Справа № 2а-9924/10/1370
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року
Справа № 9101/1345/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
державної податкової інспекції в
Пустомитівському районі Львівської
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 10
грудня 2010 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
державної податкової інспекції в
Пустомитівському районі Львівської
області про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції в
Пустомитівському районі Львівської
області в якому просив визнати
нечинними податкові
повідомлення-рішення відповідача
№/0 від 02.06.10 р.; №/1 від 05.07.10
р.; №/2 від 17.09.10 року; №/3 від
22.10.10 р. та першу податкову вимогу №1/96
від 12.10.10 р.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 10 грудня 2010
року позовні вимоги задоволено,
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
№/0 від 02.06.10 р.; №/1 від 05.07.10
р.; №/2 від 17.09.10 року; №/3 від
22.10.10 р.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції державна
податкова інспекція в
Пустомитівському районі Львівської
області оскаржила його в апеляційному
порядку, вважає, що постанова прийнята
з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що під
час перевірки було встановлено, що
підприємець в квітні 2008 року придбав у
ВАТ «ЛАТП-24656 Богданівське» вантажний
автомобіль РЕНО-АЕ- 385 ТІ 160-05 та на
підставі податкової накладної від 02.04.08
р. №221 на загальну суму 25200,00 грн.
включив до складу податкового кредиту,
задекларованого за квітень 2008 року ПДВ
в сумі 4200,00 гривень.

Відповідно до Порядку заповнення і
подання податкової декларації з ПДВ,
затвердженого наказом ДПА України від
30.05.97 р. № 166, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09.07.97 р. за
№ 250/2054 (з урахуванням змін і доповнень)
платник податку самостійно обчислює
суму податкового зобов'язання, яку
зазначає в декларації. Дані, наведені в
декларації, повинні відповідати даним
бухгалтерського та податкового обліку
платника (пункт 3.4 Порядку), оскільки, як
визначено п. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, грунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Судом першої інстанції не взято до
уваги, що СПД ФО ОСОБА_1, перебуваючи в
2008 році на спрощеній системі
оподаткування, обліку та звітності не
вів бухгалтерського обліку, не
амортизував в податковому обліку
витрати на купівлю транспорту, відтак,
не мав права на включення сум ПДВ, що
виникли у зв'язку з придбанням
вантажного автомобіля, до складу
податкового кредиту з цього податку за
квітень 2008року.

Відповідно до Цивільного кодексу
України суб'єктів цивільних
правовідносин поділено на дві
категорії - юридичні та фізичні особи. І
виходячи з цього за фізичною особою
законодавством закріплено право
приватної власності на все майно (як
рухоме так і нерухоме), яким така
фізична особа володіє, користується і
розпоряджається. Незалежно від того,
який статус у подальшому фізична особа
обере для себе (підприємницької або
незалежної професійної), суб'єктом
права приватної власності виступає
саме фізична особа, а не підприємець. Не
передбачено і законодавчих підстав
вважати майно, що перебуває у приватній
власності фізичної особи, основним
фондами суб'єкта господарювання, якщо
такий громадянин зареєструється
підприємцем. Використання власного
майна для здійснення, зокрема,
підприємницької діяльності є одним із
способів розпорядження майном
фізичної особи.

Відповідно до ст.51 ЦК України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Оподаткування будь-яких доходів
фізичних осіб регламентується Законом
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» яким, зокрема,
передбачено деякі особливості щодо
оподаткування доходів фізичних осіб у
разі здійснення ними підприємницької
діяльності. Ці особливості полягають у
тому, що саме доходи підприємця,
отримані ним у межах своєї діяльності,
оподатковуються за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством із цих питань, якими є
розділ четвертий Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.92 № 13-92 «Про
прибутковий податок з громадян» та
Указ №727/98.

Чинним законодавством передбачено,
що до складу витрат, безпосередньо

пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових

витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно із
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств». Підприємець,
який не є платником податку на
прибуток, не має обов'язку ведення,
бухгалтерського обліку. Обмеження
стосовно ведення обліку не впливають
на результати господарської
діяльності, адже громадянин сам
приймає рішення щодо форми зайняття
такою діяльністю, чи бути йому
підприємцем з відповідним веденням
спрощеного обліку доходів і витрат від
своєї діяльності, чи, бажаючи
користуватись перевагами
бухгалтерського обліку та
амортизаційних відрахувань,
реєструватись юридичною особою.

Порядок обчислення і сплати податку на
додану вартість регулюється Законом
України «Про податок на додану
вартість». Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього
Закону, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Згідно з п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7
зазначеного Закону, якщо платник
податку придбавае (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту. Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Виходячи з вимог Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні» відображення
господарських операцій в податковому
обліку здійснюється на підставі даних
бухгалтерського обліку. Необхідність
підтвердження господарських операцій
первинними документами визначена п.1.2
ст.1, п.2.1 ст.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за №168/704. Відповідно до п.2.1 ст.2
зазначеного Положення первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Відповідно до вимог п.3.2 ст. 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
грунтуються на даних бухгалтерського
обліку. Статтею 9 цього Закону
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання: назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Порядок оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю
регулюється Декретом Кабінету
Міністрів України від 26.12.92 № 13-92 «Про
прибутковий податок з громадян»
(розділ IV), положення якого продовжують
діяти і після набрання з 01.01.04 р.
чинності Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» з урахуванням
положень пункту 9.12 статті 9 цього
Закону.

Загальним оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий дохід,
тобто різниця між валовим доходом
(виручкою у грошовій та натуральній
формі) і документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, належать
витрати, які включаються до складу
валових витрат виробництва (обігу)
згідно із Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств», з
урахуванням відповідних обмежень і
особливостей стосовно фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності.
Положення статті 5 цього Закону
застосовуються в частині
підтвердження первинними документами
витрачених сум згідно з операціями (які
відповідають переліку статті 5), за
результатами або за участю яких у
податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отримано
дохід. До декларації про доходи,
одержані за звітний період,
включаються тільки прямі валові
витрати, що відповідають фактичній
сумі отриманого в цьому періоді
валового доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально.

Фізична особа - платник податку не є
платником податку на прибуток і не
зобов'язана вести бухгалтерський
облік, тому тільки формує витрати
згідно з переліком ст.5 «Валові
витрати» Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств.
Ведення бухгалтерського обліку складу
валових витрат виробництва та основних
фондів

чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації, для фізичних
осіб - підприємців законодавством не
передбачено. Тобто нараховувати
амортизацію фізичні особи - підприємці
не мають законодавчих підстав.

Крім цього, Міністерством юстиції
України листом від 11.01.07 р. №19-32/2 надано
роз'яснення порядку реєстрації прав
власності на об'єкти майна залежно від
форм власності, в розділі 3 «Право
приватної власності» якого зазначено,
що суб'єктом права приватної власності
відповідно до статті 325 Цивільного
кодексу України є фізичні особи, не
фізичні особи - підприємці, відповідно
і реєстрація права власності повинна
здійснюватися за фізичною особою, а не
за фізичною особою-підприємцем.
Пунктом 6 Правил державної реєстрації
та обліку автомобілів, автобусів, а
також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 7
вересня 1998 року №1388 визначено, що
транспортні засоби реєструються за
юридичними та фізичними особами. Тобто
автомобіль не може бути зареєстрований
за фізичною особою - підприємцем.
На підставі наведеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 зареєстрований Пустомитівською
районною державною адміністрацією
Львівської області 01.03.2002р. та є
платником податку на додану вартість з
01.07.2002р. (свідоцтво НОМЕР_3). Видами
діяльності позивача є: діяльність
автомобільного вантажного транспорту,
торгівля автомобільними деталями та
приладдям при цьому він має ліцензію на
право надання послуг з перевезення
пасажирів і вантажів. Відповідно до
біржової угоди №С 311-8 позивач придбав у
ВАТ «ЛАТП - 24656 Богданівське»
транспортний засіб - автомобіль марки
Рено АЕ-385 ТІ (д.н.з. НОМЕР_1).

