Справа № 823/913/14
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

15 квітня 2014 року м. Черкаси
справа №
823/913/14

Суддею Черкаського окружного
адміністративного суду Трофімовою Л.В.
перевірено матеріали
адміністративного позову у справі №
823/913/14

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 (надалі -
ОСОБА_1, ОСОБА_2)

до реєстраційної служби Черкаського
міського управління юстиції (надалі -
РС Черкаського МУЮ)

про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
певні дії, прийнято ухвалу.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернувшись до суду з
адміністративним позовом до РС
Черкаського МУЮ просить:

- визнати протиправною
бездіяльність РС Черкаського МУЮ щодо
нездійснення державної реєстрації
права власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
частину земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_2, чи не надання рішення про
відмову у проведенні державної
реєстрації;

- зобов'язати РС Черкаського МУЮ
розглянути питання щодо реєстрації на
праві власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
частини земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 107 КАС України
суддя після одержання позовної заяви
з'ясовує чи відповідає позовна заява
вимогам, встановленим ст. 106 цього
Кодексу.

Вивчивши матеріали позовної заяви,
суддя встановив, що вона не відповідає
вимогам ст. 106 КАС України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 106 КАС України у
позовній заяві зазначаються ім'я
(найменування) позивача, поштова
адреса, а також номер засобу зв'язку,
адреса електронної пошти, якщо такі є.
Згідно ч. 5 ст. 106 КАС України, якщо
позовна заява подається представником,
то у ній зазначаються ім'я
представника, його поштова адреса, а
також номер засобу зв'язку, адреса
електронної пошти, якщо такі є.
Одночасно з позовною заявою подається
довіреність чи інший документ, що
підтверджує повноваження
представника.

Згідно ст. 48 КАС України здатність мати
процесуальні права та обов'язки в
адміністративному судочинстві
(адміністративна процесуальна
правоздатність) визнається за
громадянами України, іноземцями,
особами без громадянства, органами
державної влади, іншими державними
органами, органами влади Автономної
Республіки Крим, органами місцевого
самоврядування, їхніми посадовими і
службовими особами, підприємствами,
установами, організаціями (юридичними
особами). Здатність особисто
здійснювати свої адміністративні
процесуальні права та обов'язки, у тому
числі доручати ведення справи
представникові (адміністративна
процесуальна дієздатність), належить
фізичним особам, які досягли
повноліття і не визнані судом
недієздатними, а також фізичним особам
до досягнення цього віку у спорах з
приводу публічно-правових відносин, у
яких вони відповідно до законодавства
можуть самостійно брати участь.

Суддя зазначає, що у позовній заяві
поштовою адресою ОСОБА_1 (позивач 1)
зазначено: АДРЕСА_3; поштовою адресою
ОСОБА_2 (позивач - 2) зазначено: АДРЕСА_3;
поштовою адресою представника
зазначено: АДРЕСА_3. Проте, згідно
наданих до позовної заяви договорів
від 01.06.2013 № 01-06-13 та № 01-06-13/1 поштовою
адресою позивача ОСОБА_1 є: 74800, АДРЕСА_1,
а поштовою адресою позивача ОСОБА_2 є:
АДРЕСА_4, що не відповідають інформації
зазначеній у позовній заяві. До
матеріалів позовної заяви не додано
документів, що дають можливість
встановити адміністративну
процесуальну правоздатність
позивачів.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 106 КАС України у
позовній заяві зазначається перелік
документів та інших матеріалів, що
додаються. Згідно ч. 3 ст. 106 КАС України
до позовної заяви додаються її копії та
копії всіх документів, що приєднуються
до неї, відповідно до кількості
відповідачів і третіх осіб, крім
випадків подання адміністративного
позову суб'єктом владних повноважень.
До позовної заяви додано ксерокопію
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_1, що не
зазначено у переліку документів
доданих до позовної заяви і не надано
копію свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_1 у
додатках для відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 106 КАС України на
підтвердження обставин, якими
обґрунтовуються позовні вимоги,
позивач надає докази, а у разі
неможливості - зазначає докази, які не
може самостійно надати, із зазначенням
причин неможливості подання таких
доказів. У позовній заяві зазначено, що
«під час систематичних відвідувань
реєстраційної служби Черкаського
міського управління юстиції її
спеціалісти мені повідомили, що
документи знаходяться в м. Києві, де
саме та у якого саме спеціаліста не
знають, коли надійде відповідь не
знають, контакти з реєстраційною
службою у м. Києві не підтримують, тому
мені повідомити не можуть», проте не
надано доказів на підтвердження
зазначеного і доказів відмови у
розгляді заяв.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 № 1952-IV (надалі - Закон № 1952) права
на нерухоме майно та їх обтяження, що
виникли до набрання чинності Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
Законом, за умов якщо реєстрація прав
та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх обтяжень
діяло законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень. Підставою для проведення
державної реєстрації прав є документи,
що підтверджують виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно,
подані органу державної реєстрації
прав, нотаріусу як спеціальному
суб'єкту, на якого покладаються функції
державного реєстратора прав на
нерухоме майно, разом із заявою (ст. 19
Закону № 1952).

Відповідно до п. 14 Порядку ведення
Поземельної книги, затвердженого
постановою КМУ від 09.09.2009 № 1021 (втратив
чинність з 01.01.2013), у разі здійснення
нотаріусом у встановленому законом
порядку відмітки про перехід права
власності на земельну ділянку на
підставі цивільно-правового договору
або свідоцтва про право на спадщину
вносяться відомості до розділу 3
Поземельної книги «Земельна ділянка.
Права власності, постійного
користування». Дата внесення
відомостей є датою державної
реєстрації переходу права власності на
земельну ділянку. Відповідно до п. 3
розділу ІІ Прикінцевих положень Закону
до 01.01.2013 державна реєстрація права
власності, права користування
(сервітут) земельними ділянками, права
постійного користування земельними
ділянками, договорів оренди земельних
ділянок; права користування земельною
ділянкою для сільськогосподарських
потреб (емфітевзис); права забудови
земельної ділянки (суперфіцій)
проводилась територіальними органами
земельних ресурсів.

Відповідно до Закону №1952 з 01.01.2013
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень почала
здійснюватись реєстраційними службами
територіальних органів Міністерства
юстиції України. З 01.01.2013 набрав
чинності наказ Міністерства юстиції
України від 14.12.2012 за № 1844/5 від «Про
затвердження Порядку використання
даних: - реєстру прав власності на
нерухоме майно; - Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна; - Державного реєстру іпотек; -
Державного реєстру обтяжень
нерухомого майна». Згідно з ч. 2 п. 4
даного наказу, державним підприємством
«Інформаційний центр» було
забезпечено вільний доступ державним
реєстраторам прав на нерухоме майно,
нотаріусам як спеціальним суб'єктам, на
яких покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно, до
даних Реєстру прав власності на
нерухоме майно, Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, Державного реєстру іпотек та
Державного реєстру обтяжень
нерухомого майна, та користування
даними зазначених реєстрів.

Відповідно до положень «Порядку
прийняття і розгляду заяв про внесення
змін до записів, внесення записів про
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» перенесення записів з
Реєстрів до Державного реєстру прав
здійснюється державним реєстратором
прав у разі, коли наявні у Реєстрі
записи є чинними та ідентифікують
об'єкт нерухомого майна або суб'єкта
речових прав. Державний реєстратор
переносить до відповідного розділу
Державного реєстру прав, відкритого на
об'єкт нерухомого майна, відомості
записів, наявних у Реєстрах, у частині,
що стосується такого об'єкта.

Пунктом 1.2 Тимчасового порядку ведення
державного реєстру земель,
затвердженого наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 02.07.2003 № 174, визначено, що
реєстратори державного реєстру земель
це структурні підрозділи Центру
державного земельного кадастру, які
мають доступ та вносять відомості до
бази даних АС ДЗК, ведуть Поземельну
книгу, здійснюють видачу та реєстрацію
державних актів на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди (суборенди)
землі, а також ведуть книгу реєстрації.

