Справа № 1570/2016/12
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/46077/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Ізмаїльської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в Одеській
області

на постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18.07.2013

у справі № 1570/2016/2012

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дунайбункер»

до Ізмаїльської об'єднаної державної
податкової інспекції Одеської області
Державної податкової служби

про визнання дій неправомірними,
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Дунайбункер»
звернулось до суду з позовом про
визнання неправомірними дій
Ізмаїльської об'єднаної державної
податкової інспекції Одеської області
Державної податкової служби,
правонаступником якої є Ізмаїльська
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів в
Одеській області, щодо проведення
позапланової перевірки ТОВ
«Дунайбункер» та складання акту
перевірки № 327/2301/31091926 від 23.02.2012;
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
13.03.2012 № та №
0.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 11.03.2013 в
задоволенні позовних вимог відмовлено,
з мотивів правомірності дій
податкового органу щодо проведення
перевірки ТОВ «Дунайбункер» та
правильності прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18.07.2013
рішення суду першої інстанції
скасовано; прийнято нову постанову про
часткове задоволення позовних вимог;
визнано протиправними та скасовано
спірні податкові повідомлення-рішення;
в решті позову відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, як таке, що
прийняте з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час і місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд
справи проведено в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи, з
урахуванням меж перегляду, визначених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, за результатами проведеної
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ «Дунайбункер» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Миракод» за період з 01.07 по 31.12.2009,
складено акт № 327/2301/31091926 від 23.02.2012, в
якому зафіксовано порушення: пп. 5.3.9 п.
5.3 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено податок на прибуток на
загальну суму 671 477 грн., у т.ч.: у ІІІ
кварталі 2009 року на суму 156 020 грн. та у IV
кварталі 2009 року на суму 515 457 грн.; пп.
пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 537 180
грн., у т.ч.: за серпень 2009 року на суму 65
145 грн., за вересень 2009 року на суму 59 670
грн., за жовтень 2009 року на суму 87 500 грн.,
за листопад 2009 року на суму 158 722 грн., за
грудень 2009 року на суму 166 143 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 13.03.2012 відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення:

- № про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 839 346 грн., в т.ч.: 671 477
грн. основного платежу та 167 869 грн.
штрафних (фінансових) санкцій;

- № 0 про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 671 475 грн., в
т.ч.: 537 180 грн. основного платежу та 134 295
грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Матеріалами справи встановлено, що
28.08.2009 між ТОВ «Дунайбункер» (покупець)
та ТОВ «Миракод» (продавець) укладено
договір поставки нафтопродуктів №
28-08/01, за умовами якого останнє
зобов'язується передати у власність
першого, а перше прийняти та оплатити
товар узгодженими партіями згідно
рахунків-фактур і додаткових угод до
цього договору.

09.11.2009 між ТОВ «Дунайбункер» (замовник)
та ТОВ «Миракод» (підрядник) укладено
договір зачищення нафтоналивних
танкерів № 09-11/01, за умовами якого
замовник передає, а підрядник приймає
на зачищення річкові несамохідні
нафтоналивні баржі «УДБ-223» та «УДБ-235»;
підрядник виконує роботи відповідно до
правил Морського Регістру
судноплавства і наданих замовником
вимог; підрядник забезпечує за свій
рахунок необхідні для виконання робіт
інструменти та видаткові матеріали.

20.11.2009 між ТОВ «Дунайбункер» (замовник)
та ТОВ «Миракод» (виконавець) укладено
договір № 04-12/01, за умовами якого
замовник доручає, а виконавець бере на
себе зобов'язання здійснити розчищення
та днопоглиблювальні роботи на 89 км
річки Дунай, в районі причалів
замовника, а також здійснювати інші
послуги, пов'язані з вищезазначеною
діяльністю, за умовами якого
виконавець здійснює роботи своїми
технічними засобами, а також щомісячно
надає звіт про виконані роботи і карту
глибин фарватеру.

Факт виконання умов зазначених
договорів судами попередніх інстанцій
встановлено з підтвердженням
матеріалів справи, а саме:
рахунками-фактури, актами
здачі-прийняття робіт, заявками на
придбання ТМЦ, видатковими та
податковими накладними, виписками з
банку про перерахування грошових
коштів позивачем ТОВ «Миракод».

