Справа № 818/665/14
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 р.
Справа № 818/665/14

Сумський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М.

за участю секретаря судового засідання
- Токар Ю.В.,

представника позивача - Некрасова
С.О.,

представника відповідача - Матюхи Д.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Суми
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська" до Державної
екологічної інспекції у Сумській
області про скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Червоно-сільська» звернувся до суду з
адміністративним позовом в якому
просить визнати протиправним та
скасувати припису Державної
екологічної інспекції в Сумській
області (далі - відповідач, Інспекція)
№11 від 05 лютого 2014 року.

Позивач вважає вищезазначений Припис
незаконним, протиправним та таким, що
підлягає скасуванню, оскільки його
прийнято з порушеннями норм чинного
законодавства.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні зазначив, що вимоги позивача
не визнає, підтримує позицію
Інспекції, яку викладено у письмовому
запереченні (а.с.31-35). Просить суд
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог, оскільки в ході
проведення перевірки були виявлені
порушення природоохоронного
законодавства, які мають бути усунуті
позивачем.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні докази по
справі, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволенні
позовних вимог, виходячи з наступного:

28 січня 2014 року Державною екологічною
інспекцією у Сумській області на
підставі Наказу від 27.01.2014 р. № 37-П
згідно Направлення на перевірку від
27.01.2014 року № 45/4, було проведено планову
перевірку з питань дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами ТОВ «Агрофірма
«Червоносільська».

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем було складено Акт (а.с.13-22)
в якому визначено перелік виявлених
під час перевірки порушень
природоохоронного законодавства
позивачем.

З урахуванням висновків викладених в
Акті перевірки відповідачем було
складено Припис №11 від 05.02.2014р. (а.с.24-25)
відповідно до якого позивача було
зобов'язано здійснити відповідні
заходи на усунення виявлених порушень,
а саме:

- пунктом 1 позивача зобов'язано
розробити заходи по усуненню виявлених
порушень та надати копію до Державної
екологічної інспекції у Сумській
області;

- пунктом 2 зобов'язано отримати
спеціальний дозвіл на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод;

- пунктом З зобов'язано вирішити
питання отримання дозволу та лімітів
на утворення та розміщення відходів;

- пунктом 4 зобов'язано розробити
документи, що обґрунтовують обсяги
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря з матеріалами
інвентаризації;

- пунктом 5 зобов'язано отримати дозвіл
на викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря; п.6 розрахувати
показник загального утворення
відходів та в разі необхідності
скласти реєстрові картки;

- пунктом 7 зобов'язано завести та
постійно вести облік утворених
відходів за формою 1-ВТ «Облік відходів,
пакувальних матеріалів та тари»;

- пунктом 8 зобов'язано провести
інвентаризацію промислових відходів,
що утворюються на підприємстві;

- пунктом 9 зобов'язано розробити
санітарний паспорт твердих побутових
відходів;

- пунктом 10 зобов'язано завести журнал
обліку підземних вод;

- пунктом 11 зобов'язано встановити
лічильники обліку піднятих підземних
вод на всіх свердловинах;

- пунктом 12 зобов'язано визначити
санітарно захисну зону суворого режиму
артезіанської свердловини;

- пунктом 12 (далі - п.12-а) зобов'язано
розробити паспорти місць тимчасового
розміщення відходів;

- пунктом 13 зобов'язано розробити
інструкцію стосовно умов і правил
тимчасового розміщення відходів.

При цьому, суд вважає за доцільне
визначити наступне:

- пункт 2 стосується порушень норм
Кодексу України «Про надра»;

- пункти 10, 11, 12 - стосуються порушень
норм Водного Кодексу України;

- пункти 3, 6, 7, 8, 9, 12-а, 13 стосуються
порушень норм Закону
України «Про відходи»;

- пункти 4 та 5 стосуються порушень норм
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря»;

- пункт 1 - загальний пункт - йдеться про
порушення Закону України «Про охорону
навколишнього середовища».

Зважаючи на вищевикладене, судом буде в
подальшому досліджено пункти Припису
не у чіткій послідовності, а саме у
такій послідовності, яку наведено вище.
Останнім буде досліджено перший пункт
припису, який є загальним і має бути
виконаним позивачем лише у тому
випадку, якщо решта вимог Інспекції є
законними.

Отже, щодо пункту 2 Припису, слід
зазначити наступне:

Під час перевірки інспектором виявлено
, що спеціальне водокористування
здійснюється на підставі Дозволу на
спеціальне водокористування, але
відсутній Дозвіл на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
посилався на те, що на балансі
підприємства дійсно знаходиться
артезіанської свердловини виробнича
потужність якої складає 6мЗ в годину,
тобто не більше 144 мЗ за добу. Тобто,
продуктивність водозаборів підземних
вод із артскважини, що знаходиться на
земельній ділянці наданої
підприємству у користування, не
перевищує 300 кубічних метрів на добу та
використовується виключно на власні,
господарські потреби.

При цьому, позивач просив суд
врахувати, що користування надрами
може здійснюватися без надання
гірничого відводу чи спеціального
дозволу у випадках, передбачених цим
Кодексом.

Так, позивач звертає увагу суду на ст.23
Кодексу України "Про надра", якою
встановлено, що землевласники і
землекористувачі в межах наданих їм
земельних ділянок мають право без
спеціальних дозволів та гірничого
відводу видобувати для своїх
господарських і побутових потреб
корисні копалини місцевого значення і
торф загальною глибиною розробки до
двох метрів, підземні води для власних
господарсько-побутових потреб,
нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови що продуктивність водозаборів
підземних вод не перевищує 300 кубічних
метрів на добу, та використовувати
надра для господарських і побутових
потреб.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо скасування пункту 2 Припису
Інспекції, суд виходить з наступного:

По-перше, позивачем, не зважаючи на
неодноразові пропозиції суду, не
доведено ту обставину, що Товариством
дотримано умову визначену у ст..23
Кодексу України «Про надра» - що
продуктивність водозаборів підземних
вод не перевищує 300 кубічних метрів на
добу. В судовому засіданні позивачем
лише стверджував, що між Товариством
та КПЕРЖ «Господар» нібито існують
договірні відносини щодо
водопостачання. Представник позивача,
дійсно, надав до суду Довідку від
02.04.2014р. (а.с.48) підписану керівником
КПЕРЖ «Господар» в якій зазначається,
що даним підприємством було надано
послуги з водопостачання ТОВ
«Червоносільська» у 2013 році у розмірі
250 м.куб. води в рахунок взаємозаліку, а
також заплановано на 2014 рік поставити
250 м.куб води.

Однак, будь-яких Договорів між
Товариством та КПЕРЖ «Господар»,
доказів здійснення оплат за надані
даним підприємством послуги, доказів
власне самої поставки води, актів
виконаних робіт, і т.і., позивачем не
надано. При цьому, наявність Довідки
КПЕРЖ «Господар» не може доводити а ні
сам факт такої поставки, а ні кількісні
показники використаної позивачем води,
а ні мету постачання води як у 2013 році
так і у 2014 році.

Слід зазначити, що позивачем було
надано до справи Акт від 20.05.2013р. (а.с.42)
яким, нібито, встановлено факт
пошкодження водозабірного
устаткування, внаслідок чого
артезіанська свердловина не
використовується. На переконання
позивача такий Акт доводить ту
обставину, що Товариством починаючи з
20 травня 2013 року зі свердловини не
використовується, а тому отримання
спеціального дозволу на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод є недоречним і підстави для
відповідних зобов'язань для позивача
викладених у пункті 2 Припису -
відсутні.

Однак, Акт від 20.05.2013р. (а.с.42) суд не
може взяти до уваги, оскільки по-перше,
даний Акт на перевірку не пред'являвся.
По-друге, даний акт датований 20.05.2013р.,
отже, до даної дати позивач
використовував свердловину. Однак,
будь-яких даних про водозабір у
попередніх періодах до суду не надано.
По-третє, доказів на проведення
будь-яких інших діагностичних,
ремонтних та інших робіт по
відновленню свердловини до суду не
надано, отже відсутні висновки
фахівців щодо фактичного існування
будь-яких пошкоджень свердловини.
Існування одного лише акту, який
підписано лише представниками
товариства, такої обставини не
доводить. До того ж, позивачем до суду
було надано оригінал Акту, хоча
оригінал Акту мав зберігатися на
підприємстві серед іншої первинної
документації, якщо тільки позивач не
створив цей документ безпосередньо
для обґрунтування своєї позиції по
даній справі - у квітні 2014 року. Суд мав
повноваження для призначення
відповідної судової експертизи
(наприклад - почеркознавчої або
технічної), однак інші обставини, які
викладено вище і без того доводять
безпідставність позиції позивача щодо
пункту 2 Припису.

Отже, суд погоджується з висновками
відповідача про порушення ст..16, 19, 21 та
23 Кодексу України про надра у зв'язку з
відсутністю дозволу на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод.

Так, ст.19 Кодексу України про надра
передбачає, що надра надаються у
користування підприємствам, установам,
організаціям і громадянам лише за
наявності у них спеціального дозволу
на користування ділянкою надр. Право на
користування надрами засвідчується
актом про надання гірничого відводу.

