Справа № 805/6663/13-а
Суддя: Мироненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/44976/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

судді - доповідача Мироненка О.В.

суддів - Сороки М.О.

Чумаченко Т.А.

провівши попередній розгляд справи за
позовом ФО-П ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в м. Сніжне
Донецької області про скасування
рішення та акту за касаційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
м. Сніжне Донецької області на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 17 червня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09 серпня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року позивач звернувся в
суд із позовом до Управління
Пенсійного фонду України в м. Сніжне
Донецької області про скасування
рішення та акту.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 17 червня 2013
року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії відповідача
та скасовано рішення відповідача № 364
від 19.04.2013 року про застосування до
позивача штрафних санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою
звітності, передбаченої Законом
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», у розмірі 170,00
гривень. В іншій частині позов залишено
без задоволення.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції відповідач звернувся
зі скаргою до суду апеляційної
інстанції щодо скасування зазначеного
вище рішення.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09 серпня 2013
року апеляційну скаргу відповідача
залишено без задоволення, постанову
суду першої інстанції залишено без
змін.

Не погоджуючись із постановою суду
апеляційної інстанцій, відповідач
звернувся із касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій просить скасувати судові
рішення, ухвалити нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що як пенсіонер
позивач перебуває на обліку в УПФУ і
отримує пенсію за віком на пільгових
умовах за списком № 1, призначену на
підставі ст. 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Перевіркою своєчасного подання звіту
про суми нарахованого доходу
застрахованих осіб та суми
нарахованого єдиного внеску
встановлено, що фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 порушено
вимоги п. 4 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та п. 3.2 ст. 3
змін до Порядку формування та подання
страхувальниками звіту щодо сум
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 08.10.2010 року №
22-2, а саме: не надана звітність за 2012
рік, про що складено акт № 104 від 27.03.2013
року.

Так, рішенням відповідача № 364 від
19.04.2013 року за неподання звітності за 2012
рік, передбаченої Законом України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», до позивача
застосовано штрафні санкції у розмірі
170,00 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
14.04.2013 року позивачем до Управління
Пенсійного фонду України в м. Сніжне
Донецької області було адресовано
заяву, у якій ОСОБА_2 просив не
застосовувати до нього штрафних
санкцій, оскільки він є пенсіонером за
віком та звільнений від обов'язку
подавати до органів Пенсійного фонду
звіти про суми нарахованого доходу
застрахованих осіб та суми
нарахованого єдиного внеску, а також
сплачувати єдиний внесок.

Відповідачем, 25.04.2013 року позивачу на
його заяву було надано відповідь, у
якій зазначено, що позивач не є
пенсіонером за віком, а тому повинен
виконувати обов'язки, покладені на
платника єдиного внеску.

Згідно розрахунку відповідача, ОСОБА_2
має сплатити суму єдиного внеску за 2012
рік у розмірі 4572,42 гривень.

Наявність публічно-правового спору
обумовлена різним тлумаченням
сторонами поняття «пенсіонер за
віком», вжитого в ч. 4 ст. 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», в той час, коли
позивач виходить з буквального
тлумачення вказаного поняття,
відповідач застосовує його звужене
тлумачення, приходячи до висновку, що
від сплати єдиного внеску звільняються
лише ті фізичні особи-підприємці, які
перебувають на спрощеній системі
оподаткування і яким пенсія за віком
призначена на загальних, а не на
пільгових, умовах.

Вирішуючи справу по суті, до спірних
правовідносин суд застосовує
нижченаведені правові норми.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку, визначені
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від 8
липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
є платниками єдиного внеску.

Законом України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 7
липня 2011 року № 3609-VI стаття 4 Закону №
2464 доповнена ч. 4 наступного змісту:
«Особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті,
які обрали спрощену систему
оподаткування, звільняються від сплати
за себе єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування».

Таким чином, на час виникнення спірних
правовідносин ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 було
передбачено звільнення фізичних
осіб-підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, від сплати
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком та отримують
відповідно до закону пенсію.

Поняття «пенсіонер за віком» чинним
законодавством не визначене.

Згідно ст. 1 Закону № 1058, пенсіонер -
особа, яка відповідно до цього Закону
отримує пенсію, довічну пенсію, або
члени її сім'ї, які отримують пенсію в
разі смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом; пенсія -
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом, а
також зазначає, що умови призначення
пенсії за віком визначені ст. 26 цього
Закону.

У зв'язку з цим, необхідно зауважити, що
ст. 1 Закону № 1058 визначене те значення
термінів «пенсіонер» та «пенсія», в
якому вони вживаються саме в цьому
Законі, про що свідчить абз. 1 ч. 1 ст. 1
Закону № 1058, отже згадані дефініції не
є загальними для всіх інших
законодавчих та підзаконних
нормативно-правових актів.

Крім того, правовою нормою, яка
міститься в ч. 4 ст. 4 Закону № 2464, рівно
як і іншими нормами права не
встановлено, що звільненню від сплати
єдиного внеску підлягають лише ті
фізичні особи-підприємці, які є
пенсіонерами за віком відповідно до
Закону № 1058.

Відповідно до абз. 2 п. 16 Прикінцевих
положень Закону № 1058 положення Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788)
застосовуються в частині визначення
права на пенсію за віком на пільгових
умовах і за вислугу років.

Пенсія позивачу призначена на підставі
п. «а» ч. 1 ст.13 Закону № 1788, згідно з якою
на пільгових умовах мають право на
пенсію за віком, незалежно від місця
останньої роботи працівники, зайняті
повний робочий день на підземних
роботах, на роботах з особливо
шкідливими і особливо важкими умовами
праці, - за списком № 1 виробництв,
робіт, професій, посад і показників,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України, і за результатами атестації
робочих місць: чоловіки - після
досягнення 50 років і при стажі роботи
не менше 20 років, з них не менше 10 років
на зазначених роботах; жінки - після
досягнення 45 років і при стажі роботи
не менше 15 років, з них не менше 7 років 6
місяців на зазначених роботах.

Види державних пенсій, які
призначаються за Законом № 1788,
визначені ст. 2 цього Закону.

За змістом п. «а» ч. 1 ст. 2 Закону № 1788
трудові пенсії поділяються на такі
види як пенсії за віком, по
інвалідності, в разі втрати
годувальника та за вислугу років.

З системного аналізу положень ст. ст.
12-18 Закону № 1788 вбачається, що
законодавець розрізнив пенсії за віком
в залежності від умов їх призначення,
визначивши загальні умови призначення
пенсії за віком, (ст. 12), пільгові умови
призначення пенсії за віком, (ст. 13), а
також особливі умови призначення цього
виду пенсії окремим категоріям
громадян (працівникам, зайнятим на
підземних і відкритих гірничих роботах
та в металургії, громадянам, які
постраждали від Чорнобильської
катастрофи, інвалідам, учасникам війни,
сім'ям загиблих (померлих)
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ, багатодітним
матерям і матерям інвалідів з
дитинства тощо).

З огляду на вищекладене, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позивачу призначений такий вид пенсії
як «пенсія за віком», незважаючи на
пільговий характер умов її
призначення, отже він є «пенсіонером за
віком» на якого розповсюджується норма
ч. 4 ст. 4 Закону № 2464.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 на
платника єдиного внеску покладений
обов'язок своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464
встановлено, що платник єдиного внеску
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок; подавати
звітність до територіального органу
Пенсійного фонду у строки, в порядку та
за формою, встановленими Пенсійним
фондом за погодженням з відповідними
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування та
центральним органом виконавчої влади у
галузі статистики.

Згідно з ч. 8 ст. 9 Закону № 2464, платники
єдиного внеску зобов'язані сплачувати
єдиний внесок, нарахований за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом.

Оскільки позивач є пенсіонером за
віком, на якого розповсюджується норма
ч. 4 ст. 4 Закону № 2464, він може бути
платником єдиного внеску виключно за
умови добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Докази добровільної участі позивача у
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванні суду не надані.

