Справа № 367/7229/13-а(2а/367/6/14)
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/7229/13-а(2а/367/6/14)
Головуючий у 1-й інстанції: Оладько С.І.
Суддя-доповідач: Грищенко
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Грищенко
Т.М.,

суддів
Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Ірпінського міського суду
Київської області від 17 січня 2014 р. у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Національного університету
Державної податкової служби України
про оскарження відмови в задоволенні
запиту на інформацію, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому, з урахуванням зміни позовних
вимог просив: визнати незаконним
неоприлюднення посадовими особами
Національного університету державної
податкової служби України відомостей
про осіб, яким було в поточному році
розподілене побудоване або придбане за
бюджетні кошти житло та прийняті
рішення з цих питань; визнати
незаконними дії посадових осіб
університету щодо ненадання відповіді
на запит, безпідставної відмови у
задоволенні запиту на інформацію,
несвоєчасного надання інформації,
необгрунтованого віднесення
інформації до інформації з обмеженим
доступом; встановити посадових осіб
університету, винних у порушенні
законодавства про інформацію та
накласти на них штраф у розмірі
п'ятдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян;
зобов'язати адміністрацію
університету надати йому протоколи
засідань та спільні рішення
адміністрації та профкому
університету та рішення
житлово-побутової комісії про надання
житла, прийняті в 2013 році і зобов'язати
адміністрацію університету надати
інформацію про: - про розпорядження
бюджетними коштами, які були
спрямовані на будівництво та придбання
житла за адресою м. Ірпінь, вул.
Тургенівська, 50, вул. Північна, 79-6 та
інших жилих приміщень, що знаходяться
на балансі Національного університету
ДПС України; - кількість квартир та їх
площу, що належать університету в
будинку за адресою м. Ірпінь, вул.
Північна, 79-6; - яка частка квартир, що
належать університету в будинку за
адресою м. Ірпінь, вул. Північна, 79-6 були
переведені в службові, а яка
використовується як гуртожиток; - яка
частка квартир, що належать
університету в будинку за адресою м.
Ірпінь, вул. Північна, 79-6 побудована за
бюджетні (інвестиційні) кошти, а яка - за
власні кошти навчального закладу; -
рішення (листи, погодження тощо) щодо
переведення житлового будинку за
адресою м. Ірпінь, вул. Північна. 79-6 в
статус гуртожитку; - кошторис на
виконання робіт з переведення
житлового будинку за адресою м. Ірпінь,
вул. Північна. 79-6 в гуртожиток
(обладнання загальних душових кімнат,
видалення/переобладнання в квартирах
ванних кімнат тощо), та за які кошти
виконувалось такі роботи; - жилі
приміщення, що знаходиться на балансі
Національного університету ДПС
України, із зазначенням його виду та
статусу (квартира, житловий будинок,
гуртожиток, службове житло, не
розподілене, надане у використання
студентам, працівникам тощо) та
правових підстав для цього (прошу
надати відповідні рішення з цих
питань); - перелік осіб, що отримали
службові квартири в університеті та на
теперішній час вже не працюють в
університеті.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від 17 січня 2014 року
позов задоволено частково: визнано
неправомірною бездіяльність
Національного університету Державної
Податкової Служби України щодо
ненадання відповіді на запити ОСОБА_2
від 15.11.2013р та 25.12.2013р про надання
інформації; зобов'язано Національний
університет Державної Податкової
Служби України розглянути запити
ОСОБА_2 від 15.11.2013р та 25.12.2013р про надання
інформації та надати позивачу
мотивовані відповіді.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову якою задовольнити
позовні вимоги повністю. При цьому, до
перелічених у позові вимог позивач
додав вимоги про встановлення винних
посадових осіб у порушенні
законодавства та про накладення на них
штрафу.

Апелянт посилається на незаконність,
та необґрунтованість оскаржуваного
рішення, невідповідність висновків
суду дійсним обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що є на його
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, позивач 15.11.2013 р. за №Б-88/01-21 та
від 25.12.2013 р. за №Б-114/01-21 звертався із
запитами до Національного
університету державної податкової
служби України з проханням надати
інформацію щодо розпорядження
бюджетними коштами, які були
спрямовані на будівництво та придбання
житла, замовником якого виступав
Національний університет державної
податкової служби України та з питань
статусу цього житла і його розподілу.

Оскільки позивач не отримав вичерпної
відповіді на свої звернення, то
звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач у встановлені строки та у
повному обсязі не надав позивачу
відповіді на подані ним запити 15.11.2013 р.
за №Б-88/01-21 та 25.12.2013 р. за №Б-114/01-21, чим
порушив вимоги ст. 24 Закону України
«Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів, заслухавши позивача,
вивчивши доводи, викладені у постанові
суду першої інстанції та апеляційній
скарзі, приходить до наступного.

Згідно ст.6 КАС України визначено, що
кожна особа має право у порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 1. Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Статтею 5 зазначеного Закону
передбачається, що доступ до
інформації забезпечується шляхом
надання інформації за запитами на
інформацію.

За змістом ст. 19 Закону запит на
інформацію - це прохання особи до
розпорядника інформації надати
публічну інформацію, що знаходиться у
його володінні.

Пункт 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
визначає обов'язок розпорядників
інформації надавати достовірну, точну
та повну інформацію. Достовірність,
точність і повність наданої інформації
може бути встановлена лише, якщо її
носій (копії документів) належним чином
засвідчений уповноваженим органом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
Розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту. У разі якщо запит
стосується надання великого обсягу
інформації або потребує пошуку
інформації серед значної кількості
даних, розпорядник інформації може
продовжити строк розгляду запиту до 20
робочих днів з обґрунтуванням такого
продовження. Про продовження строку
розпорядник інформації повідомляє
запитувача в письмовій формі не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
доступ до публічної інформації» .
Рішення, дії чи бездіяльність
розпорядників інформації можуть бути
оскаржені до керівника розпорядника,
вищого органу або суду. Тут же вказано,
що запитувач має право оскаржити:1)
відмову в задоволенні запиту на
інформацію;2) відстрочку задоволення
запиту на інформацію;3) ненадання
відповіді на запит на інформацію;4)
надання недостовірної або неповної
інформації;5) несвоєчасне надання
інформації; 6) невиконання
розпорядниками обов'язку
оприлюднювати інформацію відповідно
до статті 15 цього Закону;7) інші рішення,
дії чи бездіяльність розпорядників
інформації, що порушили законні права
та інтереси запитувача. Оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
розпорядників інформації до суду
здійснюється відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства
України.

З аналізу вищезазначених норм
вбачається, що судом першої інстанції
вірно було встановлено те, що
відповідачем у встановлені строки не
було надано позивачу відповіді на
подані ним запити 15.11.2013 р. за №Б-88/01-21 та
25.12.2013 р. за №Б-114/01-21.

Разом з тим, суд першої інстанції
вимоги апелянта визнати незаконним
неоприлюднення посадовими особами
Національного університету державної
податкової служби України відомостей
про осіб, яким було в поточному році
розподілене побудоване або придбане за
бюджетні кошти житло та прийняті
рішення з цих питань вважав такими, що
не підлягають задоволенню та є
безпідставними, оскільки суперечать
вимогам ст. 105 ч 4 КАС України.

Крім того, апелянт зазначав, що в
пунктах 4, 5 позовних вимог він просив
зобов'язати адміністрацію
університету надати протокол засідань
та спільні рішення адміністрації та
профкому університету та рішення
житлово-побутової комісії про надання
житла, прийняті в 2013 році та мав на
увазі зобов'язати адміністрацію
університету надати інформацію.

Але відповідач, посилаючись на ст. 22
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» вказував, що
розпорядник інформації має право
відмовити в задоволенні запиту, якщо
розпорядник не зобов'язаний відповідно
до його компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит.

Відповідач вказував, що запитану
позивачем інформацію можна віднести до
персональних даних відповідно до ст. 2
Закону України «Про захист
персональних даних», де вказується,
персональні дані - це відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована.

В свою чергу, згідно статті 14 Закону
України «Про захист персональних
даних» поширення персональних даних
передбачає дії щодо передачі
відомостей про фізичну особу за згодою
суб'єкта персональних даних. Поширення
персональних даних без згоди суб'єкта
персональних даних або уповноваженої
ним особи дозволяється у випадках,
визначених законом, і лише (якщо це
необхідно) в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

Таким чином, Університетом, на його
розсуд, було надано публічну
інформацію тільки в межах передбачених
Законом України «Про доступ до
публічної інформації», а отже суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що вимоги позивача про надання
інформації задоволенню не підлягають,
а тому задовольнив позов частково, в
частині зобов»язання відповідача дати
відповіді на подані позивачем запити.

При цьому, колегія суддів не вбачає
помилки в тому, що у рішенні суду
йдеться про надання відповіді на
запити, а не інформації, як на цьому
наголошує апелянт.

Колегія суддів не може повністю
погодитись з викладеними у постанові
суду першої інстанції мотивами відмови
позивачу у задоволенні решти його
вимог, які полягають у наданні йому
конкретної інформації щодо будування
та подальшого розподілу житла
університету, з мотивів
безпідставності таких вимог та їх не
відповідності нормам ч. 4 ст. 105 КАС
України.

Як вбачається з відповідей
Університету, наданих на його
звернення, інформація, що запитувалась
позивачем віднесена до персональних
даних, на які поширюється дія Закону
України «Про захист персональних
даних». Колегія суддів не може також
повністю погодитись з таким
твердженням і вважає, що далеко не вся
інформація, що запитувалась позивачем
підпадає під ці ознаки.

З огляду на це, є очевидним, що
відповіді, надану позивачу, зокрема і
відповідь від 11.09.2013 року, носить ознаки
ухиляння від надання об»єктивної
інформації на звернення позивача, а
тому є неповною і в правовому
розумінні є не обґрунтованою.

Крім того, з позовної заяви та
апеляційної скарги ніяк не вбачається,
підстав звернення позивача за наданням
переліченої у зверненнях інформації.
Проте, матеріали справи свідчать,
позивачем був поданий позов, у зв»язку
з порушенням його особистих законних
прав та інтересів, а саме у зв»язку з
наявністю у нього контракту з
відповідачем, однією з умов якого є
надання йому житла, що суттєво
розширювало б його право на отримання
такої інформації у разі більш
ретельного оформлення
адміністративного позову.

Проте, перевіряючи законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що на
момент її винесення, задоволення
позову в частині визнання
неправомірною бездіяльності
відповідача щодо ненадання позивачу
відповіді на його запити від 15.11.2013 року
та 25.12.2013 року і зобов»язання його
розглянути їх і надання мотивованої
відповіді, є правомірним і
обґрунтованим, з огляду на те, що суд не
може своєю постановою вирішувати
питання, що покладені на вирішення
інших органів.

Тому, винесення постанови судом першої
інстанції щодо інших вимог, викладених
у позовній заяві, було б передчасним.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що доводами апеляційної
скарги не спростовується
правомірність висновків суду першої
інстанції щодо часткового задоволення
позову в частині визнання
бездіяльності відповідача
неправомірною та зобов»язання його
розглянути запити позивача та надання
йому вмотивованої відповіді.

Суд апеляційної інстанції, у
відповідності з ст.200 КАС України,
залишає апеляційну скаргу без
задоволення , а постанову суду, - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Ірпінського міського суду
Київської області від 17 січня 2014 р. -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня її
складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.М.Грищенко

Судді
І.О.Лічевецький

В.Е.
Мацедонська

.

Головуючий суддя
Грищенко Т.М.

Судді:
Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.