Справа № 826/14757/13-а
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Кротюк О.В.
Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Ганечко О.М.,

суддів:
Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г.,

при секретарі
Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03.12.2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання дій неправомірними та
скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання дій неправомірними та
скасування рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
03.12.2013 року в задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, позивач подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову,
якою задовольнити позов в повному
обсязі, посилаючись на незаконність,
необ'єктивність, необґрунтованість
рішення, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт та його представник підтримали
апеляційну скаргу в повному обсязі та
просили її задовольнити, постанову
суду першої інстанції скасувати та
постановити нову, якою задовольнити
позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення апеляційної скарги,
просив залишити постанову суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся 27.03.2013 р. до Головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області з
заявою при визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 463-13 було
відмовлено Позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позивач мотивує свою незгоду з
оскаржуваним рішенням, зокрема, з
процесуальними порушеннями відносно
процедури розгляду його заяви,
використання української мови без
перекладача, не проведення з ним
співбесід після прийняття рішення щодо
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту» (
далі Закон України №3671), визначено, що
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, згідно з пунктом 13 вказаної
статті Закону, особа, яка потребує
додаткового захисту, є особою, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України №3671, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У частині 1 статті 7 Закону України №3671,
визначено, що оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

За частинами 1 та 2 статті 9 Закону
України № 3671, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

При цьому, згідно з частиною 8
зазначеної статті Закону, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатись з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Тобто, з наведених норм вбачається, що
міграційний орган, зобов'язаний
розглянути заяву про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого,
провести з нею співбесіду та у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей. Останнього не було
зроблено.

Крім того, Законом України «Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»
від 18 березня 2004 року №1629-IV, визначено,
що метою адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи
України acquis соmmunautairе з урахуванням
критеріїв, що висуваються Європейським
Союзом (ЄС) до держав, які мають намір
вступити до нього. Адаптація
законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що, в свою
чергу, є пріоритетним напрямом
української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу «Про мінімальні стандарти
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців чи
осіб, що потребують іншої форми
міжнародного захисту, та суть захисту,
що надається» від 29 квітня 2004 року, яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Враховуючи викладене вище, колегія
суддів приходить до висновку, що з
суб'єктивної сторони позивач довів
свої побоювання щодо переслідування за
політичні переконання його та його
батька.

Також відповідачем під час прийняття
оскаржуваного рішення не надано оцінки
об'єктивної сторони звернення позивача
за притулком в Україні.

Тобто, колегія суддів вважає, що з
об'єктивної сторони позивач має усі
підстави побоюватись повернутись до
країни громадянської приналежності
через побоювання стати жертвою
переслідувань та бути покараним.

У частині 5 статті 10 Закону України №3671,
визначено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов
висновку, що ДМС України, відмовляючи
позивачу у наданні статусу біженця, не
надав належної оцінки доводам
заявника, не дослідив всебічно
обставини та докази, які б могли
встановити обґрунтованість доводів
позивачу або - їх спростувати, що
призвело до прийняття передчасного
рішення.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
16 березня 2012 року «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Разом із цим судам варто зважати на те,
що значна тривалість проміжків часу
між виїздом з країни громадянської
належності, прибуттям в Україну та
часом звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в окремих
випадках може свідчити про відсутність
у особи обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань. При цьому мотив
звернення з вищезгаданою заявою може
бути іншим, зокрема уникнення
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені в країні
громадянської належності злочину.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що під час прийняття
оскаржуваного рішення відповідачем не
дотримано положення ст. 19 Конституції
України, а також наведені положення
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки
відповідачем не здійснено всебічного
вивчення та оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, не з'ясовано та не перевірено
підстави розшуку апелянта в країні
походження та актуальність такого
розшуку на час проведення перевірки.

Крім того, колегія суддів враховує ту
обставину, що ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03.03.2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Державної міграційної служби
України про визнання дій
неправомірними та скасування рішення
залишено без змін постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.20013 року, якою визнано протиправним
та скасовано рішення Державної
міграційної служби України про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина ОСОБА_3 щодо визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з урахуванням
висновків суду.

А тому, постанова суду першої інстанції
не відповідає нормам матеріального
права, доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, викладені у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим є підстави
для скасування з постановленням нової
постанови про задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 160, 167,
195,196,197,198,202,205,207,212,254 КАС України, суд-

П О С Т А Н
О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03.12.2013 року - скасувати
та постановити нову, якою позов ОСОБА_3
до Державної міграційної служби
України про визнання дій
неправомірними та скасування рішення
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України № 463-13 від 02.08.2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Азербайджану ОСОБА_3 щодо
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
урахуванням висновків суду.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М.Ганечко

Судді:
А.Ю.Коротких

О.Г. Хрімлі

Головуючий суддя

Ганечко О.М.

Судді:

Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.