Справа № 816/300/14
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 р.Справа № 816/300/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Старостіна В.В. , Шевцової Н.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014р.
по справі № 816/300/14

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцького міського
управління Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області , Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області

про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання виконати
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом до Кременчуцького міського
управління Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області, Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області, в якому просив:

- визнати бездіяльність Кременчуцького
міського управління УМВС України в
Полтавській області, УМВС України в
Полтавській області щодо відмови у
виплаті йому середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні
неправомірною;

- стягнути з Кременчуцького міського
управління УМВС України в Полтавській
області, УМВС України в Полтавській
області на його користь середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку при звільненні у
сумі 12308, 88 грн.;

- стягнути з Кременчуцького міського
управління УМВС України в Полтавській
області, УМВС України в Полтавській
області на його користь моральну шкоду
у су мі 10 000 грн.;

- стягнути з відповідачів на його
користь усі понесені ним документаль
но підтверджені судові витрати.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014р. по
справі № 816/300/14 у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1, не погодився з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з
постановою суду мотивує тим, що судом
першої інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та зазначає, що висновки суду
першої інстанції про те, що чинним
законодавством не передбачено
можливості стягнення компенсації за
затримку розрахунку при звільненні
співробітників органів внутрішніх
справ, не відповідають дійсності та не
підтвердженні жодними доказами і
нормативно-правовими актами, а також не
було обґрунтовано відмову у
задоволенні позовних вимог про
стягнення моральної шкоди. Просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014р. по
справі № 816/300/14 та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Виходячи з приписів ст. 197 КАС України,
вищезазначена апеляційна скарга
розглядається в порядку письмового
провадження.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь обставин справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм чинного
законодавства, колегія суддів
апеляційної інстанції, переглядаючи
судове рішення у даній справі в межах
доводів апеляційної скарги у
відповідності до ч.1 ст. 195 КАС України,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи встановлено, що 31
грудня 2007 року наказом УМВС України в
Полтавській області № 216 ос капітана
міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого
відділення Автозаводського районного
відділу Кременчуцького міського
управління, звільнено з органів
внутрішніх справ з 31 грудня 2007 року
відповідно до підпункту "ж" пункту 64
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ (за власним
бажанням).

Згідно довідки Кременчуцького
міського управління Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області від 09 червня 2010
року № 3-158 грошову компенсацію за
невикористані дні щорічних відпусток
було виплачено ОСОБА_1 04 липня 2008 року у
сумі 1195 грн.

Посилаючись на факт невчасного
розрахунку при звільненні, позивач
звернувся до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за час
затримки в порядку статей 116, 117 Кодексу
законів про працю України та
відшкодування заподіяної
неправомірними діями моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що чинним законодавством не
передбачено можливості стягнення
компенсації за затримку виплати
розрахунку при звільненні
співробітників органів внутрішніх
справ, а тому відсутні підстави для
задоволення позову в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та стягнення моральної
шкоди.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність підстав для відмови в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про
працю України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 цього ж Кодексу
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Разом з цим слід зазначити, що
правовідносини щодо виплати грошового
забезпечення особам рядового і
начальницького складу працівників
органів внутрішніх справ, у тому числі
одноразової грошової допомоги при
звільненні, врегульовані Законом
України "Про міліцію", Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року № 114, Порядком
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їх сімей, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 1992 року № 393, Постановою
Кабінету Міністрів України "Про
упорядкування структури та умов
грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу та деяких інших
осіб" від 07.11.2007 року N 1294.

Наведені вище нормативно-правові акти
регулюють порядок виплати грошового
забезпечення працівникам органів
внутрішніх справ та не передбачають
виплату грошової компенсації за
затримку розрахунку та компенсації
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати.

Колегія суддів зазначає, що, оскільки
співробітники органів внутрішніх
справ України правового статусу
"працівник" не мають (якщо вони не є
вільнонайманими і такими, що уклали
трудові договори з установами ОВС),
проходження їх служби врегульовано
спеціальним законодавством, тому
приписи Кодексу законів про працю
України на них не поширюється.

Тому колегія суддів вважає, що чинним
законодавством не передбачено
можливості стягнення компенсації за
затримку виплати розрахунку при
звільненні співробітників органів
внутрішніх справ.

Щодо доводів апеляційної скарги
позивача, про стягнення моральної
шкоди, колегія суддів зазначає, що
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди настає лише у випадках,
передбачених ст. 56 Конституції і
законодавчими актами України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону
передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких, завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.

При з'ясуванні фактів, з якими закон
пов'язує відшкодування моральної
шкоди, слід виходити з вимог ст. ст. 1167,
1187 ЦК України, які визначають підстави
покладання обов'язку по відшкодуванню
такої шкоди та обставини, які мають
враховуватися при визначенні розміру
відшкодування.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу
України передбачено, що моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Позивачем не надано доказів перенесеня
ним душевних страждань, характеру
немайнових втрат, тяжкості вимушених
змін в його життєвих стосунках,
пов'язаних з неправомірними діями
відповідача.

Проте, спеціальним законодавством, що
регулює порядок проходження служби
особовим складом органів внутрішніх
справ, не передбачено можливості
відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правомірно дійшов висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті
постанови Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014р. по
справі № 816/300/14 суд дійшов вірних
висновків щодо встановлення обставин
справи і правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014р. по
справі № 816/300/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва
О.М.Судді(підпис) (підпис) Старостін В.В.
Шевцова Н.В.