Справа № 2а/1270/7297/12
Суддя: Мироненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/79817/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

судді - доповідача Мироненка О.В.

суддів - Сороки М.О.

Чумаченко Т.А.

провівши письмовий розгляд справи за
позовом ПАТ "Алчевський коксохімічний
завод" до Луганської митниці,
Начальника СМО митного поста "Алчевськ"
Луганської митниці Савостіна Миколи
Миколайовича про скасування рішення
за касаційною скаргою ПАТ "Алчевський
коксохімічний завод" на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року позивач звернувся в
суд із позовом до Луганської митниці,
Начальника СМО митного поста "Алчевськ"
Луганської митниці, Савостіна Миколи
Миколайовича про скасування рішення.

Ухвалою Луганського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Алчевський
коксохімічний завод» до Луганської
митниці, Савостіна Миколи Миколайовича
в частині визнання протиправними дій
Савостіна Миколи Миколайовича щодо
висування вимоги від 14.03.2012 року про
надання позивачем «договору з третіми
особами н закупівлю товару» залишено
без розгляду, у зв'язку з пропуском
позивачем строку звернення
адміністративного суду з даним
позовом.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2012
року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції позивач звернувся зі
скаргою до суду апеляційної інстанції
щодо скасування зазначеного вище
рішення.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року апеляційну скаргу позивача
залишено без задоволення, постанову
суду першої інстанції залишено без
змін.

Не погоджуючись із постановою суду
першої та ухвалу суду апеляційної
інстанцій, позивач звернулася із
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати судові рішення,
ухвалити нову постанову, якою позов
задовольнити, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню. Постанова суду першої та
ухвала суду апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню, справа -
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
наступне.

Судом встановлено, що 30 червня 2011 року
між Публічним акціонерним товариством
"Алчевський коксохімічний завод" та
фірмою "MIR Trade AG" (Швейцарія) укладено
зовнішньоекономічний контракт N
86-МТ/2011, відповідно до якого позивачем
на митну територію України в лютому 2012
року на умовах DAF UA станція Тополі
(ІНКОТЕРМС 2000) ввезено вантаж: вугілля
марки КС (а.с.16-25).

Для здійснення митного оформлення
декларантом 14.03.2012 року подано митному
органу періодичну митну декларацію №
702020001/2012/000799 від 08.02.2012 року та ВМД №
702020001/2012/002216, декларацію митної
вартості товару № 702020001/2012/002216 від
14.03.2012 року, у яких заявлено до митного
оформлення в режимі імпорту ввезений
товар за ціною контракту -181 долар США
за одну тону (а.с. 26-29).

ПАТ "Алчевський коксохімічний завод"
надано комерційний інвойс від 06.02.2012
року № 135/12, копія експортної ВМД від
30.12.2011 року № 10608070/301211/0004372 (ціна на
умовах DAF-Соловей становить 178
дол.США/тн.), висновок
Укрпромзовнішекспертизи від 07.03.2012
року № 8662, посвідчення якості вугілля
марки «КС», зовнішньоекономічний
контракт N 86-МТ/2011 та додаток № 9 до
контракту, перевізні документи
(накладні) на товар.

Митний орган, не погоджуючись із митною
вартістю ввезеного товару, у
декларації митної вартості №
702020001/2012/002216 від 14.03.2012 року, зобов'язав
позивача на виконання п. 11 Постанови
КМУ від 20.12.2006 № 1766, для підтвердження
заявленої митної вартості надати
договір на закупівлю товару з третіми
особами, банківські документи,
підтверджуючі оплату за поставлений
товар згідно умов контракту, витяги з
журналів, зазначених у висновку
Укрпромзовнішекспертизи, стосовно
ціни заявленого до митного оформлення
товару.

На вимогу відповідача, позивачем
надано витяги з журналів, зазначених у
висновку Укрпромзовнішекспертизи,
стосовно ціни заявленого до митного
оформлення товару, інформацію щодо
неможливості надання договору з
третіми особами, однак сам договір з
третіми особами та докази оплати
партії товару не було надано, а тому суд
вважає, що здійснення Луганською
митницею перевірки відомостей про
включення до ціни контракту всіх
платежів, пов'язаних із виконанням умов
договору, митним органом було
неможливим.

Оскільки з наданих додаткових
документів заявлена позивачем митна
вартість товару не підтвердилася,
Луганською митницею 22.03.2012 складено
картку відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України №
702020001/2/00054 від 22.03.2012 (а.с. 15), у якій
зазначено, що митна декларація не може
бути прийнята у зв'язку із проведенням
митної оцінки (рішення про визначення
митної вартості № 702020001/2012/000276/1 від
22.03.2012) згідно МКУ та постанови КМУ від
20.12.2006 № 1766, а також прийнято рішення
про визначення митної вартості товарів
№ 702020001/2012/000276/1 від 22.03.2012, у якому
митним органом визначено вартість
товару за 6 методом у розмірі 210 доларів
США за одну тону (а.с. 14).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
дійшов висновку про те, що у
відповідача були підстави для
витребування додаткових документів
для з'ясування цього питання, а
оскільки позивачем необхідні
додаткові документи надано не було,
відповідачем обґрунтовано самостійно
визначено митну вартість товару за
резервним методом, оскільки всі інші
методи у даному випадку не можуть бути
застосовані, про що було зазначено в
оскаржуваному рішенні при визначенні
митної вартості товару. Також, що митну
вартість товару митним органом вірно
визначено за 6 методом із розрахунку 210,0
дол. США за тону на підставі інформації
про ціну угод ідентичного за маркою,
призначенням, та подібним за якісними
показниками вугілля, оформленого по
митній системі найближчим часом.

Суд, у своєму рішенні зазначив про те,
що декларантом не надано в
установлений законодавством термін
вищезазначені додаткові документи або
якщо він відмовився від їх подання, то
митний орган відповідно до статті 265
МКУ, п.14 Порядку №1766, визначає митну
вартість товарів на підставі наявних
відомостей згідно із законодавством.

У зв'язку з ненаданням позивачем
додаткових документів у митниці не
було можливості застосувати,
відповідно до ст. 266 МКУ, 1-5 методи
визначення митної вартості.

Таким чином, суд, ухвалюючи рішення,
дійшов висновку про те, що Митний орган
діяв в межах повноважень на підставі
вимог чинного законодавства.

Однак, колегія суддів касаційної
інстанції не може погодитися з
висновком суду, оскільки він порушує
вимоги процесуального законодавства,
посилаючись на наступне.

Відповідно до ст.. 266 МК України, в
редакції, що діяла у період спірних
правовідносин, основним методом
визначення митної вартості товару є
метод визначення митної вартості
товарів за ціною договору щодо товарів,
які імпортуються (вартість операції).

Стаття 267 МК України визначає, що
«митною вартістю за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються, є
вартість операції, тобто ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за товари, якщо вони продаються на
експорт в Україну, скоригована в разі
потреби відповідно до частини другої
цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або які
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб».

В даному випадку, ПАТ «Алчевськкокс»
надало (як суду так і митному органу під
час декларування) повний пакет
документів, згідно якого достовірно
обчислюється митна вартість вугілля,
що імпортується - тобто ціна, що
фактично сплачена чи підлягає сплаті
на користь постачальника-нерезидента.

Суди першої та апеляційної інстанцій,
всупереч приписам ч. 4 статті 267 МКУ,
дійшли до помилкового висновку, що
неповна оплата за імпортований товар є
начебто умовою чи застереженням, що
якимось чином унеможливлюють
застосування 1 -го методу визначення
митної вартості - за ціною договору.

При цьому суди невірно застосували
приписи п. 7 Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження (Постанова КМ України №
1766) (далі - Порядок декларування),
оскільки відповідно до приписів п. 7
Порядку декларування декларант
зобов'язаний подати, окрім іншого,
банківські платіжні документи лише
якщо рахунок сплачено.

Під час декларування ввезеного
вугільного концентрату позивачем було
подано повний пакет документів, який
вимагається і на підставі якого можна
визначити митну вартість
імпортованого вугілля за 1-м методом,
зокрема, були подані у повному обсязі
документи, що підтверджують суму
платежів за товар, яка підлягала
сплаті, тобто - були виконані приписи п.
7. Порядку декларування.

Але відповідач, маючи беззаперечну
можливість обчислити суму платежів за
оцінюваний товар на користь продавця
висунув безпідставну та незаконну
вимогу про надання додаткових
документів, що підтверджують оплату
товару згідно з умовами контракту, а
також договір на закупівлю товару з
третіми особами та від виробника.

Під час судового засідання,
відповідачі не змогли пояснити - який
саме договір на закупівлю товару з
третіми особами та від виробника
зобов'язаний був надати позивач. Також
не змогли пояснити - а чи є взагалі
такий договір у позивача та чи
укладався такий договір позивачем.

Відповідно до п. 11 Порядку декларування
«для підтвердження митної вартості
товарів на вимогу митного органу
декларант зобов'язаний подати
додаткові документи» і що «посадова
особа митного органу у графі «Для
відміток митниці» декларації митної
вартості робить запис про необхідність
подання додаткових документів, що
підтверджують митну вартість товарів,
із складенням переліку, зазначає дату і
прізвище та ставить свій підпис.
Декларант ознайомлюється з таким
записом, зазначає під ним дату,
прізвище та ставить свій підпис».

В даному випадку, митна вартість
імпортного вугілля визначена у
контракті та додатку № 9 до нього.
Згідно умов контракту та умов поставки
позивач не несе додаткових витрат, які
обумовлюють коригування митної
вартості вугілля відповідно до ч. 2
статті 267 МКУ, а отже - будь-який інший
документ, окрім тих що були надані, не
має відношення до дійсного
підтвердження ціни товару (суми
платежів, що сплачена чи підлягає
сплаті на користь
нерезидента-постачальника).

