Справа № 2а-12152/10/2670
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2010-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
тел. 278-43-43 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 листопада 2010 року 08:51 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Амельохіна В.В.,
при секретарі Чупринко Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомГромадянина ОСОБА_1
доУправління міграційної служби в
місті Києвіпроскасування
неправомірного рішення та зобов'язання
вчинити дії,за участю:
позивача -ОСОБА_1, ОСОБА_3
На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 15
листопада 2010 року проголошено вступну
та резолютивну частини постанови.
Громадянин ОСОБА_1 (далі по
тексту позивач) звернувся з позовом до
Управління міграційної служби в м.
Києві (далі по тексту - відповідач) про
скасування рішення від 04.08.2010р. №53 про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця та зобов'язання відповідача
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання позивачу статусу біженця.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань є
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач відзиву на позов не надав,
явку своїх представників в судове
засідання не забезпечив, хоча про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув
до України 30 липня 1997 року легально
залізничним транспортом з Російської
Федерації, за національністю оромо, за
віросповіданням -іслам. Позивач
звернувся до Управління міграції
служби в м. Києві з заявою про надання
статусу біженця.

За результатами співбесіди 20 липня 2010
року працівником Управління
міграційної служби м. Києва
підготовлено письмовий висновок щодо
прийняття рішення про оформлення або
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця ОСОБА_1.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року жодна людина не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців»(далі -Закон)
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

До компетенції органів міграційної
служби статтею 7 вказаного Закону
віднесено повноваження, зокрема щодо:
прийняття заяв від іноземців та осіб
без громадянства про надання їм
статусу біженця у порядку,
передбаченому цим Законом; прийняття
рішень про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання, втрати
або позбавлення статусу біженця;
розгляд заяв про надання статусу
біженця та підготовка письмового
висновку щодо надання або відмови у
наданні статусу біженця.

Відповідно до абзацу 1 статті 12 Закону
орган міграційної служби, який прийняв
до розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про надання їй статусу
біженця, видає заявникові довідку про
подання такої заяви, яка є підставою
для реєстрації в органі спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань громадянства
та реєстрації фізичних осіб. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в анкеті, та інші документи,
вимагає додаткові відомості і приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Відповідно до абзацу 6 статті 12 Закону
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

Наказом Управління міграційної служби
у м. Києві №473 від 4 серпня 2010 року
позивачу було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця відповідно до
статті 12 Закону на підставі письмового
висновку головного спеціаліста
відділу у справах біженців Боднар В.І.

Відповідно до частин 1,2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень Закону України
«Про загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»з
метою адаптації законодавства України
до законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Враховуючи викладене, суд приймає до
уваги, як орієнтир, Директиви
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається», які використовуються у
практиці Європейського Суду з прав
людини, відповідно до яких заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести відсутні
поважної причини для подання такої
заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В позовній заяві та у судовому
засіданні позивач зазначив, що після
виїзду з ОСОБА_1 майже 5 років перебував
на території Джібуті де працював
нелегально.

Перебування позивача в Джібуті
згідно з статтю 1 Закону України «Про
біженців»є третя безпечна країна в
якій особа перебувала до прибуття в
Україну за винятком випадків
транзитного проїзду через територію
такої країни, і могла звернутися з
клопотанням визнання біженцем чи
отримання притулку.

Після перебування в Джібуті,
позивач знову повернувся до ОСОБА_1 в м.
Назріт, приблизно на 6 місяців, для того,
щоб отримати документи з метою виїзду
на навчання до України.

ОСОБА_1 навчався у Харківському
державному технічному університеті
будівництва і архітектури, який
закінчив у 2006 році. На момент подачі
заяви про надання статусу біженця
заявник вже 4 роки нелегально
знаходився на території України.

Підставою звернення до
міграційної служби стало те, що з 1991
року ОСОБА_1 підтримував «Оромо
ліберальний фронт». Після того, як
лідерів цього фронту вигнали з країни,
почалися масові затримання його
прихильників. 22 серпня 1992 року позивача
заарештовано співробітниками місцевої
поліції та тримали під вартою 5 місяців,
а потім відпустили запропонувавши з
ними співпрацювати. Позивач
відмовився. Після чого останньому
погрожували, що знову посадять до
в'язниці. Побоюючись за своє життя
позивач залишив Джібуті. На даний час
позивач побоюється повертатися до
ОСОБА_1 так як може бути безпідставно
заарештованим.

Таким чином, аналіз матеріалів
особової справи свідчить про те, що
заявник не навів жодного конкретного
факту про побоювання утисків особисто
до нього в країні громадянської
належності. Заявник не навів також
будь-якої аргументації своїм
побоюванням у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях, або інших доказів
того, що ці побоювання є обґрунтованими
та відповідають вимогам абзацу другого
статті 1 Закону.

Суд також враховує те, що відповідно до
позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та
стандарти доказів в заявах
біженців»від 16 грудня 1998 року факти на
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Тобто, у своїй заяві шукач статусу
біженця повинен доказувати
вірогідність своїх доводів та точність
фактів. Докази можуть бути як усні, так
і письмові. Це означає, що заявник
повинен переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Таким чином, суд вважає, що
відповідачем правомірно винесений
наказ №473 від 04.08.2010р. про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
громадянину ОСОБА_1, оскільки заявником
не було надано переконливих доказів
того, що він може стати жертвою
переслідувань в ОСОБА_1 за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Також, суд погоджується з
висновками відповідача, що перебування
позивача в Джібуті є третьою безпечною
країною в розумінні статті 1 Закону
України «Про біженців».

Оскільки відповідач діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, в
тому числі положеннями Закону України
«Про біженців», підстави для
скасування його рішення відсутні.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, оцінивши докази, які є у справі
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд дійшов висновку, що
викладені в позовній заяві доводи
позивача є необґрунтованими, а тому в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову громадянина
ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку заяву не
було подано. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана у встановлений
строк постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
16.11.2010р.

Суддя
В.В. Амельохін