Справа № 815/5326/13-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 р. Справа № 815/5326/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: ПозивачОСОБА_5
ПерекладачОСОБА_6 (диплом,
паспорт)ДМСУВащіліна Н.С. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 11
вересня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_5 до Державної міграційної служби
України про визнання рішення нечинним
та зобов'язання прийняти рішення, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної міграційної
служби України про визнання рішення
нечинним та зобов'язання прийняти
рішення.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
громадянин Туреччини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженцем с.Хошмат,
області Кованчілар, району Чакиркаш,
Туреччина. За національністю - курд, за
віросповіданням - атеїст. Рідна мова -
турецька, добре володіє російською
мовою. За сімейним станом - неодружений.
Особа має незакінчену середню освіту. В
період з 1994 по 2002 роки ОСОБА_5 навчався
в школі «Отоко» в с. Хошмат. Під час
проживання на батьківщині і до виїзду з
Туреччини в 2007 році позивач допомагав
рідному батькові на власній землі. З 2007
року по теперішній час позивач працює
продавцем в мережі швидкого харчування
в м. Одесі. ОСОБА_5 не є членом
політичної, молодіжної чи громадської
організації, але під час анкетування
01.07.2011 року позивач зазначив, що його
батько матеріально допомагав "Робочій
партії Курдистану". В країні
громадянської належності заявника
залишились близькі родичі, а саме:
батько ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, матір
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4, рідна сестра
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 Два рідних брати
заявника - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 виїхали до
України та перебувають в м. Одесі,
ОСОБА_7 - з 2000 року, а ОСОБА_4 - з 2007 року,
обидва вони виїхали до України з метою
працевлаштування в мережі швидкого
харчування.

ОСОБА_5 в середині вересня 2007 року
вибув з Туреччини повітряним шляхом,
авіарейсом м. Стамбул (Туреччина) - м.
Одеса (Україна), перетнув Державний
кордон України за національним
паспортом оформленою на підставі
запрошення рідного брата приватною
візою типу П-1. Паспортний документ TR-T 761
690, що наданий позивачем до міграційних
органів під час звернення за захистом в
Україні, був виданий 09.10.2008 року
Генеральним Консульством Туреччини в
м. Одесі під час перебування заявника
на території України.

01 липня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
Управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем.

06 березня 2013 року за результатами
розгляду особової справи ODS 11/178
громадянина Туреччини ОСОБА_5
Управлінням у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області на підставі
абз.4 п.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
складено висновок про відмову
громадянину Туреччини ОСОБА_5 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

10 червня 2013 року рішенням Державної
міграційної служби України № 354-13
вказаний висновок підтримано та
позивачу було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до абз.
4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону,
відсутні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальна інформація по
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Згідно поданої позивачем 01.07.2011 року до
органів міграційної служби заяви про
надання статусу біженця, причиною
звернення ОСОБА_5 за захистом в Україні
стало наступне: постійні
переслідування турків-націоналістів
та курдів-націоналістів, оскільки
батько позивача матеріально
підтримував Робочу партію Курдистану,
що спричинило негативне відношення до
родини з боку мешканців села, де вони
проживали.

Разом з тим, позивач не навів жодного
факту погроз, а щодо власної
причетності до діяльності Робочої
партії Курдистану повідомив, що не був
членом цієї партії та жодної іншої
політичної, релігійної, військової або
громадської організації. При цьому,
позивач повідомив у заяві, що після
виїзду з країни через відсутність у
рідному селі його особисто та двох
братів їхніх батьків вже не торкають.

Таким чином, з даних пояснень є
незрозумілим, чому за умови активної
підтримки (матеріальна допомога)
Робочої партії Курдистану з боку
батька заявника погрози на адресу
батьків позивача припинилися після
виїзду позивача та його братів з
країни.

В суді першої інстанції позивач також
повідомив, що причиною виїзду з країни
походження є його сварка з друзями та
погрози з боку останніх. Позивач
повідомив, що у Туреччині він звернувся
до суду з цього приводу, однак судовий
процес й досі триває, більш детально
причину даного конфлікту позивач
пояснити суду не зміг.

Окрім того, в анкеті від 01.07.2011 року
позивач зазначив, що сили оборони - це
організовані групи з мешканців селища,
що обираються представниками поліції і
охороняють населені пункти від
представників Робочої партії
Курдистану, саме позивач та його рідний
брат ОСОБА_4 повинні були це робити, але
відмовились, і почали отримувати
попередження з боку місцевих жителів у
вигляді листів та прямих погроз.

За інформацією з відкритих джерел
встановлено, що функції захисту
державного ладу та забезпечення
державної безпеки Туреччини виконують
підлеглі Міністерству внутрішніх
справ структури жандармерії та
безпеки, в населених пунктах для участі
у виконанні задач, пов'язаних з
безпекою на місцях при всіх
муніципалітетах створюються свої
підрозділи муніципальної поліції.
Турецька жандармерія входить до складу
Збройних сил Туреччини. Жандармерія є
відповідальною за підтримання порядку
в районах, що не знаходяться під
юрисдикцією поліцейських сил.
Головнокомандуючий жандармів
безпосередньо підпорядковується
Міністру внутрішніх справ.

Дана інформація з мережі Інтернет
детально проаналізована органами
міграційної служби під час складання
висновку від 06.03.2013 року та
співставлена з поясненнями позивача,
на підставі чого було зроблено
висновок про неправдоподібність
пояснень позивача.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком
відповідача та вважає пояснення ОСОБА_5
про переслідування з-за відмови брати
участь в обороні села
неправдоподібними.

Той факт, що ОСОБА_5 маніпулює
інформацією про причини залишення
країни громадянської належності,
плутається у поясненнях при більш
детальному з'ясуванні обставин, дає
суду підстави сумніватися у його
щирості і викликає недовіру взагалі до
його тверджень про можливу небезпеку у
країні громадянської належності.

Крім того, відповідно до Директиви Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004 № 8043/04, суд, досліджуючи такий
фактор, як термін подачі заяви про
міжнародний захист, встановив, що
прибувши до України восени 2007 року,
позивач одразу почав працювати у
мережі швидкого харчування та не
турбувався питанням звернення за
захистом в Україні, і майже через
чотири роки (липень 2011р.) звернувся до
міграційних органів.

В порушення ст.4 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» та п.1 ст.5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
позивач з 2008 року перебував на
території України нелегально.

За таких обставин, позивач добровільно
залишив територію країни
громадянської належності з
економічних причин, з метою
працевлаштування в Україні, і
звернення до Державної міграційної
служби України обумовлено бажанням
легалізувати своє перебування в
Україні.

Зазначені ОСОБА_5 у матеріалах справи
факти не дають підстав вважати, що він
переслідувався в Туреччині як
конвенційний біженець.

Стосовно додаткової форми захисту слід
зазначити, що відповідно до пункту 13 ст.
1 Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", особа, яка
потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

В даному випадку судом не встановлено
існування загрози життю, безпеці чи
свободі позивача в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Отже, спірне рішення відповідача від
10.06.2013 року № 354-13, яким позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є законним та обґрунтованим, а
тому не підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року по справі № 815/5326/13-а, - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 16
квітня 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль