Справа № 2а-0870/3529/11
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/8737/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача:
Конюшка К.В.

суддів
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 09 жовтня 2013 року

у справі № 2а-0870/3529/11

за позовом Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Відкритого акціонерного
товариства «Вільнянський маслозавод»

про стягнення
адміністративно - господарських
санкцій та пені

В С Т А Н О В И В :

У травні 2011 року Запорізьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до Запорізького
окружного адміністративного суду з
позовом до Відкритого акціонерного
товариства «Вільнянський маслозавод»
(далі - ВАТ «Вільнянський маслозавод»)
про стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2010 році в загальному
розмірі 34 597,92 грн.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 06.07.2011 позов
задоволено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 09.10.2013 рішення суду першої
інстанції скасовано та прийнято нове -
про відмову у задоволені позову.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням
суду апеляційної інстанції, Запорізьке
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів (далі - Запорізьке
відділення) оскаржило його у
касаційному порядку.

У касаційній скарзі касатор просив
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції з мотивів порушення судом
норм матеріального права та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 2
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, 20.01.2011 ВАТ «Вільнянський
маслозавод» подало звіт про зайнятість
і працевлаштування інвалідів за 2010 рік,
згідно з яким середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу визначена у
кількості 106 осіб за рік, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників інвалідів «4», кількість
інвалідів, які мали працювати - 4 особи.

Запорізьке відділення вважає, що
відповідачем не виконано норматив,
встановлений статтею 19 Закону
України від 21.03.1991 №875-XII «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (далі - Закон № 875-XII) щодо
створення додатково у 2010 році 2-х
робочих місць для інвалідів, у заявку з
чим самостійно не сплачено
адміністративно-господарські санкції
та пеня.

Також судами попередніх інстанцій
установлено, що з 4 працівників, які
повинні були працювати на робочих
місцях, створених відповідно до вимог
статті 19 Закону № 875-XII на
підприємстві на кінець 2010 року
працювало 4 інваліда, а саме: ОСОБА_2 -
слюсар по ремонту обладнання,
слюсар-котельник, оператор котельної
(прийнятий на роботу - 12.03.2010); ОСОБА_3 -
охоронець (прийнятий 02.08.2010); ОСОБА_4 -
прачка (працює з 05.05.2006); ОСОБА_5 -
інженер-програміст (працює з 01.11.2010).
Підприємством відповідача видано
наказ від 01.01.2010 №11к про створення
робочих місць (посад) для інвалідів,
відповідно до якого на підприємстві з
01.01.2010 створені робочі місця для
інвалідів (в кількості 4 посад), а саме:
прибиральник території, машиніст
холодильних установок,
інженер-програміст, прачка, та вказано
про необхідність забезпечення в
подальшому роботою інвалідів, за
відповідними направленнями з центру
зайнятості.

Окрім того, згідно з наданими звітами
за формою № 3-ПН відповідач повідомляв
відповідний центр зайнятості
населення про наявність у ВАТ
«Вільнянський маслозавод» протягом 2010
року вакантних робочих місць, на які
мали змогу працевлаштуватися й
інваліди.

Згідно з листом Вільнянського
районного центру зайнятості від 23.05.2011
ВАТ «Вільнянський маслозавод»
протягом 2010 року подавав звіти за ф. 3-ПН
для працевлаштування пільгової
категорії громадян (інвалідів) від
10.02.2010, 14.06.2010, 09.07.2010, 10.08.2010, 13.08.2010, 02.11.2010.
За результатами розгляду яких центром
зайнятості 12-ти особам були видані
направлення на працевлаштування, 7-м з
яких відмовились від працевлаштування,
2-і особи не відповідали вимогам, 3-и
особи не працевлаштувались у зв'язку із
зайняттям вакансій. За чотирма з
восьми спеціальностями, зазначеними
підприємством відповідача у
відповідних звітах, Вільнянським
районним центром зайнятості особи не
направлялись, за відсутності на
обліку осіб за такими спеціальностями.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем не було вжито всіх
необхідних заходів щодо
працевлаштування 2 інвалідів у 2010 році.

Скасовуючи рішення першої інстанції та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що ВАТ «Вільнянський маслозавод»
вживало всіх заходів, передбачених
законодавством, чинним на момент
виникнення спірних відносин,
спрямованих на створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів та
недопущення правопорушення у сфері
господарювання.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується зі вказаним висновком
суду апеляційної інстанції з огляду на
таке.

Частиною третьою статті 18 Закону №
875-ХII встановлено, що підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з частиною четвертою статті 20
Закону України від 01.03.1991 № 803-XII «Про
зайнятість населення» підприємства,
установи і організації незалежно від
форми власності зобов'язані щомісяця
подавати місцевим центрам зайнятості
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного
Закону встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
яка використовує найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25.06.1991 № 1251-XII «Про
систему оподаткування», а є заходом
впливу на правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України на
підставі аналізу наведених норм
матеріального права дійшла висновку,
що неналежне інформування центру
зайнятості про наявність вільних
робочих місць для інвалідів, а саме
неподання щомісяця протягом 2010 року
звітів за формою № 3-ПН про наявність
вакансій для інвалідів державній
службі зайнятості за спірний період, є
порушенням вищезгаданих норм
матеріального права та підставою для
застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
28.01.2014 №21-476а13.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до статті 19 Закону № 875-ХII
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Аналіз положень статей 19, 20 Закону №
875-ХII свідчить про те, що однією із
необхідних умов для висновку про
наявність підстав для сплати
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу по створенню
робочих місць є невідповідність
установленому законом нормативу саме
середньооблікової чисельності
працевлаштованих інвалідів, а не
фактичної кількості працевлаштованих
інвалідів на кінець звітного періоду
чи загальна кількість інвалідів, що
працювали у той чи інших час на
підприємстві протягом звітного
періоду.

Судами попередніх інстанції
установлено, що середньооблікова
кількість штатних працівників на
підприємстві у 2010 році складала 106 осіб.
Таким чином, норматив по створенню
робочих місць для працевлаштування
інвалідів складав 4 інваліда (з
урахуванням округлення до цілого
значення).

Ураховуючи, що ОСОБА_4 працювала
протягом всього календарного 2010 року, а
ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 протягом
звітного року пропрацювали близько 17
місяців (тобто норматив виконано
близько на 1,41 частин працевлаштування
інвалідів), суд касаційної інстанції,
зважаючи на невжиття відповідачем всіх
передбачених законодавством заходів,
дійшов висновку про невиконання ВАТ
«Вільнянський маслозавод» нормативу
забезпечення середньооблікової
чисельності працюючих інвалідів щодо 2
осіб.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги заслуговують на
увагу та підтверджуються вище
переліченими нормами права і
встановленими обставинами справи, у
зв'язку з чим наявні підстави для її
задоволення та скасування
оскаржуваного судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 226 КАС
України суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 09 жовтня 2013 року в цій справі
скасувати, залишивши в силі постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 06 липня 2011
року.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 КАС
України.