Донараховуючи грошові зобов'язання
спірними податковими
повідомленнями-рішеннями, податковий
орган виходив з того, що угоди між
позивачем та ТОВ «Миракод» були
укладені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, оскільки вироком
Іллічівського міського суду Одеської
області від 07.12.2011 по справі № 1-325/11,
керівника ТОВ «Миракод» - ОСОБА_2
визнано винною у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального
кодексу України, а саме: фіктивне
підприємництво, що заподіяло велику
матеріальну шкоду державі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що згідно вироку Іллічівського
міського суду Одеської області від
07.12.2011 по справі № 1-325/11 керівника ТОВ
«Миракод» - ОСОБА_2 притягнуто до
кримінальної відповідальності за
фіктивне підприємництво; ОСОБА_2 не
підписувала жодних документів від
імені вказаного товариства,
спрямованих на укладення та виконання
господарських договорів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, апеляційний адміністративний
суд мотивував своє рішення тим, що
висновком судово-почеркознавчої
експертизи № 7977/02 від 22.06.2011, проведеної
в рамках кримінальної справи № 1-325/11,
встановлено, що підписи від імені
ОСОБА_2 в статуті ТОВ «Миракод» та в
рішенні № 1 ТОВ «Миракод» виконані
самою ОСОБА_2 та відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи №
9918/02 від 27.06.2011, підписи від імені ОСОБА_2
на податкових накладних за червень 2009
рік, довіреності № 25 від 27.01.2010 виконані
самою ОСОБА_2; вироком Іллічівського
міського суду Одеської області від
07.12.2011 по справі № 1-325/11 встановлено
факт фіктивного підприємництва з боку
діючого на той момент керівника ТОВ
«Миракод» у 2008 році та у березні 2009
року, він не містить будь-яких даних
щодо протиправності дій у період
укладання спірних угод; сам по собі
факт несплати податків (зборів, інших
обов'язкових платежів) контрагентом
позивача не може слугувати доказом
недійсності правочину.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновком суду апеляційної
інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону до
складу валових витрат включаються:
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку (абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»).

Відповідно до пп. 11.2.1. п. 11.2. ст. 11
зазначеного Закону датою збільшення
валових витрат виробництва (обігу)
вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата списання
коштів з банківських рахунків платника
податку на оплату товарів (робіт,
послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Норми вказаного Закону передбачають як
підставу для невключення до валових
витрат лише випадок повної відсутності
будь-яких розрахункових платіжних
документів, а тому неможливість
віднесення до валових витрат
підприємства сум, що не підтверджені
будь-якими документами взагалі.

Однак, як встановлено судами, всі
необхідні первинні бухгалтерські
документи на оплату товарів та робіт
були у позивача в наявності та надані
для перевірки; договори, укладені між
позивачем та контрагентом про поставку
товарів, виконання робіт не були
визнані недійсними в установленому
законодавством порядку.

Відповідно до п. 5.11 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових витрат платника
податку, крім тих, що зазначені у цьому
Законі, не дозволяється.

Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно пп. пп. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 цього
Закону податкова накладна складається
у момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 зазначеного
Закону податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами (пп. 7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»).

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
зазначеного Закону датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається: дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Таким чином, для формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість необхідно: наявність у
платника податку - покупця належно
оформлених податкових накладних,
фактична сплата грошових коштів
контрагенту в сумі визначеній в
податкових накладних, а також фактичне
виконання господарських операцій, за
наслідками яких у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит, що в даному
випадку судами обох інстанцій
встановлено з підтвердженням
матеріалів справи.

Встановлені вироком Іллічівського
міського суду Одеської області від
07.12.2011 по справі № 1-325/11 обставини не
спростовують реальність спірних
операцій, оскільки
фінансово-господарські правовідносини
між позивачем та ТОВ «Миракод» у цій
кримінальній справі не досліджувалися.

Сама ж по собі фіктивність реєстрації
контрагента не може бути безпосереднім
свідченням одержання платником
необґрунтованої податкової вигоди без
підтвердження факту відсутності
реального здійснення господарських
операцій. Доказів того, що позивач знав
або повинен був знати, що керівник ТОВ
«Миракод» - ОСОБА_2 був номінальним,
податковим органом до суду не надано,
узгодженості дій позивача та його
контрагента, спрямованих виключно на
штучне створення умов для виникнення
податкової вигоди, відповідачем не
доведено.

Таким чином, суд касаційної інстанції
погоджується з висновком апеляційного
адміністративного суду щодо
незаконності здійснених донарахувань
грошових зобов'язань спірними
податковими повідомленнями-рішеннями.

Враховуючи викладене, межі перегляду,
відсутність порушень норм
матеріального та процесуального права,
висновок суду апеляційної інстанції
про часткове задоволення позовних
вимог є вірним, а касаційна скарга
відповідача - необґрунтованою та такою,
що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ізмаїльської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Одеській області залишити
без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18.07.2013
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний