Справа № 826/14752/13-а
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Скочок Т.О.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Ганечко О.М.,

суддів:
Коротких А.Ю., Літвіної Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 27.12.2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України, Головного
управління міграційної служби України
в м. Києві про визнання неправомірним
та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до
Державної міграційної служби України,
Головного управління міграційної
служби України в м. Києві про визнання
неправомірним та скасування рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
27.12.2013 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
рішення Державної міграційної служби
України від 02.08.2013 року №460-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути
заяву-анкету громадянки Азербайджану
ОСОБА_2 про визнання її біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, в порядку, встановленому
чинним законодавством.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, Державна міграційна служба
України подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
відмовити в задоволені позову в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність, необ'єктивність,
необґрунтованість рішення, порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

У засідання учасники процесу не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими, що не перешкоджає
слуханню спірного питання відповідно
до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС
України, у випадку неявки в судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі під час судового розгляду
повне фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України - за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 є громадянкою Азербайджану, яка
прибула в Україну 07.03.2013 року за
національним паспортом, виданим 09.11.2010
року, через КПП Іловайськ.

Позивач звернулася до Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області із
заявою-анкетою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, зазначаючи, що причиною такою
звернення стала діяльність її чоловіка
- ОСОБА_2 Лекпера - як правозахисника,
який останнім часом підіймав питання
вбивства військових в
азербайджанській армії та незаконну
торгівлю їх органами на «чорному»
ринку, у зв'язку з чим чоловік заявниці
та її діти стали об'єктами злочинних
нападів та погроз.

Посадовою особою Головного управління
Державної міграційної служби у
Львівській області проведено
співбесіду із позивачем, яка оформлена
протоколом співбесіди від 05.04.2013 року,
під час якої зафіксовано, що причиною
прибуття до України слугувало
переслідування сім'ї заявниці
(позивача) та нападів на її старших
дітей. При цьому, позивачкою зазначено,
що переслідувань особисто щодо неї та
нападів на неї не було.

За результатами розгляду матеріалів
особової справи ОСОБА_2, громадянки
Азербайджану, начальником Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області
затверджено висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від
25.06.2013 року, яким відмовлено заявниці у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

У зв'язку зі зміною заявницею місця
проживання особова справа ОСОБА_2,
громадянки Азербайджану, була
переведена з Головного управління
Державної міграційної служби у
Львівській області до ГУ ДМС України в
м. Києві.

Рішенням ДМС України від 02.08.2013 року
№460-13 підтримано висновок Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області та відмову
громадянці Азербайджану ОСОБА_2 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні, на підставі чого ГУ
ДМС України в м. Києві заявниці
адресовано повідомлення про відмову у
визнані біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від
13.08.2013 року №160, яке відповідно до
відмітки на копії даного повідомлення,
наявного у матеріалах справи, отримано
11.09.2013 року.

Відповідно до положень п. 1 ст. 1 Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року
№3671-VI (надалі - Закон №3671), біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

В свою чергу, особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п. 13 ст. 1
Закону №3671).

Частинами 1 та 2 ст. 5 Закону №3671,
встановлено, що особа, яка з наміром
бути визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перетнула державний кордон
України в порядку, встановленому
законодавством України, повинна
протягом п'яти робочих днів звернутися
до відповідного органу міграційної
служби із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту, під
час в'їзду в Україну незаконно
перетнула державний кордон України,
повинна без зволікань звернутися до
відповідного органу міграційної
служби із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №3671,
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Частиною 2 ст. 9 Закону №3671, передбачено,
що працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

У процесі розгляду заяви після
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (ч. 6 ст. 9 Закону №3671).

Приписами ч. 11 ст. 9 Закону №3671,
передбачено, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Частиною 12 ст. 9 Закону №3671,
зафіксовано, що особова справа
заявника разом з письмовим висновком
надсилається до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, для прийняття
остаточного рішення за заявою.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону №3671, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Надалі, рішення центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, надсилається
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття разом з особовою справою
заявника уповноваженим посадовим
особам цього центрального органу
виконавчої влади, які розглядали заяву
(ч. 7 ст. 10 Закону №3671) та у разі, якщо
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення (ч. 13 ст. 10 Закону №3671).

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі висновку Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області рішенням
ДМС України від 02.08.2013 року №460-13,
вирішено відмовити у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, ОСОБА_2, відповідно до абз. 4 ч. 1
ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні.

Так, відповідно до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Разом з тим, відповідно до правової
позиції Вищого адміністративного суду
України, викладеної у п. 10 Постанові
Пленуми ВАСУ від 25.06.2009 року №1 «Про
судову практику розгляду спорів щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
примусового повернення і примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Як вбачається з матеріалів особової
справи громадянки Азербайджану ОСОБА_2,
позивачка неодноразово зазначала, що
причинами виїзду із країни походження
були постійні погрози вбивства, арешту
її чоловіка та дітей.

Згідно ст. 14 Загальної декларації прав
людини, кожна людина має право шукати
притулку від переслідувань в інших
країнах. При цьому, відповідно до ст. 3
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, жодна людина не
може бути піддана катуванням,
нелюдському або такому, що принижує її
гідність, поводженню чи покаранню.

Також, колегія суддів зазначає, що
відомості про постійні погрози
вбивства, арешту її чоловіка та дітей
можуть бути визнані обґрунтованою
умовою побоювання позивача.

Отже, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що з
метою повного та об'єктивного розгляду
заяви-анкети громадянки Азербайджану
ОСОБА_2 про визнання її біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, необхідно дослідити та,
відповідно, з врахування відповідачами
виявлених судом обставин, що мають
суттєве значення для прийняття такого
рішення щодо громадянки Азербайджану
ОСОБА_2.

Разом з тим, твердження позивача та
його представника щодо визнання дій ГУ
ДМС України в м. Києві є незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття ДМС України рішення про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, не підлягають задоволенню з
огляду на наступне.

Так, ГУ ДМС України в м. Києві
адресовано позивачу повідомлення про
відмову у визнані біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, від
13.08.2013 року №160.

За твердженнями представника позивача,
вказане повідомлення не відповідає
вимогам ч. 13 ст. 10 Закону №3671, оскільки
у ньому не зазначено причин відмови.

Згідно зі ст. 6 Закону №3671, не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
зокрема у тому випадку, якщо стосовно
неї встановлено, що умови, передбачені
п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону,
відсутні.

При цьому, зі змісту повідомлення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від
13.08.2013 року №160, копія якого наявна у
матеріалах справи, вбачається, що
позивачу, відповідно до ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні, а, відтак, у вказаному
повідомленні зазначені причини такої
відмови.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
ДМС України визнати громадянку
Азербайджану ОСОБА_2 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог чинного
законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що за своєю правовою
природою, відповідно до норм чинного
законодавства, повноваження
відповідача щодо визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту є виключною
компетенцією уповноваженого органу.

Таким чином, вищевказана позовна
вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
задоволенню не підлягає.

За таких обставин, апеляційна скарга є
необґрунтованою, її доводи не знайшли
свого підтвердження під час судового
розгляду, не спростовують висновків
суду першої інстанції, а тому у її
задоволенні необхідно відмовити, а
рішення суду першої інстанції підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 27.12.2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Ганечко

Судді:
А.Ю. Коротких

Н.М. Літвіна

Повний текст ухвали виготовлений 25.04.2014
року.

.

Головуючий суддя
Ганечко О.М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Літвіна Н. М.