Справа № 2а-3435/11/1470
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/66271/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

здійснивши попередній розгляд
касаційної скарги Баштанського
районного центру зайнятості
Миколаївської області на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 27.09.2012р. у
справі

за позовом Прокурора Баштанського
району Миколаївської області в
інтересах держави в особі Баштанського
районного центру зайнятості
Миколаївської області

до відповідача ОСОБА_3

про стягнення 23673,48грн., -

В С Т А Н О В И В :

22.04.2011р. до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_3 23673,48грн. звернувся
прокурор Баштанського району
Миколаївської області в інтересах
держави в особі Баштанського районного
центру зайнятості Миколаївської
області (далі Центр зайнятості). Свої
вимоги прокурор мотивував тим, що
ОСОБА_3, безпідставно отримав допомогу
по безробіттю в сумі 23673,48грн., яка
підлягає поверненню.

Постановою Миколаївського
адміністративного суду м.Києва від
24.06.2011р. позов задоволено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 27.09.2012р.,
скасовано постанову Миколаївського
адміністративного суду м.Києва від
24.06.2011р., та прийнято нову, якою в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою
апеляційного суду, Центр зайнятості
звернувся з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просив її
скасувати та залишити в силі постанову
суду першої інстанції. При цьому
скаржник зазначив, що апеляційний суд
дійшов помилкового висновку про
безпідставність позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 11.12.2007р. ОСОБА_3
зареєструвався в Центрі зайнятості як
такий, що шукає роботу, а 18.12.2007р.
звернувся до Центру зайнятості із
заявою про надання статусу
безробітного та виплату допомоги по
безробіттю. Статус безробітного
відповідачу надано 18.12.2007р.

12.12.2008р. відповідачу припинено
виплату допомоги по безробіттю, в
зв'язку з працевлаштуванням, а 15.12.2008р.
він знятий з обліку Центру зайнятості.

18.12.2009р. ОСОБА_3 повторно
зареєструвався в Центрі зайнятості як
такий, що шукає роботу, а 25.12.2009р.
звернувся до Центру зайнятості із
заявою про надання статусу
безробітного та виплату допомоги по
безробіттю. Статус безробітного
відповідачу надано 25.12.2009р.

1.07.2010р. відповідачу припинено
виплату допомоги по безробіттю, в
зв'язку з працевлаштуванням, а 1.07.2010р.
він знятий з обліку Центру зайнятості.

За період з 18.12.2007р. по 13.12.2008р. та з
25.12.2009р. по 01.07.2010р. ОСОБА_3 нараховано та
виплачено суму матеріального
забезпечення в розмірі 23673,48грн., що
підтверджується копіями платіжних
доручень та відомостями витрат за
видами забезпечення.

8.10.2010р., звіркою Центру зайнятості із
даними Єдиної
інформаційно-аналітичної системи
служби зайнятості та Єдиного
державного реєстру підприємств,
установ та організацій України
встановлено, що на момент надання
статусу безробітного відповідач був
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності та
внесений до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців з 19.02.2005р., що
підтверджується довідкою з ЄДРЮОФОП
Баштанської райдержадміністрації
Миколаївської області. У зв'язку з чим
позивач вважає, що відповідач
безпідставно отримав допомогу по
безробіттю у сумі 23673,48 грн., яка
підлягає поверненню.

Проте, відповідно до матеріалів
справи 17.02.2006р. до Єдиного державного
реєстру підприємств, установ та
організацій України було внесено запис
про припинення підприємницької
діяльності ОСОБА_3.

Окрім того, 12.04.2007р. було порушено
провадження у справі про банкрутство
фізичної особи-підприємця, а 4.06.2007р. до
Єдиного державного реєстру
підприємств, установ та організацій
України внесено запис про визнання
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
банкрутом.

Відповідно до п. 5 ст. 50 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців» від
15.05.2003р. №755-ІУ (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) у разі якщо після
завершення процедури банкрутства,
встановленої законом, судом
постановлено рішення про припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця у зв'язку з визнанням
її банкрутом, суд, що постановив
відповідне рішення, у день набрання ним
законної сили надсилає його державному
реєстратору за місцем реєстрації
фізичної особи-підприємця для внесення
відповідного запису. В подальшому,
відповідно до вимог п.6 ст.50 Закону
передбачено, що державний реєстратор
повинен у день надходження судового
рішення про припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця у зв'язку з визнанням
її банкрутом заповнити реєстраційну
картку про державну реєстрацію
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця, внести до
Єдиного державного реєстру запис про
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця у зв'язку з
визнанням її банкрутом. Окрім цього п.8
ст.50, вищевказаного Закону
передбачається, що у випадку державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця у
зв'язку з визнанням її банкрутом на
свідоцтві про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця державний
реєстратор зобов'язаний зробити
відмітку про державну реєстрацію
припинення підприємницької діяльності
та видати (надіслати рекомендованим
листом) його за місцем проживання
фізичної особи-підприємця, стосовно
якої було постановлено рішення про
припинення державної реєстрації.

Вказаний законодавством порядок,
визначає чіткий перелік дій та коло
осіб, на яких покладено обов'язок щодо
процедури та порядку реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою-підприємцем.

Таким чином, законодавець поклав саме
на державного реєстратора, а не на
суб'єкта підприємницької діяльності,
обов'язок щодо заповнення
реєстраційної картки про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця
та внесення Єдиного державного реєстру
запису про проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця у
зв'язку з визнанням її банкрутом.

Відповідно до ст.625 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено законом або договором.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» сума виплаченого
матеріального забезпечення
застрахованій особі стягується з цієї
особи внаслідок умисного невиконання
нею своїх обов'язків та зловживання
ними.

В даному разі при зверненні до служби
зайнятості відповідач знав, що його
підприємницька діяльність припинена і
вважав, що ліквідатором вже виконано
усі процедури по зняттю його з
реєстрації як підприємця, тобто він не
мав умислу на обман працівників центру
зайнятості відносно здійснення
підприємницької діяльності, оскільки
обов'язок щодо внесення такого запису в
ЄДРОПУ покладено не на відповідача, а
на державного реєстратора.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 під час перебування на обліку в
центрі зайнятості будь-якою
підприємницькою діяльністю не
займався, дохід не отримував і кошти,
які йому перераховував позивач в
якості допомоги по безробіттю були
єдиним джерелом його доходу.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов вірного висновку про
необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 224 КАС України, суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231, 254
КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Баштанського
районного центру зайнятості
Миколаївської області залишити без
задоволення, а постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 27.09.2012р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України в
порядку, передбаченому ст. 235-244 КАС
України.

Судді
А.О.
Логвиненко

О.Є.
Донець

В.Ф. Мороз