Справа № 2-а-11494/10/0570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
м. Київ К-30222/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Донецька на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 08.07.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03.09.2010 по
справі № 2а-11494/10/0570

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Енергомаш"

до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Донецька

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції про скасування податкового
повідомлення - рішення від 16.04.2010 №
/0/11193/10/23-213, яким позивачу
донараховано податок на додану
вартість (далі - ПДВ) у розмірі 21 092,00
грн., у тому числі 14 061,00 грн. - основний
платіж та 7 031,00 грн. - штрафні (фінансові)
санкції, та податкового повідомлення -
рішення від 16.04.2010 № /0/11192/10/23213,
яким позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 36 251,00 грн., у тому числі 24 167,00
грн. - основний платіж та 12 084,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями,
податкова інспекція подала касаційну
скаргу, де посилаючись на порушення
судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначені судові рішення
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, податкова інспекція
посилається на те, що позивачем
безпідставно включено до складу
податкового кредиту квітня 2008 року
суму ПДВ по податковій накладній, що
отримана від контрагента (ТОВ
"Текфорум"), установчі документи якого
та свідоцтво платника ПДВ в судовому
порядку визнано недійсними з моменту
державної реєстрації, а договір
укладений між ними відповідно до ст. 203
та ст. 215 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК) є нікчемним.

У поданих запереченнях на скаргу
Товариство просить у задоволенні
скарги відмовити через її
необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Судами встановлено, що працівниками
податкової інспекції проведено
документальну невиїзну перевірку
Товариства з питань правових відносин
з ТОВ "Текфорум" за квітень 2008 року, за
результатами якої складений акт від
06.04.2010. У ході зазначеної перевірки
встановлено порушення позивачем п. 1.4
ст. 1, пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 198/97-ВР "Про
податок на додану вартість" (далі -Закон
№ 198/97-ВР), що полягало у безпідставному
включені до складу податкового кредиту
в квітні 2008 року суму ПДВ у розмірі 19
333,00 грн. по податковій накладній від
10.04.2008 № 100408, отриманої від ТОВ
"Текфорум". Також позивачем порушено
вимоги п. 1.31 ст. 1, п. 3.1 ст. 3, п. 5.1 ст. 5, п.
11.2.1 ст. 11 Закону України від 28.12.1994 №
334/94-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств" (далі - Закон № 334/94-ВР), а
саме, безпідставно включено до складу
валових витрат витрати з придбання
товару (пускового пристрою та двигуна
до компресора) у ТОВ "Текфорум" у квітні
2008 року на загальну суму 96 667,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого
органу вмотивовано відсутністю у
Товариства законодавчих підстав
формувати податковий кредит на
підставі податкової накладної, виданої
продавцем таких товарів (послуг), який
втратив статус платника ПДВ (свідоцтво
платника визнано недійсним з 22.05.2007) та
запис про проведення державної
реєстрації якого визнано недійсним з
моменту реєстрації (15.05.2007) в судовому
порядку (рішення Донецького окружного
адміністративного суду від 03.07.2009)
через реєстрацію юридичної особи на
підставну особу, а також включати до
валових витрат витрати за договором
поставки, укладеним з таким
контрагентом.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки та вказаних висновків
відповідачем ухвалено оскаржувані
податкові повідомлення-рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суди попередніх інстанцій
виходили того, що на момент вчинення
господарських операцій, за якими
податкова інспекція визначила
оспорювані суми податкових зобов'язань
та фінансових санкцій, контрагент
позивача мав господарську
правосуб'єктність, а у позивача наявні
належно оформлені первинні документи,
зокрема, податкова накладна, які
відповідно до Закону № 168/97-ВР є
необхідною для формування податкового
кредиту, крім того реальність
виконання договору поставки між
позивачем та його контрагентом
сторонами не оспорювалось.

Так, відповідно до п.5.1 ст.5 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємства"
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника податку
в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формі, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п.5.2 ст.5 вказаного
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, за своїм змістом наведені норми
Закону № 334/94-ВР передбачають як
підставу для невключення до валових
витрат лише випадок повної відсутності
будь-яких розрахункових, платіжних та
інших документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та не заперечувалось
сторонами, що укладений договір
поставки між позивачем та ТОВ
"Текфорум" був належно виконаний. ТОВ
"Текфорум" поставив позивачу пусковий
пристрій та двигун до компресора, а
позивач здійснив відповідну оплату та
отримав податкову накладну від 10.04.2008 №
100408 на суму 116 000,40 грн., у тому числі ПДВ
19 333,40 грн., на підставі якої потім також
було сформовано податковий кредит.
Крім того матеріали справи містять
копії належно оформлених первинних
документів, які відповідно до Закону
№334/94-ВР необхідні для формування
валових витрат (договір, накладна, акт
прийому - передачі, довіреність на
отримання матеріальних цінностей).

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Відповідно до вимог пп. 7.2.3 та пп. 7.2.4 п.
7.2 ст. 7 Закон № 168/97-ВР податкова
накладна складається у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця, який зареєстрований
платником ПДВ у порядку, передбаченому
ст. 9 цього Закону.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців" у разі, якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Юридичним наслідком скасування
державної реєстрації підприємства з
підстав визнання його установчих
документів недійсними має бути
здійснення ліквідаційної процедури,
під час якої вирішуються питання про
задоволення вимог кредиторів, зокрема
держави. Сам факт скасування державної
реєстрації підприємства не є підставою
для визнання недійсними всіх угод,
укладених з моменту його державної
реєстрації та до моменту виключення з
державного реєстру.

Таким чином, факт визнання у судовому
порядку недійсним запису про
проведення державної реєстрації
контрагента позивача (ТОВ "Текфорум")
через порушення закону, допущенного
при створенні юридичної особи, які не
можна усунути з моменту реєстрації та
анулювання свідоцтва платника ПДВ,
саме по собі не призводить до
недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації такої
особи до моменту виключення її з
державного реєстру, та не позбавляє
правового значення виданих за
господарськими операціями податкових
накладних.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно з актом від
13.07.2009 № 25 анульовано Свідоцтво про
реєстрацію платника податку на додану
вартість, видане ТОВ "Текфорум", а отже
на момент здійснення господарських
операцій, у квітні 2008 року, ТОВ
"Текфорум" було зареєстровано у якості
платника податку на додану вартість.

Крім того, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
зазначає, що позивач, як платник
податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність порушення
контрагентом правил здійснення
господарської діяльності, а тому
порушення правил ведення
господарської діяльності чи
податкового обліку контрагентом не є
підставою для не включення позивачем
до валових витрат, витрат понесених ним
у зв'язку із веденням господарської
діяльності, чи включення до
податкового кредиту сум сплачених в
ціні придбаних товарів, що
підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами.

Отже, позивач цілком правомірно у
відповідності до законодавства відніс
до валових витрат, витрати на придбання
товару згідно договору поставки
укладеного з ТОВ "Текфорум" у квітні 2008
року та включив до податкового кредиту
суму ПДВ за податковою накладною від
10.04.2008 № 100408 отриманою від ТОВ
"Текфорум" за вказаним договором.

Посилання відповідача у акті перевірки
на статті 203, 215 Цивільного кодексу
України є безпідставними, так як
зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

За обставин, які склалися у даній
справі, визначенню правочину як такого,
що є нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.
Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків судів не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

З урахуванням викладеного, суд
касаційної інстанції відхиляє доводи
органа податкової служби, викладені у
касаційній скарзі, і не вбачає підстав
для скасування судових рішень першої
та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Донецька відхилити.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 08.07.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03.09.2010 по
справі № 2а-11494/10/0570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко