Справа № 2а-516/10/0270
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/6904/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 16.04.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.01.2011

у справі № 2-а-516/10/0270

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
м.Вінниці

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень ДПІ у
м.Вінниці від 19.06.2009 № /3 про
визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в загальній
сумі 455623,5 грн., в т.ч. 303749,00 грн.
основного платежу та 151874 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, від 19.06.2009 №
/3 про визначення податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб в загальній сумі 84369,93
грн.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 16.04.2010,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.01.2011, у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
подала касаційну скаргу, в якій просить
скасувати вказані судові рішення та
прийняти нове рішення про задоволення
адміністративного позову. Посилається
на порушення судами норм матеріального
права: п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, ст.ст. 138,
159 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для
визначення позивачці за податковим
повідомленням-рішенням від 19.06.2009 №
/3 податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб в сумі
84369,93 грн. слугували висновки перевірки
про порушення вимог п. 19.1 ст. 19, п. 7.1 ст. 7
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», що призвело до
ненарахування та несплати податку з
доходів фізичних осіб в сумі 84369,93 грн.

Податковий орган обумовлює заниження
позивачкою податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб
перевищенням за 2007 рік граничного
обсягу виручки, встановленого у ст. 1
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, що
дозволяв перебувати на спрощеній
системі оподаткування (обсяг виручки
за 2007 рік склав 983734,21 грн.).

Статтею 1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 №727/98
встановлено, що спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується для суб'єктів малого
підприємництва фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і у
трудових відносинах з якими, включаючи
членів їх сімей, протягом року
перебуває не більше 10 осіб та обсяг
виручки яких від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг)
вважається сума, фактично отримана
суб'єктом підприємницької діяльності
на розрахунковий рахунок або (та) в касу
за здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг)
(абзац 5 вказаної статті).

Відповідно до статті 5 Указу у
разі порушення вимог, установлених
статтею 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності, починаючи з наступного
звітного періоду (кварталу).

Розділ IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (який був чинним на
час виникнення спірних відносин)
визначає особливості оподаткування
доходів від зайняття підприємницькою
діяльністю.

Абзацом 1 статті 13 цього Декрету
визначено, що згідно з цим розділом
Декрету оподаткуванню підлягають
доходи громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу (абзац 2 вказаної
статті).

Таким чином, у разі перевищення
граничного розміру виручки у платника
єдиного податку виникає як обов`язок
переходу у наступному податковому
періоді на загальну систему
оподаткування, так і з оподаткування
податком з доходів фізичних осіб суми
чистого доходу, обчисленого із суми
перевищення граничного розміру, що
дозволяв перебувати на спрощеній
системі оподаткування, та сум чистого
доходу, що одержується в подальшому, у
порядку, встановленому розділом IV
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
оскільки оподаткування за ставкою
єдиного податку може мати місце лише
при дотриманні норм Указу Президента
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва», зокрема щодо обсягу
граничного розміру виручки.

Враховуючи наведене, суд
касаційної інстанції знаходить
правильним висновок суду першої
інстанції про правомірність
податкового повідомлення-рішення про
визначення податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що підставою для
визначення позивачці за податковим
повідомленням-рішенням від 19.06.2009 №
/3 податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в загальній
сумі 455623,5 грн., в т.ч. 303749,00 грн.
основного платежу та 151874,5 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, слугували
висновки перевірки про порушення
вимог:

п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997
№ 168/97-ВР, що полягало в неправильному
визначенні податкових зобов'язань у
період з вересня 2007 року по червень 2008
року (не сформовано зобов'язання на
дату зарахування коштів від покупця на
банківський рахунок як оплата товарів,
що підлягають поставці) та призвело до
заниження податкового зобов'язання
податку на додану вартість в сумі 118890,00
грн.,

п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997
№ 168/97-ВР, що полягало в неправомірному
віднесенні до складу податкового
кредиту податку на додану вартість в
сумі 184859 грн., непідтвердженому
податковими накладними.

Позивачка зареєстрована платником
податку на додану вартість з 28.08.2007.

Відповідно до п.п. 7.3.1. п. 7.3 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР датою
виникнення податкових зобов'язань з
поставки товарів (робіт, послуг)
вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше:

або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів (робіт, послуг), що підлягають
поставці, а у разі поставки товарів
(робіт, послуг) за готівкові грошові
кошти - дата їх оприбуткування в касі
платника податку, а при відсутності
такої - дата інкасації готівкових
коштів у банківській установі, що
обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата оформлення
документа, що засвідчує факт виконання
робіт (послуг) платником податку.

З огляду на наведені положення Закону,
у платника податку виникає обов'язок
збільшити податкові зобов'язання з
поставки товарів (робіт, послуг) на дату
однієї з наведених вище подій, що
настала першою, в даному випадку на
дату зарахування коштів від покупця
(замовника) на банківський рахунок
платника податку як оплата товарів
(робіт, послуг), що підлягають поставці.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, право на податковий кредит
з податку на додану вартість виникає в
результаті придбання товарів (послуг) з
метою подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку і підтверджується податковими
накладними.

Зважаючи на встановлені судами
попередніх інстанцій обставини щодо
непідтвердження податкового кредиту
під час перевірки податковими
накладними, суд касаційної інстанції
знаходить правильним висновок судів
про правомірність податкового
повідомлення-рішення про визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість.

Враховуючи межі перегляду справи судом
касаційної інстанції, визначені у ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, касаційна скарга залишається
без задоволення, а постанова суду
апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від
16.04.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.01.2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою, поданою через Вищий
адміністративний суд України в
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Ю. І. Цвіркун