Справа № К/9991/16477/11-С
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/16477/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Малиніна
В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до
Христинівського районного відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Черкаській області про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 жовтня
2010 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 пред'явив у
суді позов до Христинівського
районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Черкаській області (далі -
Христинівський РВ УМВС України в
Черкаській області) про визнання
протиправною бездіяльності щодо
непроведення додаткової перевірки за
його заявами від 22 квітня 2008 року, 2
липня 2009 року, 20 жовтня 2009 року та
зобов'язання провести такі перевірки.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 9 березня 2010
року ОСОБА_4 в задоволенні позову
відмовлено, в зв'язку з тим, що
відповіді на ці заяви йому були надані.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 жовтня 2010
року постанову суду першої інстанції
скасовано, а провадження у справі
закрито, в зв'язку з тим, що даний спір
належить вирішувати в порядку
кримінального судочинства.

Не погоджуючись з рішенням судів
попередніх інстанцій, позивач оскаржив
їх в касаційному порядку.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить
питання про скасування рішень судів
попередніх інстанцій з підстав
порушення ними норм матеріального і
процесуального права та ухвалення
нового рішення про задоволення його
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Апеляційний суд, закриваючи
провадження у справі, виходив з того, що
вона не підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Статтею 55 Конституції України кожному
гарантовано право на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

Відповідно до частини третьої статті 6
Закону України від 7 лютого 2002 року №
3018-ІІІ «Про судоустрій України»
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин) ніхто не може бути
позбавлений права на розгляд його
справи у суді, до підсудності якого
вона віднесена процесуальним законом.

Завданням адміністративного
судочинства, відповідно до частини
першої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до статті 3 КАС України
справою адміністративної юрисдикції
(адміністративною справою) є переданий
на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Стаття 17 КАС України встановлює
категорії спорів, на які поширюється
компетенція адміністративних судів.

Зокрема, пунктом 1 частини першої
статті 17 КАС України визначено, що до
компетенції адміністративних судів
належать спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
публічно-правовим спором за Кодексом
адміністративного судочинства України
є не будь-який публічно-правовий спір, а
лише той, який випливає із здійснення
суб'єктом владних повноважень своїх
владних управлінських функцій.

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати протиправною
бездіяльність Христинівського РВ УМВС
України в Черкаській області щодо
нерозгляду його заяви про злочин від 22
квітня 2008 року та заяв від 2 липня 2009
року, 20 жовтня 2009 року про проведення
додаткової перевірки за заявою про
злочин.

Однак, органи внутрішніх справ під час
перевірки заяви про злочин та її
вирішення, виконують не владні
управлінські функції, а владні
процесуальні функції.

Як зазначив Конституційний Суд України
в своєму рішенні № 6-рп від 23 травня 2001
року, кримінальним судочинством є
врегульований нормами
Кримінально-процесуального кодексу
України порядок діяльності органів
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду (судді) щодо
порушення, розслідування, розгляду і
вирішення кримінальних справ, а також
діяльність інших учасників
кримінального процесу - підозрюваних,
обвинувачених, підсудних, потерпілих,
цивільних позивачів і відповідачів, їх
представників та інших осіб з метою
захисту своїх конституційних прав,
свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може
бути надійним без надання їй
можливості оскаржити до суду окремі
процесуальні акти, дії та
бездіяльність органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду. Але таке оскарження може
здійснюватися лише у порядку,
встановленому
кримінально-процесуальним кодексом
України, оскільки процесуальна
діяльність має свої особливості і не
належить до управлінської діяльності.

Законність процесуальних актів, дій чи
бездіяльності, вчинених при здійсненні
процесуальних повноважень, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за
процесуальною діяльністю поза межами
відповідного процесуального
регулювання є протиправним втручанням
у діяльність особи, наділеної в
установленому порядку процесуальними
правами, та є посяганням на її
процесуальну незалежність.

Враховуючи суть правовідносин, що
склалися між сторонами, апеляційний
суд обґрунтовано виходив з того, що
відповідно до пункту 2 частини другої
статті 17 КАС України компетенція
адміністративних судів не поширюється
на публічно-правові справи, що належить
вирішувати в порядку кримінального
судочинства.

Наведені позивачем в касаційній скарзі
доводи висновку апеляційного суду не
спростовують та не дають підстав
вважати, що ним порушено норми
матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а оскаржуване судове
рішення - без змін, якщо визнає, що при
його ухваленні суд не порушив норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 7 жовтня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т. Ф.Весельська

В.В. Малинін

О.Ф.Ситников