Справа № 495/560/14-а
Суддя: Прийомова О. Ю.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/560/14-а
ПОСТАНоВА

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 березня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Суддя Білгород -Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
Прийомова О.Ю.,

Розглянувши у порядку скороченого
провадження цивільну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області про визнання
неправомірними дії або бездіяльність
Головного управління Пенсійного Фонду
України в Одеській області щодо
перерахунку пенсії з урахуванням
підвищення грошового забезпечення
відповідних категорій
військовослужбовців,

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2014 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, діючи кожен окремо
звернулися до суду з адміністративним
позовом до відповідача - Головного
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області про визнання
неправомірними дії або бездіяльності
Головного управління Пенсійного Фонду
України в Одеській області щодо
перерахунку пенсії з урахуванням
підвищення грошового забезпечення
відповідних категорій
військовослужбовців, просять суд
визнати протиправними дії відповідача
щодо перерахунку пенсії з урахуванням
підвищення, як учасникам бойових дій;
зобов'язати відповідача здійснити
розрахунок та виплатити до призначеної
пенсії підвищення, кожному окремо, як
учаснику бойових дій на 150 відсотків
мінімальної пенсії за віком,
встановленої на рівні прожиткового
мінімуму, затвердженого Законами
України «Про прожитковий мінімум» та
«Про державний бюджет» на відповідний
рік; зобов'язати відповідача
здійснювати підвищення та виплату
раніше призначеної пенсії, як учаснику
бойових дій на 150 відсотків мінімальної
пенсії за віком та нараховувати у
подальшому підвищення до пенсії,
виходячи із мінімальної пенсії за
віком, розрахованого з поточного
прожиткового мінімуму, затвердженого
Законами України «Про прожитковий
мінімум» та Законами України про
державний бюджет на відповідний рік;
зобов'язати відповідача перерахувати
та виплатити пенсію відповідно до
вимог ч. 2 ст. 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
внутрішніх справ та деяких осіб» з часу
виникнення права на перерахунок.

Розгляд справи здійснювався суддею
одноособово, без проведення судового
засідання та виклику осіб, які беруть
участь у справі, що відповідає
положенням ч. 4 ст. 183 -2 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
докази, які є в матеріалах справи,
оцінивши повідомлені позивачами
обставини, наявність достатніх
підстав, суд приходить до наступних
висновків.

Судом встановлено, що позивачі
проходили військову службу у Збройних
Силах України, звільнені з військової
служби, отримують пенсію згідно Закону
України від 09.04.1992 року «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб».

Згідно ст. 10 чинного Закону від 09.04.1992
року N 2262-XII пенсійне забезпечення осіб
звільнених з військової служби
здійснюється Міністерством оборони
України в порядку визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Стаття 43 вказаного Закону визначає, що
пенсії обчисляються з грошового
забезпечення звільнених
військовослужбовців. При цьому
враховуються відповідні оклади за
посадою, військовим званням,
відсоткова надбавка за вислугу років,
щомісячні додаткові види грошового
забезпечення та премії.

Вимоги статті 43 Закону від 09.04.1992 року N
2262-XII відтворено і у п.п. 6.7 Порядку
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
військовослужбовцям затвердженого
Постановою КМ України від 17.07.1992 року №
393 (в редакції від 08.01.2000 року №12) (далі
Порядку призначення та виплати пенсії),
де зазначено, що пенсії
військовослужбовцям обчислюються з
додаткових видів грошового
забезпечення, що їм виплачувалось.

Статтею 19 Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу
внутрішніх справ та деяких осіб»
зазначено, що мінімальний розмір
пенсії за віком встановлюється у
розмірі мінімального споживчого
бюджету. Визначення терміну
мінімального споживчого бюджету
встановлено ст. 1 Закону України «Про
мінімальний споживчий бюджет», що
означає набір продовольчих і
непродовольчих товарів та послуг у
натуральному вираженні, що забезпечує
задоволення основних фізіологічних і
соціально-культурних потреб людини.