Стаття 21 Кодексу України про надра
передбачає, що надра у користування для
видобування прісних підземних вод і
розробки родовищ торфу надаються без
надання гірничого відводу на підставі
спеціальних дозволів, що видаються
після попереднього погодження з Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями, центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері охорони праці, та
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
санітарного та епідемічного
благополуччя населення.

Таким чином, враховуючи все вище
наведене, можна дійти до висновку, що
чинним законодавством передбачено
обов'язок отримання підприємствами як
дозволу на спеціальне
водокористування, так і дозволу на
користування ділянкою надр у вигляді
акту про надання гірничого відводу чи
спеціальних дозволів, що видаються
уповноваженими органами.

При цьому, спеціальний дозвіл на
користування надрами дає право на
видобування підземних вод, а дозвіл на
спеціальне водокористування - право на
їх використання.

Стаття 23 Кодексу України про надра
дійсно передбачає, що землевласники і
землекористувачі в межах наданих їм
земельних ділянок мають право без
спеціальних дозволів та гірничого
відводу видобувати для своїх
господарських і побутових потреб
підземні води, нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови що продуктивність водозаборів
підземних вод не перевищує 300 кубічних
метрів на добу, та використовувати
надра для господарських і побутових
потреб.

Разом з цим суд звертає увагу на те, що
вимоги ст. 23 Кодексу України про надра
надають право землевласникам і
землекористувачам видобувати підземні
води без спеціальних дозволів та
гірничого відводу виключно для власних
г о с п о д а р с ь ко- п о б у т о в и х
потреб.

Слід зазначити, що до матеріалів справи
позивачем було надано Дозвіл на
спеціальне водокористування № УКР 3433
СУМ від 23.03.2010 року (а.с.8-9).

Пунктом 5 зазначеного Дозволу
передбачається, що ціль
водокористування (водопостачання та
його вид, скидання стічних вод,
зрошення, гідроенергетика та ін.) :
забезпечення господарсько-питних та
в и р о б н и ч и х п о т р е б , скидання
стічних вод здійснюється у каналізацію
міста.

З урахуванням вище викладеного дія
норм ст. 23 Кодексу України про надра не
розповсюджується на позивача, в
частині неотримання спеціального
дозволу на використання надр.

Крім того суд бере до уваги той факт, що
пунктом 9 умов Дозволу на спеціальне
водокористування № УКР 3433 СУМ від
23.03.2010 року (а.с.9) , позивача з о б о в ' я
з а н о отримати спеціальний дозвіл на
користування надрами.

Отже, суд не вбачає підстав для
визнання протиправним та скасування
пункту 2 Припису.

Щодо вимог позивача відносно визнання
протиправними та скасування пунктів
10, 11, 12 слід зазначити, дані пункти
Припису стосуються порушень норм
Водного кодексу.

Так, з Акту перевірки вбачається, що в
ході перевірки було встановлено, що
водо забезпечення господарсько-питних
та виробничих потреб підприємства
здійснюється за рахунок артезіанської
свердловини глибиною 90м, дебетом
6м.куб/год., яка знаходиться у
відділенні Тимірязівка.

В наявності дозвіл на спеціальне
водокористування № УКР 3433 СУМ від
23.03.2010 року (копія - а.с.8-9) з терміном дії
до 23.03.2015р. Ліміт збору свіжої води
становить 12,2тис.м.куб./рік, 46,2 м.куб. на
добу.

Первинний та поточний облік
використаної води не ведеться, журнал
реєстру показників згідно типової
форми ПОД-12 відсутній, що є порушенням
ст..44 Водного кодексу України.
Статистична звітність 2-тп (водгосп)
відсутня. Довідку з достовірними
даними про кількість використаної
води при внесенні пестицидів та
агрохімікатів підприємством не надано.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позовних вимог щодо скасування пунктів
10, 11 та 12 Припису, суд виходив з
наступного:

Обов'язок позивача здійснювати облік
підземних вод та встановити лічильники
обліку забору підземних вод
передбачені наступними нормативно-
правовими актами:

Частина 7 ст. 44 Водного кодексу України
передбачає, що водокористувачі з о
б о - в ' я з а н і здійснювати облік
забору та використання вод, вести
контроль за якістю і кількістю
скинутих у водні об'єкти зворотних вод
і забруднюючих речовин та за якістю
води водних об'єктів у контрольних
створах, а також подавати відповідним
органам звіти в порядку, визначеному
цим Кодексом та іншими законодавчими
актами.

Пунктами 5, 7 Порядку затвердженого
Постановою КМУ від 08.10.2012 № 963 «Про
затвердження Порядку державного
обліку артезіанських свердловин,
облаштування їх засобами вимірювання
об'єму видобутих підземних вод»
передбачається, що водокористувачі
облаштовують артезіанські
свердловини, що експлуатуються,
засобами вимірювання об'єму видобутих
підземних вод (далі - засоби
вимірювання), які пройшли в
установленому законодавством порядку
державну метрологічну атестацію або
повірку в повірочних лабораторіях
підприємств і організацій,
уповноважених на проведення державних
випробувань або повірок.