Відповідно до п. 4 Положення Про
Державний комітет України по земельних
ресурсах, затвердженого Указом
Президента України від 14.08.2000 № 970/2000,
Держкомзем України (на час дії
відповідного законодавства)
відповідно до покладених на нього
завдань здійснює у складі державного
земельного кадастру реєстрацію
земельних ділянок, нерухомого майна та
прав на них, договорів оренди земельних
ділянок, веде Державний реєстр прав на
землю та нерухоме майно, організовує в
установленому законодавством порядку
в єдиній системі державних органів
земельних ресурсів надання громадянам
і юридичним особам додаткових платних
послуг у сфері землеустрою та
використання даних державного
земельного кадастру за переліком, що
визначається Кабінетом Міністрів
України. Наказом Державного комітету
України по земельних ресурсах від
23.05.2003 № 135 «Про створення єдиної
системи державної реєстрації
земельних ділянок, нерухомого майна та
прав на них у складі державного
земельного кадастру та удосконалення
структури державного підприємства
«Центр державного земельного кадастру
при Державному комітеті України по
земельних ресурсах» встановлено, що
реєстрацію земельних ділянок,
нерухомого майна та прав на них,
договорів оренди землі здійснює
державне підприємство «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах».

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
державний реєстратор прав у межах
своїх повноважень здійснює державну
реєстрацію прав власності, інших
речових прав на нерухомість, їх
обмежень, правочинів щодо нерухомого
майна або відмовляє в такій реєстрації.
При цьому державний реєстратор прав
самостійний у прийнятті рішення про
державну реєстрацію прав та відмову в
такій реєстрації і здійснює
повноваження тільки відповідно до
закону. Дії державного реєстратора
прав щодо державної реєстрації прав
або відмови в такій реєстрації можуть
бути оскаржені до суду.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1952
реєстратор відмовляє у державній
реєстрації прав, якщо: заявлене право
не належить державній реєстрації
відповідно до цього Закону; нерухоме
майно або більша за площею його частина
перебуває в іншому реєстраційному
(кадастровому) окрузі; із заявою про
державну реєстрацію звернулася особа,
яка відповідно до цього Закону не може
бути суб'єктом права власності на даний
об'єкт нерухомого майна або
представником такого суб'єкта; подані
документи не відповідають вимогам,
установленим цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами, або не
дають змоги установити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують; заяву про державну
реєстрацію права власності відповідно
до правочину про відчуження нерухомого
майна було подано після державної
реєстрації обмежень, вчинених щодо
цього майна; заявлене право власності
або інше речове право вже
зареєстроване. Відмова у державній
реєстрації прав з підстав, не
передбачених цим Законом заборонена.

Принагідно необхідно зазначити, що
судове рішення, зокрема у справі №
2314/1685/2011 (провадження № 2/2314/712/2012) - це
акт правосуддя, ухвалений згідно з
нормами матеріального та
процесуального права і згідно з
конституційними засадами та
принципами адміністративного
судочинства є обов'язковим до
виконання на всій території України.
Судове рішення не повинно містити
положень, що би суперечили або
виключали одне одного, ускладнювали чи
унеможливлювали його виконання.
Резолютивна частина рішення є
завершальною і відображає результат
вирішення справи адміністративної
юрисдикції, а тому повинна містити
чіткі та вичерпні висновки щодо всіх
вимог, що були предметом позову.

Як зазначено у ч. 5 ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.
Право на доступ до суду має бути
ефективним. Вимога ефективності
передбачає чіткість законодавчих
положень і прозорість системи судового
контролю. У випадку, коли виконання
оспорюваного акта вже розпочалося,
ефективність права доступу має
передбачати можливість заявника
вимагати припинення чи попередження
його негайного виконання, а у випадку
відхилення такої вимоги - проведення
судового процесу із ретельністю, що
вимагають наявні обставини (рішення
ЄСПЛ від 23.07.2002 у справі Janosevic v. Sweden,
№34619/97). Визнаючи силу прецедентів,
застосовуючи принцип stare decisis («стояти
на вирішеному» - принцип, за яким не
можна відходити від раніше прийнятого
рішення), у рішенні у справі «Кайсин та
інші проти України» Європейський суд
із прав людини ( надалі - ЄСПЛ) розглядає
невиконання судового рішення як
порушення ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ЄКПЛ). Одним з аспектів принципу
верховенства права, на якому базується
право на судовий розгляд, є принцип
правової певності (legal certainty), який,
зокрема, передбачає, що «якщо судом
остаточно вирішено спір, це рішення не
може піддаватись сумніву» (рішення у
справі Brumгrescu v. Romania, № 28342/95, параграф 61
від 28.10.1999).