Законом України «Про прожитковий
мінімум» визначено термін
прожиткового мінімуму - це вартісна
величина достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я,
набору продуктів харчування (далі
набір продуктів харчування), а також
мінімального набору непродовольчих
товарів (далі набір непродовольчих
товарів) та мінімального набору послуг
(далі набір послуг) необхідних для
задоволення основних фізіологічних і
соціально-культурних потреб
особистості.

Відповідно статті 2 вищезгаданого
закону прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної
допомоги, допомоги сім'ям з дітьми,
допомоги по безробіттю, а також
стипендій та інших соціальних виплат
виходячи з вимог Конституції України
та законів України.

В період з 19.02.1994 року по теперішній час
грошове забезпечення
військовослужбовців підвищується на
підставі Указів Президента України від
29.08.1994 року №487/97 «Про підвищення
окладів за військове звання
військовослужбовців та осіб рядового
та начальницького складу», від 14.07.1995
року № 615/95 «Про надбавки до грошового
забезпечення військовослужбовців
Збройних Сил України», від 04.10.1996 року №
923/96 «Про грошове забезпечення
військовослужбовців», від 14.07.1999 року №
847/99 «Про додаткові заходи щодо
впорядкування грошового забезпечення
військовослужбовців ЗС України», від
29.01.1999 року № 98/99 «Про підвищення
окладів військовослужбовців та осіб
рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ за
військовими (спеціальними) званнями»,
від 16.05.2000 року № 685/2000 «Про
впорядкування грошового забезпечення
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ», від 23.02.2002
року № 173/2002 «Про посилення соціального
захисту військовослужбовців та
військовослужбовцям ЗС України, МВС
України, Адміністрації
Держприкордонслужби України та
Управління Державної охорони України
за безперервну службу».

Відповідач не визнає за жодним з
наведених позивачів права на
перерахунок пенсії та відмовляється
зробити перерахунок пенсії позивачів
відповідно до вищезазначених
законодавчих актів. Позивачі просять
зобов'язати відповідача провести
перерахунок призначеної їм пенсії у
відповідності з вищенаведеними
законодавчими актами.

Право позивачів на перерахунок пенсії
прямо передбачено ч. 3 статті 63 Закону
України від 09.04.1992 року N 2262-XII де
зазначено, що призначені
військовослужбовцям та членам їх сімей
за цим Законом пенсії перераховують з
підвищенням грошового забезпечення
відповідних категорій
військовослужбовців та Постановою КМ
України від 17.07.1992 року № 393 «Про
порядок обчислення вислуги років,
призначення та виплати пенсії і
грошової допомоги особам офіцерського
складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їх сімей».

Наказом Міністра оборони України від
08.08.1994 року № 205 «Про затвердження
Положення про порядок призначення та
виплати в Міністерстві оборони України
державних пенсій і допомоги
військовослужбовцям та членам їх
сімей» передбачено введення в дію
механізму проведення перерахунку
раніше призначених пенсій. Так, пунктом
118 зазначеного положення встановлено,
що перерахунок раніше призначених
пенсій військовослужбовцям і членам їх
сімей у зв'язку зі зміною розмірів хоча
б одного з видів грошового
забезпечення, з якого обчислюються
пенсії, після звільнення зі служби
військовослужбовців провадиться з
тієї ж дати, з якої підвищується
грошове забезпечення відповідних
категорій військовослужбовців.
Вищевказаний наказ ґрунтується на
загальних принципах пенсійного
забезпечення військовослужбовців, а
тому суд поряд з іншими доказами бере
їх до уваги.

Згідно статті 8 Конституції України в
державі визначається і діє принцип
верховенства права, а Кабінет
Міністрів України до складу якого
входить Міністерство оборони України
відповідно до статті 113 Конституції
України у своїй діяльності повинен
керуватись Конституцією, законами
України та актами президента.

За змістом статті 24 Конституції
України всі громадяни України мають
рівні конституційні права (зокрема,
право на пенсійне забезпечення),
свободи та є рівними перед законом.
Рівність громадян, зокрема
військовослужбовців перед законом
полягає у їх рівному праві на
соціальний захист, гарантований
статтею 46 Конституції України, а тому
військовослужбовці які займали рівні
за штатною категорією посади, які мають
однакове військове звання,
кваліфікацію, науковий ступінь і вчене
звання, тривалість та умови
проходження служби і не відрізняються
за іншими ознаками, отримуючи однакову
за видом пенсію повинні мати і
однаковий її розмір, який не може
залежати від часу виходу на пенсію.
Наявність такої диспозиції у розмірах
пенсій військовослужбовців звільнених
зі служби в різні часи є по суті
обмеження в правах одних пенсіонерів
порівняно з іншими, що не відповідає
змісту та суті положень статті 24
Конституції України.

У відповідності з законом №458/95 ВР від 23
листопада 1995 року «Про внесення змін до
Закону № 3551-12 від 22 листопада 1993 року
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» встановлено,
що учасникам бойових дій підвищення
пенсії здійснюється у розмірі 150
відсотків.

Відповідно до Закону № 534/96-ВР від 21
листопада 1996 року, що вніс зміни до
Закону №2262-12 від 09 квітня 1992 року «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб» з урахуванням вимог ст. 15
Закону встановлено наступне: «Особам
офіцерського складу, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ, які є
ветеранами війни, та особам, на яких
поширюється чинність Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», пенсії за
вислугу років підвищується в таких
розмірах: г) на 150 процентів мінімальної
пенсії за віком - учасникам бойових дій.

Відповідно до п.1 розділу 1 Закону №2291-4
від 23 грудня 2004 року «Про внесення змін
до Закону України №1058-4 від 09 липня 2003
року «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальна
пенсія за віком встановлюється в
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність. Крім
того, п.2 розділу 2 Закону №2291-4 від 23
грудня 2004 року встановлено, що дія
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» поширюється також на всіх
пенсіонерів, яким пенсію призначено до
набрання чинності Законом №2291-4 від 23
грудня 2004 року.

Законом №2505-4 від 25 березня 2005 року ст. 28
Закону України №1058-4 від 09 липня 2003 року
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» було доповнено
ч.3, згідно якої мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений ч.1 ст. 28
Закону, застосовується для визначення
розмірів пенсій, встановлених Законом
№2505-4 від 25 березня 2005 року «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Внесення таких змін до
Закону є обмеженням прав пенсіонерів,
оскільки Закон №2505-4 від 25 березня 2005
року є єдиним Законом України, яким
регулюються дані відносини (щодо
визначення мінімальної пенсії за
віком). Така норма не повинна
застосовуватися, оскільки вона порушує
вимоги ст..ст. 8, 22, 92 Конституції
України. Крім того, відсутність закону,
який регулює конкретний механізм
реалізації прав громадян не може бути
підставою для невиконання норм закону,
при цьому необхідно керуватися
нормами, які не мають автоматичної дії.
Принцип юридичної визначеності
означає, що зацікавлені особи повинні
мати змогу покладатися на зобов'язання,
взяті державою, якщо такі зобов'язання
містяться в законодавчому акті, який
загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія зазначеного принципу
пов'язана з іншим принципом -
відповідальності держави, який полягає
в тому, що держава не може посилатися за
власне порушення зобов'язань для
запобігання відповідальності. При
цьому якщо держава, чи орган публічної
влади схвалили певну концепцію,
держава, чи орган публічної влади
вважатимуться такими, що діють
протиправно, якщо вони відступлять від
такої політики чи поведінки, оскільки
схвалення такої політики чи поведінки
для підстави для виникнення
обґрунтованих сподівань у фізичних
осіб стосовно додержання державою чи
органом публічної влади такої політики
чи поведінки.