Отже, позивач не є платником єдиного
внеску, а тому не зобов'язаний
дотримуватися вимог п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону
№ 2464, а саме: своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок, а також
подавати звітність до територіального
органу Пенсійного фонду у строки, в
порядку та за формою, встановленими
Пенсійним фондом.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що дії
відповідача, які виявилися у
донарахуванні позивачу сум єдиного
внеску за 2012 рік у розмірі 4572,42 гривень
є неправомірними, а рішенням
відповідача № 364 від 19.04.2013 року, яким на
позивача за неподання звітності за 2012
рік, передбаченої Законом України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», накладено
штраф у розмірі 170,00 гривень - підлягає
скасуванню.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов
вірного висновку про обґрунтованість
позовних вимог в цій частині та
наявність підстав для їх задоволення,

Щодо позовних вимог про скасування
акту камеральної перевірки
своєчасності подання звіту № 104 від
27.03.2013 року, суд першої інстанції
зауважив, що закріплені ч. 2 ст. 2 КАС
України положення про можливість
оскарження до адміністративних судів
будь-яких рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією та
законами України встановлено інший
порядок судового провадження, не
означає спростування висновку про
юридичне значення рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень як предмета судового
оскарження, так само як не означає і
нівелювання способу захисту порушених
прав, свобод чи законних інтересів.

За своєю природою акт, складений за
результатами перевірки, - це службовий
документ, який стверджує факт
проведення перевірки за дотриманням
вимог законодавства і є лише носієм
доказової інформації.

Правовий акт - це акт волевиявлення
(рішення) уповноваженого суб'єкта
права, що регулює суспільні відносини
за допомогою встановлення (зміни,
скасування, зміни сфери дії) правових
норм, а також визначення (зміни,
припинення) на основі цих норм прав і
обов'язків учасників конкретних
правовідносин.

При цьому, критерієм розмежування
понять нормативного правового акта і
ненормативного (індивідуального)
правового акта є сфера його дії за
суб'єктивним складом, оскільки правові
акти індивідуальної дії, на відміну від
нормативних, поширюють свою дію на
конкретно визначеного суб'єкта.

Як нормативний, так і ненормативний
правовий акт завжди виражають волю
(волевиявлення) уповноваженого
суб'єкта права, його владні приписи;
мають офіційний характер, обов'язковий
до виконання; спрямовані на
регулювання суспільних відносин;
встановлюють правову норму чи
конкретне правовідношення;
оформляються у визначеній формі; є
юридичними фактами, що спричиняють
певні правові наслідки.

Ненормативні (індивідуальні) акти
породжують права і обов'язки у тих
конкретних суб'єктів, яким вони
адресовані, у конкретному випадку.

Правові акти індивідуальної дії
своїми приписами мають породжувати
права і обов'язки конкретних осіб, на
яких спрямована їхня дія. У такому
випадку реалізується компетенція
видавця цього акту як суб'єкта владних
повноважень, уповноваженого управляти
поведінкою іншого суб'єкта і
відповідно інший суб'єкт зобов'язаний
виконувати його вимоги.

Тобто, особливою відмінністю правового
акту від інших управлінських актів є
наявність в ньому змісту управління
певної особи шляхом встановлення прав
і обов'язки для інших суб'єктів.

Сам по собі акт перевірки не породжує
жодних правових наслідків чи
обов'язків для позивача та не має ознак
рішень (нормативно-правових актів або
правових актів індивідуальної дії) в
розумінні Кодексу адміністративного
судочинства України. Він є лише
документом, у якому зафіксовані певні
обставини, є одним із видів доказів,
належність, допустимість та
достовірність, яких оцінюється судом
при розгляді справ.

З огляду на викладене, постанова суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій відповідають обставинам
справи наданим доказам та нормам
процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновки суду
не спростовують.

Підстав для скасування судового
рішення з мотивів, викладених в
касаційні скарзі, не вбачається.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення-без змін.

Керуючись статтями 220-1, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Сніжне
Донецької області залишити без
задоволення, постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 17
червня 2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 09 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Судді