Оплата вартості придбаного позивачем
транспортного засобу в сумі 25200грн.
проведена через банківську установу
16.05.2008р.(квитанція №5) згідно
виставленого 02.04.2008 р. рахунку-фактури
№СФ-0000221. Вказаний транспортний засіб
отриманий позивачем згідно акту
приймання передачі від
02.04.2008р.Придбаний транспортний засіб
зареєстрований 08.05.2008р. на ОСОБА_1
відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, реєстраційний
номер (держ. номерний знак) НОМЕР_2. При
укладанні договору продавцем виписана
податкова накладна № 221 від 02.04.08 р. на
суму 25 200,00 грн. в тому числі ПДВ 4200,00
грн., тому позивач включив до
податкового кредиту суму ПДВ 4200,00 грн.,
оскільки на момент укладання договору
та виписки податкової накладної був
зареєстрований як суб'єкт
господарювання, перебував на обліку в
ДПІ на спрощеній системі оподаткування
з надання послуг по перевезенню
вантажів. Факт використання позивачем
придбаного автомобіля (держ. номер
НОМЕР_2) у господарській діяльності
підтверджено подорожніми листами,
товаротранспортними накладними,
квитанціями на тару.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
вірно врахував, що згідно з п.п. 7.4.1, 7.4.4
п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Відповідно до листів ДПА України від
10.09.2007 р. №17899/7/16-1517-05 та від 11.02.2008 р.
№2487/7/16-1517-10, СПД - фізична особа -
платник податку на додану вартість,
основним видом діяльності якої є
надання послуг із перевезень вантажів
і яка здійснює придбання (імпорту)
вантажних транспортних засобів, які
використовуються в господарській
діяльності СГД, може включити сплачену
суму податку на додану вартість до
податкового кредиту лише за умови
підтвердження такої сплати
податковими накладними, та лише за
умови реєстрації такого транспортного
засобу на даного суб'єкта
підприємницької діяльності ( а не на
приватну особу ), а згідно із ст. 325
Цивільного кодексу України суб'єктом
права приватної власності є фізична
особа ( а не фізична особа - підприємець
) і транспортний засіб може бути
зареєстрований лише на фізичну особу.

Оскільки згідно ст.ст.52 ЦК України, 128 ГК
України, суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними із
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, на яке відповідно до закону
може бути звернено стягнення. Також
вказаний суб'єкт господарювання
проводить діяльність без формування
статутного та інших фондів, то
відповідно суд першої інстанції
правильно вважав, що чинне
законодавство не передбачає
відокремлення майна, яке
використовується суб'єктом
господарювання-фізичною особою для
здійснення підприємницької
діяльності, із загальної маси майна,
яке належить цій фізичній особі.

Крім того суд першої інстанції вірно
зазначив, що Правилами державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі, автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затвердженими постановою
КМ України № 1388 від 07.09.1998р.,
передбачено, що реєстрація
транспортних засобів здійснюється
лише за юридичними та фізичними
особами (п.6), отже, реєстрація
транспортних засобів за суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами чинним законодавством не
передбачена.

Крім цього, суд першої інстанції
правильно вважав, що у даній спірній
ситуації визначальним фактором для
формування податкового кредиту
суб'єктами підприємницької
діяльності-фізичними особами,
зареєстрованими платниками ПДВ, при
придбанні транспортних засобів, інших
основних фондів та товарів є подальше
використання таких товарів (основних
фондів) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності такої
особи-платника податку. А оскільки факт
використання позивачем придбаних
транспортних засобів в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності підтверджено
вище згаданими доказами, то суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, про задоволення позовних
вимог.

Однак постановляючи рішення і
визнаючи протиправними та скасовуючи
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення суд першої
інстанції залишив поза увагою позовну
вимогу про визнання нечинною першої
податкової вимоги №1/96 від 12.10.10 р.

Оскільки суд першої інстанції
правильно вважав, що порушення вимог
пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» з боку
позивача не знайшли свого
підтвердження, то відповідно у
відповідача були відсутні і правові
підстави направляти позивачу
зазначену вище першу податкову вимогу
тим більше, що спірні податкові
повідомлення-рішення оскаржувались, як
в адміністративному так і в судовому
порядку, і на момент винесення вимоги
не набули статусу узгодженого
податкового зобов'язання.

З огляду на викладене суд
апеляційної інстанції вважає, що
постанову суду першої інстанції слід
змінити, бо судом не вирішено всі
позовні вимоги, і позов задовольнити
повністю.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ч. 4 ст. 196,
п. 2 ч. 1 ст. 198, ст. 201, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу державної
податкової інспекції в
Пустомитівському районі Львівської
області - задовольнити частково,
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 10 грудня 2010
року у справі № 2а-9924/10/1370 - змінити,
виклавши її резолютивну частину у
такій редакції:

позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати:
податкові повідомлення-рішення №
/0 від 02.06.2010 року, № /1 від
05.07.2010 року, № /2 від 17.09.2010 року, №
/3 від 22.10.2010 року та першу
податкову вимогу № 1/96 від 12.10.2010 року.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

повний текст виготовлений 18.04.2014 року