Крім того, Законом №3591-4 від 04 квітня 2006
року було внесено зміни до Закону
України №2262-12 від 09 квітня 1992 року «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб», якими встановлено, що
особам офіцерського складу,
прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, які мають право на пенсію
за цим Законом і які є ветеранами війни,
та особам, на яких поширюється чинність
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», пенсії за вислугу років
підвищуються в порядку і на умовах
передбачених цим Законом. Тобто,
внесеними змінами було зменшено розмір
підвищення до пенсії, чим обмежено
обсяг права учасників бойових дій на
соціальний захист. Такі норми
суперечать вимогам ч.2 ст. 22 Конституції
України, якою встановлено, що при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1-2 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей», згідно з якою права та пільги
для ветеранів війни і членів їх сімей,
встановлені раніше законодавством
України і законодавством колишнього
СРСР, не можуть бути скасовані без їх
рівноцінної заміни, нормативні акти
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, які
обмежують права і пільги ветеранів
війни, передбачені цим Законом, є
недійсними.

Суд також рахує, що внесені зміни до
пенсійного законодавства (ст.ст. 15, 43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців….»,
ст.12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту») обмежують права
і пільги ветеранів війни, звужують їх
зміст, оскільки такі зміни призвели до
суттєвого зменшення пенсій.

Згідно правової позиції
Конституційного Суду України в
рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002,
від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01
грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007
року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року
№10рп/2008, де зазначено, що для значної
кількості громадян України пільги,
компенсації і гарантії, право на які
передбачено чинним законодавством є
додатком для основних джерел
існування, необхідною складовою
конституційного права на забезпечення
достатнього життєвого рівня, яким
принаймні не може бути нижчим від
прожиткового мінімуму, встановленого
законом, звуження змісту та обсягу
цього права шляхом прийняття нових
законів або внесення змін до чинних
законів за ст.22 Конституції України не
допускається, що комплекс
організаційно - правових та
економічних заходів, спрямованих на
забезпечення їх соціального захисту та
їхніх сімей, зумовлений не втратою
працездатності, безробіттям або
відсутністю достатніх засобів для
існування, а особливістю професійних
обов'язків, пов'язаних з ризиком для
життя та здоров'я, певним обмеженням
конституційних прав і свобод, у тому
числі заробляти матеріальні блага для
забезпечення собі і своїй родині рівня
життя, вищого за прожитковий мінімум.
Здійснення таких заходів не залежить
від розміру їх доходів чи наявності
фінансування з бюджету, а має
безумовний характер. Зупинення його
дії або введення обмежень можливо за
умови введення відповідно до п.31 ч.1 ст.
85, п.19 ч.1.ст. 92 Конституції України
надзвичайного стану.

У відповідності до п.2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
01 листопада 1996 року «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», суди при розгляді
конкретних справ, враховуючи ст. 8
Конституції України, де зазначено, що
Конституція України має найвищу
юридичну силу, а її норми є нормами
прямої дії, мають оцінювати зміст будь -
якого закону чи іншого нормативно
правового акта з точки зору його
відповідності Конституції і в усіх
випадках застосовувати Конституцію як
акт прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватися на Конституції, а також на
чинному законодавстві, які не
суперечать їй.

Відтак, внесені зміни звужують зміст та
обсяг існуючих прав і свобод, що не
допускається при прийнятті нових
законів або внесення змін до чинних
законів і не відповідають
конституційному принципу закріпленому
в ч.2 ст.22 Конституції України.

Суд вважає, що позивачі мають законне
право вимагати отримання суми
недоплаченої пенсії, тому їх позовні
вимоги, підлягають частковому
задоволенню.