Водокористувачі зобов'язані
підтримувати засоби вимірювання у
придатному для експлуатації стані.

Частина 6 ст. 44 Водного кодексу України
передбачає, що водокористувачі
зобов'язані утримувати в належному
стані зони санітарної охорони джерел
питного та господарсько-побутового
водопостачання, прибережні захисні
смуги, смуги відведення, берегові смуги
водних шляхів, очисні та інші
водогосподарські споруди та технічні
пристрої.

Така ж позиція передбачається вимогами
п.п. 1-3 Постанови КМУ від 18.12.1998р. № 2024
«Про правовий режим зон санітарної
охорони водних об'єктів», які
встановлюють, що з метою забезпечення
охорони водних об'єктів у районах
забору води для централізованого
водопостачання населення, лікувальних
та оздоровчих потреб встановлюються
зони санітарної охорони (ЗСО).

ЗСО водних об'єктів створюються на всіх
господарсько-питних водопроводах
незалежно від їх підпорядкованості або
типу джерела водопостачання.

Залежно від типу джерела
водопостачання (поверхневий,
підземний), ступеня його захищеності і
ризику мікробного та хімічного
забруднення, особливостей санітарних,
гідрогеологічних і гідрологічних умов,
а також характеру забруднюючих речовин
встановлюються межі ЗСО та їх окремих
поясів.

Межі ЗСО водних об'єктів визначаються
проектом землеустрою.

Отже, суд не вбачає підстав для
визнання протиправним та скасування
пунктів 10, 11 та 12 Припису.

Щодо вимог позивача відносно визнання
протиправними та скасування пунктів 3,
6, 7, 8, 9, 12-а, 13, слід зазначити, що
порушення та відповідні приписи
визначені у даних пунктах стосуються
норм Закону України «Про відходи».

Так, в ході проведення перевірки. Як
свідчить з Акту, було встановлено:

- Дозвіл та ліміти на утворення і
розміщення відходіа відсутні у 2013 та 2014
роках, що є порушенням ст..32, 33 Закону
україни «Про відходи».

- Матеріали інвентаризації промислових
відходів відповідно до ст..26 «Про
відходи» не розроблені.

- Реєстрові карти об'єктів утворення,
оброблення та утилізації відходів
підприємством не розроблялись, що є
порушенням Постанови КМУ №1360 від
31.08.1998р. Показник загального утворення
відходів не розрахований.

На підприємстві місця видалення
відходів відсутні.

- Місця тимчасового розміщення
відходів на підприємстві визначені.
Але паспорта місць тимчасового
розміщення промислових відходів не
розроблені , що є порушенням ст..26
Закону України «Про відходи» та
Постанови КМУ №2034 від 01.11.1999р.
Санітарний паспорт твердих побутових
відходів не розроблені, що є порушенням
ст..17 Закону України «про відходи» та
Розпорядження ОДА №249.

- Первинний та поточний облік
відходів, як в довільній формі так і за
формою 1-ВТ «облік відходів та
пакувальної тари» не ведеться, що є
порушенням ст..17 Закону україни «про
відходи» та Наказу Мінприроди від
07.07.2008р. №342;

- На підприємстві договори на передачу
відходів відсутні, що є порушенням ст..17
Закону України «Про відходи».

- Використана тара пестицидів та
агрохімікатів та використана тара
мінеральних добрив (поліетиленові
мішки) є відходами, але їх облік
відсутній, договорів на утилізацію не
надано. Наказ по підприємству
призначення відповідального за
природоохоронну діяльність у сфері
поводження з відходами відсутній.

Обґрунтовуючи свою правову позицію по
даній справі та відносно
вищезазначених порушень, виявлених
відповідачем, позивач просив суд
врахувати, що інспектором не було
враховано сезонність роботи
Товариства - в осінньо-зимовий період
товариство фактично не здійснює
господарської діяльності. Під час
діяльності підприємства не
утворюються відходи, а відповідно і
немає необхідності проводити
інвентаризацію промислових відходів,
розраховувати показники загального
утворення відходів, вести облік
утворених відходів, розробляти
санітарний паспорт твердих побутових
відходів та паспорти місць тимчасового
розміщення відходів, розробляти
інструкцію стосовно умов і правил
тимчасового розміщення відходів.

Що стосується отримання дозволу та
лімітів на утворення та розміщення
відходів, то пунктами 10 та 11 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого постановою
Кабінету міністрів України від 03.08.1998
року № 1218 встановлено, що місцеві
державні адміністрації за погодженням
з органами Мінприроди на місцях до 1
лютого поточного року визначають
перелік власників відходів, яким
необхідно одержати ліміти на утворення
та розміщення відходів на наступний
рік (крім власників, які звільняються
від одержання таких лімітів). Органи
Мінприроди на місцях до 1 березня
поточного року надсилають на адреси
власників відходів повідомлення про
необхідність подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів на наступний рік.

Позивач просить суд врахувати, що
Товариство не отримувало повідомлення
про необхідність подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів.

Зважаючи на викладене, позивач вважає,
що Товариством не порушено вимоги
Закону України «Про відходи» та немає
необхідності отримувати дозвіл та
ліміти на утворення і розміщення
відходів.

Однак, суд не погоджується з даною
позицією позивача зважаючи на
наступне:

По-перше, позивач не заперечує, що у
відповідності до пунктів 10 та 11 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого постановою КМУ
від 03.08.1998 року № 1218 місцевою
держадміністрацією (Розпорядження ОДА
№249) було визначено перелік власників
відходів, яким необхідно одержати
ліміти на утворення та розміщення
відходів на наступний рік.

При цьому, позивач не заперечує, що ТОВ
«Червоносільська» увійшло до даного
переліку. Питання лише у тому, що органи
Мінприроди не було надіслано на адресу
позивача відповідне повідомлення про
необхідність подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів на наступний рік.
Принаймні, позивач стверджує, що він
таке повідомлення не отримував.

Однак, відповідне твердження позивача
по даній справі ще не доводить того, що
відповідне повідомлення на адресу ТОВ
«Червоносільська» не надсилалося. Крім
цього, зазначені обставини не
позбавляють позивача обов'язку
виконання норм законодавства щодо
відходів, у тому числі і відносно
необхідності подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів.

Отже, відмовляючи позивачу у
задоволенні позовних вимог в даній
частині, суд виходив з наступного:

Стаття 1 Закону України «Про відходи»
передбачає, що власник відходів - це
фізична або юридична особа, яка
відповідно до закону володіє,
користується і розпоряджається
відходами.

Стаття 32 Закону України «Про відходи»
передбачає, що суб'єктам
господарювання забороняється вести
будь-яку господарську діяльність,
пов'язану з утворенням відходів, без
одержання від уповноважених органів
виконавчої влади у сфері поводження з
відходами лімітів на обсяги утворення
та розміщення відходів. Ліміти на
обсяги утворення і розміщення
побутових відходів не встановлюються.

Пункт 8 Постанови Кабінету Міністрів
України від 03.08.1998 № 1218 «Про
затвердження Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів»
передбачає, що власники відходів, для
яких платежі за розміщення відходів
усіх класів небезпеки не перевищують 10
гривень на рік, власники тільки
побутових відходів, що уклали договори
на розміщення відходів з
підприємствами комунального
господарства, та власники відходів як
вторинної сировини, які провадять
статутну діяльність із збирання і
заготівлі таких відходів, звільняються
від одержання лімітів на утворення та
розміщення відходів.

Слід зазначити, що позивачем як на
момент перевірки так і до суду не було
надано документів, які б надавали йому
право на звільнення від одержання
лімітів на утворення та розміщення
відходів.

Пунктом 20 Постанови Кабінету Міністрів
України від 03.08.1998 № 1218 «Про
затвердження Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів»
передбачається, що відповідальність за
правильність визначення нормативів
утворення відходів, визначення лімітів
утворення та розміщення відходів,
несвоєчасне затвердження або не
затвердження лімітів утворення та
розміщення відходів несе власник
відходів.

Стаття 17 Закону України «Про відходи»
передбачає, що суб'єкти господарської
діяльності у сфері поводження з
відходами зобов'язані на основі
матеріально-сировинних балансів
виробництва виявляти і вести первинний
поточний облік кількості, типу і складу
відходів, що утворюються, збираються,
перевозяться, зберігаються,
обробляються, утилізуються,
знешкоджуються та видаляються, і
подавати щодо них статистичну
звітність у встановленому порядку.

Така ж позиція встановлена постановою
КМУ від 01.11.1999р. № 2034 «Про затвердження
Порядку ведення державного обліку та
паспортизації відходів».

Пункт 2 цього Порядку визначає, що
первинний облік відходів - це
реєстрація у формах первинних
облікових документів (картки, журнали,
анкети) відомостей про відходи під час
їх утворення на підприємстві та
здійснення операцій поводження з ними.