Отже, вимога про надання додаткових
документів у спосіб та формулювання, що
зазначені митними органом у Декларації
митної вартості-1, яка є в матеріалах
справи, суперечить приписам п. 11
Порядку декларування, є незаконною,
такою, що заздалегідь спрямована на
штучне створення обставин для
винесення рішення про коригування
митної вартості.

Відповідно до положень ч.1 ст.267 МКУ,
обов'язок декларанта полягає у надані у
повному обсязі документів, що надають
митному органу достовірно обрахувати
загальну суму всіх платежів, які були
здійснені або які повинні бути
здійснені покупцем оцінюваних товарів
на користь продавця, відповідно до умов
контракту № 86-МТ/2011 та додатку до нього
№9.

Колегія суддів касаційної інстанції
зауважує, що при новому розгляду в суді
першої інстанції, суду потрібно
звернути увагу на те, що чи був
виконаний позивачем у повному обсязі,
що надає митному органу достовірно
обчислити суму коштів, що підлягала
сплаті (суму заборгованості), тобто
обчислити митну вартість вугільного
концентрату, що імпортується в
розумінні ст.267 МКУ.

Ціна імпортного вугілля визначена в
додатку № 9 до контракту № 86-МТ/2011, що
було укладено з фірмою «"MIR Trade AG"
(Швейцарія) 30 червня 2011 року (181 доларів
США/тн). ПАТ «Алчевськкокс» з будь-якими
іншими особами, ніж постачальник «"MIR
Trade AG" (Швейцарія), зокрема з виробником,
не укладало договору на закупівлю
вугілля та жодних інших договорів, які
стосуються ввезення згаданого
вугільного концентрату згідно додатку
№ 9 до вищевказаного контракту, а отже
не має фізичної можливості надати такі
додатково витребувані документи в силу
їх відсутності у позивача.

При новому розгляді суду потрібно
з»ясувати, чи вимагався незаконно від
позивача митним органом договір на
закупівлю товару з третіми особами.

Суд касаційної інстанції зазначає, що
ушним органом не було зазначено у
вимозі те які саме умови витребуваного
додатково договору пов'язані з
контрактом № 86-МТ/2011 від 30.06.2011 року та
додатку до нього № 9.

Також слід відмітити, що згідно статті
267 МКУ - 1-й метод визначення митної
вартості застосовується завжди, окрім
4-х випадків, наведених у ч. 4 статті 267
МКУ.

Використані декларантом відомості
повинні бути об'єктивними, піддаватися
обчисленню та підтверджуватися
документально, однак в даному випадку
матеріали справи не містять доказів
того, що використані декларантом
відомості при визначенні митної
вартості імпортованого вугілля за 1-м
методом є недостовірними, чи такими,
які не піддаються обчисленню та є
необ'єктивними, тобто такими, які на
думку суду першої інстанції,
перешкоджають застосуванню 1-го методу
визначення митної вартості
імпортованого товару.

Щодо тверджень судів першої та
апеляційної інстанцій про те, що у
даному випадку митна вартість не
піддається обчисленню та перевірці,
так як були відсутні платіжні
документи, тобто є умови, що
унеможливлюють визначення митної
вартості за першим методом слід
зазначити, що вони є незаконними та
прямо суперечать ч. 4 статті 267 МКУ та
приписам Угоди (ст..1).

Як вбачається зі змісту контракту та
додатку № 9 до нього. Відсутні будь-які
умови чи застереження, які
унеможливлюють визначення вартості
Імпортованого вугілля, або які
встановлюють обмеження прав позивача
на використання імпортованого вугілля.

Також в матеріалах справи відсутні,
оскільки не надані відповідачами,
докази того. Що позивач та його
постачальник є пов'язаними особами і що
цей факт вплинув на ціну імпортованого
вугілля, також немає доказів того, що
частина виручки від будь-якого
подальшого перепродажу, розпорядження
або використання товарів позивачем
надійде прямо чи опосередковано
постачальникові.

Тобто, в даному випадку відсутні умови,
за наявності яких неможливо
застосувати 1-й метод визначення митної
вартості, однак цей факт був повністю
проігнорований судами, оскільки, суд,
мотивуючи оскаржуване рішення,
повністю процитував протиправні
заперечення відповідача 1, а суд
апеляційної інстанції повністю
проігнорував це.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суди не
надали оцінки основоположним,
специфічним, суттєвим та доцільним
аргументам позивача щодо відсутності в
даному випадку підстав для
незастосування 1-го гарантовані п. 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та
знехтували практику Європейського
суду з прав людини (рішення «Проніна
проти України»), чим грубо порушили
норми матеріального права.

З огляду на викладене, постанова суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій не відповідають обставинам
справи наданим доказам та нормам
процесуального права, а тому
підлягають скасуванню, справа -
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції.

За правилами частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 222, 227, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ПАТ "Алчевський
коксохімічний завод" задовольнити
частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Судді