Безпідставними та необґрунтованими є
вимоги позивачів про зобов'язання
відповідача здійснювати підвищення та
виплату призначеної пенсії як
учасникам бойових дій на 150 відсотків
мінімальної пенсії за віком та
нараховувати в подальшому підвищення
до пенсії, у який виплати ще не
здійснювалися, так як рішення суду не
може прийматися як застереження від
неіснуючих наразі порушень прав
позивача діями відповідача, тому вони
безпідставні та не підлягають
задоволенню, так як відповідно до
частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Без встановлення такого порушення, а
лише допускаючи можливість
неправомірної поведінки суб'єкта
оскарження, суд не має підстав для
захисту прав у майбутньому, оскільки це
не випливає із повноважень, визначених
статтею 162 Кодексу адміністративного
судочинства України.

На підставі наведеного, керуючись
вимогами ст.ст. 8, 22, 24, 46, 113 Конституції
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України, ст.ст. 10, 15, 43, ч.2 55, ч.3 ст.63
Закону України №2262 від 09 квітня 1992
року, ст.ст. 2, 12 Закону від 22 листопада
1993 року «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», ст. 1-2
Закону України «Про соціальний та
правовий захист військовослужбовців і
членів їх сімей», Указами Президента
України від 29.08.1994 року №487/97 «Про
підвищення окладів за військове звання
військовослужбовців та осіб рядового
та начальницького складу», від 14.07.1995
року № 615/95 «Про надбавки до грошового
забезпечення військовослужбовців
Збройних Сил України», від 04.10.1996 року №
923/96 «Про грошове забезпечення
військовослужбовців», від 14.07.1999 року №
847/99«Про додаткові заходи щодо
впорядкування грошового забезпечення
військовослужбовців ЗС України», від
29.01.1999 року № 98/99 «Про підвищення
окладів військовослужбовців та осіб
рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ за
військовими (спеціальними) званнями»,
від 16.05.2000 року № 685/2000 «Про
впорядкування грошового забезпечення
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ», від 23.02.2002
року № 173/2002 «Про посилення соціального
захисту військовослужбовців та
військовослужбовцям ЗС України, МВС
України, Адміністрації
Держприкордонслужби України та
Управління Державної охорони України
за безперервну службу», ст.ст. 7-9, 11, 71, 158,
160, 162, 163, 183-2, абз.2 ч.1 ст. 256 КАС України,
суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Одеській
області про визнання неправомірними
дії або бездіяльність Головного
управління Пенсійного Фонду України в
Одеській області щодо перерахунку
пенсії з урахуванням підвищення
грошового забезпечення відповідних
категорій військовослужбовців -
задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного
управління Пенсійного Фонду України в
Одеській області щодо неналежного
перерахунку пенсії кожному окремо, як
учасникам бойових дій з урахуванням
підвищення пенсії ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного Фонду України в Одеській
області здійснити розрахунок та
виплатити до призначеної пенсії
підвищення, як учаснику бойових дій на
150 (сто п'ятдесят) відсотків мінімальної
за віком, встановленої на рівні
прожиткового мінімуму, затвердженого
Законами України «Про прожитковий
мінімум» та «Про державний бюджет» на
відповідний рік ОСОБА_6 з 27.07.2013 року по
19.03.2014 року, ОСОБА_4 з 27.07.2013 року по 19.03.2014
року, ОСОБА_7 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року,
ОСОБА_5 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року,
ОСОБА_2 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року,
ОСОБА_3 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року,
ОСОБА_9 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року,
ОСОБА_10 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року,
ОСОБА_8 з 27.07.2013 року по 19.03.2014 року.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного Фонду України в Одеській
області перерахувати та виплатити
пенсію відповідно до вимог ч.2 ст.55
Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб» №2262-12 від 09 квітня 1992 року з
часу виникнення права на перерахунок
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - з
урахуванням раніше здійснених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом ч.3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Якщо апеляційна
скарга не була подана у строк,
встановлений статтею 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

С У Д Д Я :