Справа № 826/4486/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 квітня 2014 року № 826/4486/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Келеберди В.І.,
суддів Данилишин В.М. Качура І.А.
розглянувши у письмовому провадження
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
Державної виконавчої служби України
прозобов'язання вчинити дії О Б С Т А В И
Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
Державної виконавчої служби України
про визнання протиправною інформації
внесеної до Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень про завершення
виконавчого провадження ВП №41629167,
зобов'язання привести у відповідність
до вимог Закону України «Про виконавче
провадження інформацію щодо
виконавчого провадження ВП №41629167 у
розділ «Стан виконавчого провадження».

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що постановою від
30.01.2014 у ВП №41629167 завершено виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа №826/9456/13-а виданого
Київським апеляційним
адміністративним судом 18.11.2013, проте до
Єдиного державного реєстру виконавчих
проваджень внесено інформацію про
завершення виконавчого провадження ВП
№41629167.

Відповідачі письмових пояснень
по суті позовних вимог не надали, явку
уповноважених представників в судове
засідання не забезпечили, хоча були
належним чином повідомлені про час,
дату та місце судового вирішення
справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що представник позивач не
заперечував проти вирішення справи в
порядку письмового провадження,
оскільки відповідач належним чином
повідомлений про час, дату та місце
судового засідання, в судове засідання
не прибув, а також з огляду на
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд дійшов висновку про
доцільність розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 23.01.2014 відкрито
виконавче провадження №41629167 з
примусового виконання виконавчого
листа №826/9450/13-а виданого Київським
апеляційним судом 18.11.2013. ОСОБА_1 є
стягувачем у вказаному виконавчому
провадженні

В подальшому, постановою від 30.01.2014
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
повернуто стягувачу (позивачу)
згадуваний виконавчий лист.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче
провадження" виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної
виконавчої служби є задоволення вимог
виконавчого документа, забезпечення
дотримання при цьому прав та законних
інтересів громадян та юридичних осіб,
сприяння їм у реалізації своїх
процесуальних прав.

Відповідно до статті 11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
виконавче провадження» з метою
забезпечення електронного
документообігу в органах державної
виконавчої служби, ведення обліку
виконавчих проваджень, контролю за
дотриманням державними виконавцями
вимог законодавства під час здійснення
виконавчих дій, надання оперативного
доступу сторонам виконавчого
провадження до його матеріалів
Міністерство юстиції України
забезпечує функціонування Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень. Порядок ведення такого
реєстру, умови доступу до нього та
отримання інформації встановлюються
Міністерством юстиції України.

Відповідно до Закону України "Про
виконавче провадження" та з метою
визначення процедури формування та
ведення Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень наказом
Міністерства юстиції України від 20.05.2003
№ 43/5 затверджено Положення про Єдиний
державний реєстр виконавчих
проваджень.

Відповідно до п. 1.1 Положення про
Єдиний державний реєстр виконавчих
проваджень Єдиний державний реєстр
виконавчих проваджень (надалі - Єдиний
реєстр) - це комп'ютерна база даних, яка
створена за допомогою автоматизованої
системи і відповідно до якої
здійснюється збирання, зберігання,
захист, облік, пошук, узагальнення та
надання відомостей про виконавчі дії.

Розділом 3 Положення про Єдиний
державний реєстр виконавчих
проваджень регулюється порядок
внесення до Єдиного реєстру відомостей
щодо здійснення виконавчого
провадження.

Так, до Єдиного реєстру
обов'язково вносяться відомості про
проведення всіх виконавчих дій.

Унесення відомостей до Єдиного реєстру
здійснюється державним виконавцем або
уповноваженою посадовою особою органу
ДВС.

Відомості про проведення виконавчих
дій вносяться до Єдиного реєстру
одночасно з виготовленням документа,
на підставі якого вчиняється виконавча
дія.

Постанови державного виконавця, а
також інші документи виконавчого
провадження виготовляються за
допомогою Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень. У разі
тимчасової відсутності доступу до
Єдиного державного реєстру виконавчих
проваджень (через перебої в
електропостачанні, електрозв'язку
тощо), як виняток, допускається
виготовлення документів виконавчого
провадження без використання Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень з подальшим обов'язковим
внесенням таких документів до Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень в день усунення причин, що
перешкоджали доступу до нього.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень, який долучено до
матеріалів справи, виконавче
провадження №41629167 має стан: завершено
(виконавчий документ повернений
стягувачу), також витяг містить
відомості щодо виконавчого документу,
стягувача, боржника, вчинення
виконавчих дій, а саме: відкриття
виконавчого провадження постановою
від 23.01.2014 та повернення виконавчого
документу стягувачу постановою від
30.01.2014.

Отже, фактично невірним є лише запис
щодо стану виконавчого провадження,
всі інші записи відповідають
дійсності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Суд наголошує, що захист прав
здійснюється у разі їх порушення. З
цього слідує, що під час розгляду
кожної справи суд повинен встановити
чи має місце порушення прав позивача,
адже без цього не можна виконати
завдання судочинства. Якщо позивач не
довів факту порушення особисто своїх
прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта
владних повноважень є протиправними,
підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту
порушених суб'єктивних прав, а не
способом відновлення законності та
правопорядку у публічних
правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб. Для
розкриття цих категорій необхідно
звернути увагу на Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним поданням 50 народних
депутатів України щодо офіційного
тлумачення окремих положень частини
першої статті 4 ЦПК України (справа про
охоронюваний законом інтерес) від 1
грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004).
Системний аналіз, який провів
Конституційний Суд України, свідчить,
що поняття "охоронюваний законом
інтерес" у всіх випадках вживання його
у законах України у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям "права" має один і той
же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань
Конституційний Суд України вирішив, що
поняття "охоронюваний законом інтерес"
треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Суд зауважує, що запис Єдиний державний
реєстр виконавчих проваджень, що
виконавче провадження №41629167 має стан
«завершено (виконавчий документ:
повернений стягувачу) безпосередньо не
створює правових наслідків для
позивача та, як наслідок, не порушує
його права, інтереси та свободи, а тому
відсутні підстави для поновлення
порушеного права, отже суд не вбачає
підстав для задоволення позовних
вимог.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та доказів,
наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий Суддя
В.І. Келеберда

Судді
В.М. Данилишин

І.А. Качур