Справа № 826/2521/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2014 року 17:00
№ 826/2521/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії:
головуючого судді Шулежка В.П.,
судді Іщука І.О.,
судді Погрібніченко І.М.,
при секретарі судового засідання
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
Державної виконавчої служби України,
за участю третіх осіб - товариства з
обмеженою відповідальністю
«Господарник», товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» про визнання незаконною та
скасування постанови, зняття арешту з
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - позивач, ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль») до відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України, за участю третіх осіб -
товариства з обмеженою
відповідальністю «Господарник» (далі -
третя особа 1, ТОВ «Господарник»),
товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - третя особа 2, ТОВ
«Кредитні ініціативи») про визнання
незаконною та скасування постанови від
31.12.2013 року про арешт майна боржника та
заборону на його відчуження в частині
накладення арешту на все майно, що
належить боржнику у ВП № 41398172, зняття
арешту, накладеного постановою від
31.12.2013 року про арешт майна боржника та
заборону на його відчуження з об'єктів,
що належать ТОВ «Господарник».
Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що право застави у ТОВ «Райффайзен
Банк Аваль» виникли значно раніше, ніж
винесена постанова державною
виконавчою службою про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження. У державного
виконавця були відсутні правові
підстави для накладення арешту на
користь інших кредиторів, що не є
Таким чином, позивач вважає, що
постанова про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 31.12.2013 року винесена неправомірно, а
тому має бути скасована.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив
задовольнити в повному обсязі

В судовому засіданні 11.03.2014 року, на
виконання вимог ч. 1 ст. 52 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд допустив заміну
відповідача на належного відповідача,
а саме відділ примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України замінено на Державну виконавчу
службу України (далі - відповідач, ДВС
України).

Відповідач, заперечуючи проти
адміністративного позову, стверджує,
що при винесенні постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження державний
виконавець діяв у відповідності до
вимог закону, що регулює порядок
виконавчого провадження, а тому вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Представник третьої особи позовні
вимоги підтримала в повному обсязі з
підстав того, що постанова винесена
відповідачем з порушенням вимог
чинного законодавства.

Третя особа 2 не прибула, повідомлена
про дату, час та місце судового
розгляду справи належним чином, заяви
про розгляд справи за її відсутності не
подавала.

Відповідно до ч 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу в
порядку письмового провадження у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд прийшов до висновку про
можливість розгляду справи за наявними
у справі матеріалами в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відділом примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України за
заявою стягувача ТОВ «Кредитні
ініціативи», що є правонаступником ПАТ
«УкрСиббанк» згідно вимог статей 17, 19,
21, 25 Закону України «Про виконавче
провадження» відкрито виконавче
провадження по примусовому виконанню
наказу від 16.01.2013 року № 5011-35/7074-2012
шляхом винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження від
31.12.2013 року ВП № 41398172.

Наказ від 16.01.2013 року № 5011-35/7074-2012
виданий на виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
17.09.2012 року.

В межах виконавчого провадження № 41398172
з примусового виконання зазначеного
наказу, виданого Господарським судом
міста Києва відповідачем прийнято
постанову від 31.12.2013 року про
накладення арешту на нерухоме майно
ТОВ «Господарник» та оголошено
заборону на його відчуження.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
встановлено наявність запису,
внесеного 10.01.2014 року, про обтяження
всього нерухомого майна ТОВ
«Господарник».

Відповідач, вважаючи, що арешт на
нерухоме майно, що перебуває у нього в
іпотеці та належить ТОВ «Господарник»
було накладено неправомірно, звернувся
з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про необґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

Законом, що визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку є Закон України
«Про виконавче провадження» від 21.04.1999
року №606-IV.

Стаття 5 Закону України «Про виконавче
провадження» визначає, що державний
виконавець зобов'язаний здійснювати
необхідні заходи щодо своєчасного і
повного виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому
повноваження у точній відповідності із
законом і не допускати у своїй
діяльності порушення прав та законних
інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, крім іншого,
накладає арешт на кошти та інші
цінності боржника, зокрема на кошти,
які перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей.

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа.