У випадку невиконання
адміністративним органом судового
рішення у національному законодавстві
передбачено можливість примусового
виконання. У рішенні ЄСПЛ від 19.03.1997 у
справі Hornsby v. Greece заявники
стверджували, що відмова
адміністративних органів підкоритися
рішенням органу адміністративної
юстиції порушила їх право на
ефективний судовий захист своїх
цивільних прав. У своєму рішенні (п. 40)
ЄСПЛ зазначив, що згідно з усталеною
практикою п. 1 ст. 6 ЄКПЛ гарантує
кожному розгляд судом спорів щодо його
цивільних прав і обов'язків; таким
чином реалізується право на суд.
Однак, як зазначив ЄСПЛ, це право було
би ілюзорним, якби правова система
держави дозволяла, щоб остаточне,
обов'язкове рішення залишалось
недіючим на шкоду однієї зі сторін.
Важко уявити, що ст. 6, детально
визначивши процесуальні гарантії прав
сторін, залишила без захисту
реалізацію судових рішень. Якщо
вважати, що ст. 6 говорить тільки про
доступ до правосуддя та судовий процес,
це призвело би до ситуацій, що є
несумісними із принципом верховенства
права. Виконання рішення, прийнятого
будь-яким судом, повинно таким чином
розглядатись як невід'ємна частина
«суду» у сенсі ст. 6 ЄКПЛ. Дієвий захист
особи та відновлення законності
включає і обов'язок органу управління
діяти відповідно до рішення суду. У
зв'язку із цим ЄСПЛ зауважив, що
державна адміністрація є елементом
правової держави і її інтереси є
ідентичними цілям належного
здійснення правосуддя. Якщо державні
органи відмовляються виконувати або
затримують виконання судових рішень,
гарантії ст. 6 втрачають сенс. На думку
судді ЄСПЛ Моренілла, яка збігається із
думкою більшості, у справі Hornsby v. Greece
відкрито більш динамічну стадію у
розвитку судової практики
застосування поняття «право на
звернення до суду» у сфері
адміністративного судочинства, що
надає відповідного статусу рішенням
адміністративних судів: «у цьому
рішенні крок у напрямку гармонізації
гарантій адміністративного і
цивільного процесів, що сприяє
забезпеченню більш ефективного
захисту прав особи, коли вона має
справу з органами адміністративної
влади» (пункт 15 думки судді Моренілли,
що збігається з думкою більшості). У
справі «Рябих проти Росії» (заява №
52854/99) вирішено: право на справедливий
судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § 1
ЄКПЛ, повинно тлумачитися в світлі
Преамбули Конвенції, що проголошує
верховенство права спільною спадщиною
Високих Договірних Сторін. Одним з
основних аспектів верховенства права є
принцип юридичної певності, що, серед
іншого, вимагає, щоб остаточні рішення
судів не могли бути поставлені під
сумнів(п.51). Правова певність
передбачає дотримання принципу res judicata,
тобто принципу остаточності рішення,
недопустимості повторного розгляду
вже раз вирішеної справи - жодна
сторона не має права домагатися
перегляду кінцевого і обов'язкового
рішення тільки з метою нового слухання
і вирішення справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 106 КАС України
позовна заява повинна містити
інформацію про те, які саме права,
свободи або інтереси, на думку
позивача, були порушені діями
(бездіяльністю) органу владних
повноважень.

Позивачами не обґрунтовано у чому
природа спору і чим порушене право
кожного з них з боку відповідача і чи є
реєстраційна служба суб'єктом спірних
публічно-правових відносин, оскільки
до заяв додано рішення суду без жодних
зобов'язань стосовно відповідача та чи
за вказаних позивачем обставин спір
про право чи підстава для
віндикаційного позову.

До картки прийому заяв додано рішення
Придніпровського районного суду у
справі № 2314/1685/2011, що згідно актів
законодавства належить виконати
(виконавче провадження є завершальною
стадією судового провадження, у т.ч.
право звертатися до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
роз'яснення рішення, про встановлення
чи зміну порядку і способу виконання).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 30.11.2011 №1242 затверджено Типову
інструкцію з діловодства у центральних
органах виконавчої влади, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих органах виконавчої влади, в
якій передбачено порядок видачі копій
документів (далі - Інструкція). Зокрема,
згідно п. 76 Інструкції установа може
засвідчувати копії лише тих
документів, що створюються в ній, а
також у випадках, передбачених в абзаці
другому цього пункту. Копія документа
виготовляється і видається тільки з
дозволу керівника установи, його
заступників або керівника
структурного підрозділу.

У разі підготовки документів для
надання судовим органам, під час
вирішення питань щодо прийняття
громадян на роботу, навчання,
засвідчення їх трудових, житлових та
інших прав у взаємовідносинах з
установою, а також під час формування
особових справ працівників установа
може виготовляти копії документів,
виданих іншими установами (копії
дипломів, свідоцтв про одержання
освіти тощо).

Пунктом 77 Інструкції визначено, що
напис про засвідчення документа
складається із слів «Згідно з
оригіналом», найменування посади,
особистого підпису особи, яка
засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу
імені) та прізвища, дати засвідчення
копії і проставляється нижче реквізиту
документа «Підпис».

Суддя зазначає, що позивачем до
позовної заяви додано фотокопії та/або
ксерокопії: картки прийому заяви від
05.02.2014 №10661907; картки прийому заяви від
05.02.2014 №10662709; свідоцтва на заняття
адвокатською діяльністю; рішення від
06.06.2012 у справі № 2314/1685/2011, однак жодну
фотокопію та/або ксерокопію не
завірено у встановленому порядку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 106 КАС України у
позовній заяві зазначається зміст
позовних вимог згідно з частинами
четвертою і п'ятою статті 105 цього
Кодексу і виклад обставин, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги, а у
разі подання позову до декількох
відповідачів, зміст позовних вимог
щодо кожного з відповідачів. Згідно ч. 4
ст. 105 КАС України адміністративний
позов може містити вимоги про:
скасування або визнання нечинним
рішення відповідача - суб'єкта владних
повноважень повністю чи окремих його
положень; зобов'язання відповідача -
суб'єкта владних повноважень прийняти
рішення або вчинити певні дії;
зобов'язання відповідача - суб'єкта
владних повноважень утриматися від
вчинення певних дій; стягнення з
відповідача - суб'єкта владних
повноважень коштів на відшкодування
шкоди, завданої його незаконним
рішенням, дією або бездіяльністю;
виконання зупиненої чи невчиненої дії;
встановлення наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень; примусове
відчуження земельної ділянки, інших
об'єктів нерухомого майна, що на ній
розміщені, з мотивів суспільної
необхідності.

Суддя зазначає, що усі документи, що
надаються позивачем до суду, повинні
також містити їх копії відповідно до
кількості відповідачів і третіх осіб.

За таких обставин позовна заява не
відповідає вимогам адміністративного
процесуального законодавства, а тому,
згідно ч. 1 ст. 108 КАС України, підлягає
залишенню без руху з наданням позивачу
строку до 15.05.2014 для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 106, 108 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
реєстраційної служби Черкаського
міського управління юстиції про
визнання протиправною бездіяльності
та зобов'язання вчинити певні дії
залишити без руху.

Надати позивачам строк до 15.05.2014 для
усунення недоліків позовної заяви.

Роз'яснити позивачеві, що у разі
невиконання вимог цієї ухвали позовна
заява буде вважатись неподаною та
повернута позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги ухвала,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Черкаський
окружний адміністративний суд в
порядку, передбаченому статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя

Л.В.Трофімова