Пункт 4 Порядку передбачає, що
первинний облік відходів ведуть
підприємства відповідно до типових
форм первинної облікової документації
(картки, журнали, анкети) з
використанням технологічної,
нормативно-технічної,
планово-економічної, бухгалтерської та
іншої документації. Відомості для
первинного обліку відходів, що
заносяться до зазначених документів,
обумовлюються системою показників,
необхідних для заповнення форм
державної статистичної звітності та
ведення паспорта відходів.

Стаття 26 Закону України «Про відходи»
передбачає, що державному обліку та
паспортизації підлягають в
обов'язковому порядку всі відходи, що
утворюються на території України і на
які поширюється дія цього Закону.

Пунктом 2 Порядку постановою Кабінету
міністрів України від 01.11.1999р. № 2034 «Про
затвердження Порядку ведення
державного обліку та паспортизації
відходів» передбачається, що
інвентаризація відходів - це комплекс
разових організаційно-технічних
заходів з виявлення, ідентифікації,
опису і реєстрації відходів, обліку
обсягів їх утворення, утилізації та
видалення, а також виявлення і
обстеження місць утворення відходів і
об'єктів поводження з ними.

Тобто, нормами вищезазначених
нормативно-правових актів
передбачається, що суб'єкти
господарювання повинні проводити
інвентаризацію всіх утворюваних в
процесі здійснення господарської
діяльності відходів, в тому числі і
промислових.

Стаття 27 Закону України «Про відходи»
передбачає, що з метою забезпечення
збирання, оброблення, збереження та
аналізу інформації про об'єкти
утворення, оброблення та утилізації
відходів ведеться їх реєстр, в якому
визначаються номенклатура, обсяги
утворення, кількісні та якісні
характеристики відходів, інформація
про поводження з ними та заходи щодо
зменшення обсягів утворення відходів і
рівня їх небезпеки.

Реєстр об'єктів утворення, оброблення
та утилізації відходів ведеться на
підставі звітних даних виробників
відходів, відомостей уповноважених
органів виконавчої влади у сфері
поводження з відходами.

Порядок ведення реєстру об'єктів
утворення, оброблення та утилізації
відходів визначається Кабінетом
Міністрів України.

Стаття 28 Закону України «Про відходи»
передбачає, що з метою повного обліку
та опису функціонуючих, закритих та
законсервованих місць видалення
відходів, їх якісного і кількісного
складу, а також здійснення контролю за
впливом відходів на навколишнє
природне середовище та здоров'я людини
ведеться реєстр місць видалення
відходів.

Реєстр місць видалення відходів
ведеться на підставі відповідних
паспортів, звітних даних виробників
відходів, відомостей уповноважених
органів виконавчої влади у сфері
поводження з відходами.

Дані реєстру підлягають щорічному
уточненню. Порядок ведення реєстру
місць видалення відходів визначається
Кабінетом Міністрів України.

Стаття 26 Закону України «Про відходи»
передбачає, що державному обліку та
паспортизації підлягають в
обов'язковому порядку всі відходи, що
утворюються на території України і на
які поширюється дія цього Закону.

Державний облік та паспортизація
відходів здійснюються у порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 3 Порядку затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 03.08.1998 № 1216 «Про затвердження
Порядку ведення реєстру місць
видалення відходів» передбачається, що
місця видалення відходів (далі - MBB) - це
спеціально відведені місця чи об'єкти
(полігони, комплекси, котловани,
споруди, ділянки надр тощо), на
використання яких для видалення
відходів отримано дозвіл від
спеціально уповноважених органів у
сфері поводження з відходами.

Пунктами 5,12,13,17,18 цього Порядку
передбачається, що на кожне MBB
складається спеціальний паспорт, у
якому зазначається найменування і код
відходів, їх кількісний та якісний
склад, походження, а також технічні
характеристики і відомості про методи
контролю та безпечної експлуатації.
Спеціальний паспорт складається
власником MBB відповідно до Інструкції
про зміст і складання паспорта місць
видалення відходів.

Власники MBB або за їх дорученням
спеціалізовані проектні організації,
що мають відповідну ліцензію,
здійснюють інвентаризацію MBB та
складають проекти їх паспортів.

У визначений термін власники MBB
надсилають проекти паспортів на
погодження до органів МОЗ, Мінпраці та
Держбуду на місцях, а також до
відповідних організацій, що належать
до сфери управління Мінекоресурсів і
Держводгоспу.

Кожному MBB присвоюється реєстраційний
номер та фіксується дата реєстрації.

Оригінал паспорта повертається
власнику MBB, а копії - органу
Мінекоресурсів на місці та місцевій
державній адміністрації.

З урахуванням викладеного, суд не
вбачає підстав для визнання
протиправними та скасування пунктів 3,
6, 7, 8, 9, 12-а, 13 Припису.