Згідно положень ст. 25 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

З аналізу правових норм та матеріалів
виконавчого провадження, з яких
вбачається, що на підставі заяви ТОВ
«Кредитні ініціативи» від 30.12.2013 р. №
б/н прийнято постанову від 31.12.2013 року
про відкриття виконавчого провадження
№ 41398172, суд приходить до висновку, що у
відповідача були відсутні законні
підстави для відмови у відкритті
виконавчого провадження, оскільки
обов'язок з прийняття до виконання
виконавчого документу і відкриття
виконавчого провадження полягає в
тому, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби, покладений на
державного виконавця законом.

Окрім того, чинним законодавством
прямо передбачено право державного
виконавця накладати арешт на майно та
кошти боржника при відкритті
виконавчого провадження.

Відповідно до статті 32 Закону України
«Про виконавче провадження», заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Згідно із статтею 52 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Відповідно до пункту 4 вказаної статті
Закону України «Про виконавче
провадження» на кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках,
вкладах та на зберіганні у банках чи
інших фінансових установах,
накладається арешт. Арешт поширюється
також на кошти на рахунках, які будуть
відкриті після винесення постанови про
накладення арешту.

У відповідності до статті 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
встановлено, що арешт на майно боржника
може накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах.

У відповідності до частини 3 статті 57
Закону України «Про виконавче
провадження» постановами,
передбаченими частиною другою цієї
статті, може бути накладений арешт у
розмірі суми стягнення з урахуванням
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.

Оскільки боржником у наданий строк для
добровільного виконання, виконавчий
документ не виконано, державним
виконавцем у відповідності до положень
ст. 57 Закону України «Про виконавче
провадження» винесено постанову від
31.12.2013 року про арешт майна боржника та
заборону на його відчуження в частині
накладення арешту на все майно, що
належить боржнику.

В той же час, відповідно до частини
восьмої статті 52 Закону України «Про
виконавче провадження», примусове
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про іпотеку», іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно із частиною шостою статті 3
зазначеного Закону у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет
окремого права чи вимоги на передане в
іпотеку нерухоме майно виникає
відповідно до закону, таке право чи
вимога має пріоритет над вимогою
іпотекодержателя лише у разі його/її
виникнення та реєстрації до моменту
державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, у іпотекодержателя
виникає право на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки тільки у випадку
порушення боржником основного
зобов'язання.

Частиною 4 статті 54 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Відповідно до частини 6 статті 54
зазначеного Закону за рахунок коштів,
що надійшли від реалізації
заставленого майна, здійснюються
утримання, передбачені статтею 43 цього
Закону, після чого кошти
використовуються для задоволення
вимог заставодержателя. У разі якщо
заставодержатель не є стягувачем у
виконавчому провадженні, йому
виплачуються кошти після належного
підтвердження права на заставлене
майно. У разі задоволення в повному
обсязі вимог заставодержателя залишок
коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у випадку, якщо заставодержатель
не є стягувачем у виконавчому
провадженні, після задоволення його
вимог залишок коштів використовується
для задоволення вимог інших стягувачів
у порядку, визначеному цим Законом.

З огляду на викладене, враховуючи те, що
накладення арешту на майно у
виконавчому провадженні не є актом
звернення стягнення на майно, а є дією
спрямованою на забезпечення
можливості звернення стягнення на
майно у майбутньому, а також те, що
стягнення коштів за рахунок предмета
іпотеки можливо лише у випадку
порушення боржником основного
зобов'язання та залишок коштів після
задоволення вимог іпотекодержателя
використовується для задоволення
вимог інших стягувачів, суд дійшов
висновку про те, що факт накладення
арешту на предмет іпотеки не може
порушувати переважне право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на майно, що перебуває в
іпотеці.

Таким чином, враховуючи те, що
відповідачем правомірно накладено
арешт на майно боржника постановою про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 31.12.2013
року, а також те, що позивачем не надано
суду доказів на підтвердження факту
звернення до відповідача щодо зняття
арешту з майна, яке перебувало у
позивача в іпотеці та на яке було
накладено арешт, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для
зобов'язання відповідача зняти арешт з
нерухомого майна.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративній справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем доведено
правомірність своїх дій при винесенні
оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відсутність підстав
для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163 КАС України,
суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного
позову публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Окружного адміністративного суду
міста Києва апеляційної скарги на
постанову протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий суддя

В.П.Шулежко

Суддя

І.О.Іщук

Суддя

І.М.Погрібніченко