по
ним мають бути прийняти обґрунтовані
та законні рішення. Проте такого
відповідачем як органом місцевого
самоврядування виконано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України,
згідно якої в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Як
вбачається з матеріалів справи,
відповідачем не було надано до суду
належних та допустимих доказів
правомірності свого рішення.

Виходячи з встановлених судом обставин
та приймаючі до уваги принципи
місцевого самоврядування,
встановлений законом порядок
прийняття рішень про містобудування та
благоустрій, встановлений регламентом
порядок погодження проекту рішення,
суд вважає, що слід скасувати рішення
Авдіївської міської ради про
збереження проїзду, який відсутній у
генеральному та детальному плані
міста, а також експлуатація якого
створює загрозу для приватної житлової
будівлі АДРЕСА_1.

Суд не має можливості встановлювати
порядок влаштування проїздів, приймати
рішень щодо благоустрою та
містобудуванню, а тому наслідком
прийняття рішення про скасування
нормативно-правового акту є
зобов'язання Авдіївської міської ради
належним чином вчинити дії, щодо
розгляду питання по проїзду до жилих
будинків НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_1, що
проходить між житлових будинків НОМЕР_4
та АДРЕСА_1.

Суд вважає, що не підлягає задоволенню
позовна вимога про зобов'язання
відповідача ухвалити рішення, яким
заборонити проїзд, у зв'язку з тим, що
суд не може втручатися у діяльність та
компетентність органів
самоврядування.

На підставі ст.ст. 3, 5, 7, 58 Конституції
України, ст.ст. 2, 4, 24, 46, Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», ст.ст.13, 17, 22 Закону України
«Про благоустрій населених пунктів»,
ст.ст. 2, 8, 16, 18, 19 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», ст. 12 Закону України «Про
основи містобудування», керуючись
ст.ст. 1, 2, 6, 71, 158, 159, 160, 161, 162, 163 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_4 до Авдіївської міської
ради про скасування рішення
задовольнити частково.

Скасувати рішення Авдіївської міської
ради від 3 травня 2012 року № 6/22-621 «Про
збереження проїзду до жилих будинків
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_1, що проходить між
житлових будинків НОМЕР_4 та АДРЕСА_1».

Зобов'язати Авдіївську міську раду
вчинити дії, щодо розгляду питання по
проїзду до жилих будинків НОМЕР_2,
НОМЕР_3, НОМЕР_1, що проходить між
житлових будинків НОМЕР_4 та АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову -
відмовити.

Вступна та резолютивна частини
постанови прийняти, складені і
підписані в нарадчій кімнаті та
проголошені у судовому засіданні 18
квітня 2014 року. Постанова у повному
обсязі буде складена 23 квітня 2014 року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову
подається до Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Авдіївський міської суд Донецької
області протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя:
І.П. Соболєва