Щодо вимог позивача відносно визнання
протиправними та скасування пунктів 4
та 5 Припису слід зазначити, що
порушення та відповідні приписи
визначені у даних пунктах стосуються
норм Закону України «Про охорону
атмосферного повітря».

Так, в ході перевірки Інспекцією було
встановлено, що потенційними
джерелами забруднення атмосферного
повітря є АЗС та котел, який працює на
твердому паливі (дрова).

Інвентаризація викидів забруднюючих
речовин в атмосферне повітря та
документи, в яких обґрунтовуються
обсяги викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря відсутній, що є
порушенням ст..ст.10 та 11 Закону україни
«Про охорону атмосферного повітря».
Пилогазоочисне обладнання на
підприємстві відсутнє.

ТОВ АФ «Червоносільська» не взяте
Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
сумській області на державний облік у
сфері охорони атмосферного повітря,
тому, не складає статистичну звітність
2-тп(повітря).

Позивач вважає , що у товариства
відсутня необхідність розробляти всі
дозвільні документи в сфері охорони
атмосферного повітря, оскільки
Наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
від 10.05.2002 року № 177 затверджено
Інструкцію «Про порядок та критерії
встановлення на державний облік
об'єктів, які завдають чи можуть
завдати шкідливий вплив на здоров'я
людей та стан атмосферного повітря,
видів та об'ємів забруднюючих речовин,
які викидаються в атмосферне повітря».
Згідно з цією інструкцією визначено
перелік та обсяг забруднюючих речовин,
у разі викиду об'єктом таких речовин в
атмосферне повітря та у відповідних
обсягах, цей об'єкт підлягає державній
реєстрації, яка здійснюється шляхом
отримання дозволу на викиди в
атмосферне повітря. Так як викиди в
атмосферне повітря підприємством не
здійснюються і Державним інспектором
під час перевірки не було встановлено
види та об'єми забруднюючих речовин,
які викидаються в атмосферне повітря,
що вказують на необхідність отримання
дозволу на викиди, то зазначені в
приписі положення є безпідставними.

До того ж наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 16.08.2004 року № 317 затверджено
перелік типів устаткування, для яких
розробляються нормативи
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин із стаціонарних
джерел, згідно з яким визначені
підприємства та їх вид діяльності, які
потребують отримання дозволу на викиди
в атмосферне повітря.

Цей перелік зареєстровано
Міністерством юстиції України 06.09.2004
року за № 1102/9701, в цей перелік входить :
енергетика та переробна промисловість;
виробництво та обробка металів;
промисловість з переробки мінеральної
сировини; хімічна промисловість;
виробництво і обробка деревини;
обробка та видалення відходів; інші
види діяльності. Підприємство не
входить до жодної галузі промисловості
зазначеної в переліку, а отже не
зобов'язане отримувати дозвіл на
викиди в атмосферне повітря

У зв'язку з вищезазначеним відсутня
необхідність розробляти всі дозвільні
документи в сфері охорони атмосферного
повітря.

Однак, суд не погоджується з даною
позицією позивача і не вбачає підстав
для скасування пунктів 4 та 5 Припису,
виходячи з наступного:

Як вже зазначено вище, перевіркою
встановлено, що у позивача є наявні
потенційні джерела забруднення
атмосферного повітря, а саме АЗС та
котел, який працює на твердому паливі.

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря»
передбачає, що викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами можуть
здійснюватися після отримання дозволу,
який видається територіальним органом
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань екології та природних ресурсів
за погодженням із територіальним
органом спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони здоров'я.

Пунктом 1.15.5 Наказу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища та ядерної безпеки України
від 10.02.1995 № 7 «Про затвердження
Інструкції про зміст та порядок
складання звіту проведення
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин на підприємстві»,
зареєстрованого в Мінюсті від 15.03.1995 №
61/587 передбачається, що стаціонарне
джерело забруднення атмосфери це -
підприємство, цех, агрегат, установка
або інший нерухомий об'єкт, що зберігає
свої просторові координати протягом
певного часу і здійснює викиди
забруднюючих речовин в атмосферу.

З урахування викладеного вище
перераховані джерела викидів є
стаціонарними джерелами.

Пунктом 2 Порядку затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 13.03.2002 № 302 «Про затвердження
Порядку проведення та оплати робіт,
пов'язаних з видачею дозволів на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
обліку підприємств, установ,
організацій та громадян-підприємців,
які отримали такі дозволи»
передбачається, що дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами (далі -
дозвіл) - це офіційний документ, який
дає право підприємствам, установам,
організаціям та
громадянам-підприємцям (далі - суб'єкт
господарювання) експлуатувати об'єкти,
з яких надходять в атмосферне повітря
забруднюючі речовини або їх суміші, за
умови дотримання встановлених
відповідних нормативів
граничнодопустимих викидів та вимог до
технологічних процесів у частині
обмеження викидів забруднюючих
речовин протягом визначеного в дозволі
терміну.

Дозвіл видається суб'єкту
господарювання - власнику
стаціонарного джерела викиду, з якого
надходять в атмосферне повітря
забруднюючі речовини або їх суміші.

Пунктом 4 цього Порядку передбачається,
що для отримання дозволу суб'єкт
господарювання:

-оформляє заяву;

-готує документи, в яких
обґрунтовуються обсяги викидів
забруднюючих речовин;

-проводить інвентаризацію
стаціонарних джерел викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, видів та обсягів викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
пилогазоочисного обладнання;

-проводить оцінку впливу викидів
забруднюючих речовин на стан
атмосферного повітря на межі
санітарно-захисної зони та інші.

Тобто законодавцем, вище зазначеним
нормативно-правовим актом встановлено,
що для отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин суб'єкту
господарювання необхідно розробити
документи, в яких обґрунтовуються
обсяги викидів забруднюючих речовин та
провести інвентаризацію стаціонарних
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, видів та обсягів
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами.

Пунктом 1.3. Наказу Міністерства
екології та природних ресурсів України
від 10.05.2010р. №177 «Про затвердження
Інструкції про порядок та критерії
взяття на державний облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, викидів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря»
зареєстрованого в Мінюсті від 22.05.2002
№445/6733 передбачається, що дані про
викиди та обсяги забруднюючих речовин,
що викидаються в атмосферне повітря,
готуються на підставі матеріалів
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин.

Пунктом 4.2. цього ж наказу
передбачається, що об'єкти проводять
інвентаризацію видів та обсягів
забруднюючих речовин, що викидаються в
атмосферне повітря.

За результатами інвентаризації
встановлюється необхідність взяття їх
на державний облік за критеріями,
наведеними в розділі 2 цієї Інструкції.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів
України від 13.12.2001 № 1655 «Про
затвердження Порядку ведення
державного обліку в галузі охорони
атмосферного повітря» передбачається,
що державний облік включає в себе
проведення інвентаризації викидів та
обсягів забруднюючих речовин на
зазначених об'єктах».

Частина 2 п. 4 Постанови Кабінету
Міністрів України від 13.12.2001 № 1655 «Про
затвердження Порядку ведення
державного обліку в галузі охорони
атмосферного повітря» передбачає, що
для взяття на державний облік
зазначеними об'єктами проводиться
інвентаризація видів та обсягів
забруднюючих речовин, що викидаються в
атмосферне повітря, видів і ступенів
впливу на його стан фізичних та
біологічних факторів.

Тобто, вищезазначеними нормами права
встановлено що для взяття на облік
об'єктів, які справляють або можуть
справити шкідливий вплив на здоров'я
людей і стан атмосферного повітря в
обов'язком порядку необхідно провести
інвентаризацію видів та обсягів
забруднюючих речовин, що викидаються в
атмосферне повітря.

Разом з цим, позивачем не проведена
інвентаризація джерел (об'єктів) викиду
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та не отримані дозволи на
викиди забруднюючих речовин
стаціонарними джерелами.

З урахуванням викладеного, суд не
вбачає підстав для визнання
протиправними та скасування пунктів 4
та 5 Припису.

Щодо пункту 1 Припису (загальний пункт),
яким зобов'язано позивача розробити
заходи по усуненню виявлених порушень,
копію надати в ДЕІ у Сумській області,
слід зазначити наступне:

Як вже було зазначено вище, суд не
вбачає підстав для скасування пунктів
1-13 Припису, а тому, законних підстав
для визнання незаконним та скасування
пункту 1-го також немає.

Крім цього, суд вважає за доцільне
зазначити, що ст..20 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища» до компетенції
відповідача, як органу влади, що
забезпечує дотримання державної
політики в галузі охорони
навколишнього природного середовища
та використання природних ресурсів,
відноситься встановлення порядку
надання інформації про стан
навколишнього природного середовища. А
тому. Вимога відповідача, яку
викладено у пункті 1 Припису, є
законною і правомірною.

З урахуванням вищевикладеного,
позовні вимоги ТОВ АФ
«Червоносільська» щодо скасування
Припису Державної екологічної
інспекції в Сумській області №11 від 05
лютого 2014 року є необґрунтованими,
неправомірними та, відповідно, не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Товариству з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська" до Державної
екологічної інспекції у Сумській
області про скасування припису
-відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через Сумський
окружний адміністративний суд шляхом
подачі апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня
отримання копії повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено
14.04.2014р.

Суддя (підпис)
О.М. Кунець

З оригіналом згідно

Суддя
О.М. Кунець