Справа № 805/3071/14
Суддя: Бєломєстнов О. Ю.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 р.
Справа №805/3071/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 11 год. 30
хвил.

Донецький окружний адміністративний
суд в складі судді Бєломєстнова О.Ю.

за участі секретаря
Сімонова Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань в м.
Донецьку по вул. 50-ї Гвардійської
Дивізії, 17 адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до державної податкової
інспекції у Кіровському районі м.
Донецька Головного управління
Міндоходів у Донецькій області про
скасування вимоги про сплату боргу

за участю позивача: ОСОБА_1

представника відповідача:
Пантіної М.В.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернулася до Донецького окружного
адміністративного суду з позовом до
державної податкової інспекції у
Кіровському районі м. Донецька
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області про скасування
вимоги про сплату боргу від 27.02.2014 року
№ Ф-51 у розмірі 10648,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що вона є пенсіонером за
віком та отримує пенсію по втраті
годувальника. Окрім того, вона є
приватним підприємцем та перебуває на
спрощеній системі оподаткування. В
порушення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» без урахування
звільнення позивача від сплати єдиного
внеску відповідачем було направлено
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від
27.02.2014 року № Ф-51 у розмірі 10648,76 грн.

Позивач в судове засідання з'явився,
позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти задоволення
позову заперечував з огляду на
наступне. З урахуванням п.4 ст.4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" відповідач
вважає що особа, яка обрала спрощену
систему оподаткування, але не отримує
пенсію за віком або по інвалідності, не
звільняється від сплати за себе
єдиного внеску.

Заслухавши позивача, представника
відповідача та дослідивши матеріали
справи, суд встановив:

Позивач - ОСОБА_1 є фізичною особою -
підприємцем, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрована 11.04.2001 виконавчим
комітетом Донецької міської ради.
Згідно із свідоцтвом серії Б № 230075 від
15.05.2012 позивач з 01.01.2012 є платником
єдиного податку.

Позивач має пенсійне посвідчення
НОМЕР_1 видане 11.05.2006 із зазначенням
того, що термін його дії - довічно.

З 05.01.2006 року позивач одержувала пенсію
за віком. З 02.12.2010 року почала
одержувати пенсію за втратою
годувальника, що підтверджується
довідкою від 03.04.2014 року № 2599/05-33.

Судом встановлено, що відповідачем
27.02.2014 була прийнята вимога №Ф-51, згідно
з якою від позивача вимагається
сплатити суму недоїмки з єдиного
внеску (надалі - ЄВ) у розмірі 10648,76 грн.

Відповідно до п. 6.4 Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (затверджена
наказом Міністерства доходів і зборів
України від 09.09.2013 N 455, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 19 вересня
2013 р. за N 1622/24154) вимога про сплату боргу
формується на підставі актів
документальних перевірок, звітів
платника про нарахування єдиного
внеску та облікових даних з карток
особових рахунків платників.

Суд звертає увагу, що застосування
сполучника «та» передбачає одночасну
наявність двох умов: як акту перевірки,
звіту платника, так і даних облікової
картки.

Зі змісту спірної вимоги вбачається, що
підставою для її формування визначена
виключно картка особового рахунку
платника податку. Посилання на акт
перевірки чи звітність платника у
вимозі відсутні.

З карток особового рахунку позивача за
період з 01.01.2011 року по 10.04.2012 року, з
01.09.2013 року по 01.10.2013 року, з 31.12.2013 року
по 08.02.2014 року, листа УПФУ в Кіровському
районі м. Донецька, а також заперечень
відповідача проти позову вбачається,
що недоїмка виникла у зв'язку з
несплатою позивачем ЄВ за
серпень-грудень 2011 року у розмірі 1698,23
грн., за 2012 рік у розмірі 4572,42 грн., за 2013
рік у розмірі 4378,11 грн.

У зв'язку з набранням чинності Законом
України від 04.07.2013 року № 404 «Про
внесення змін до Податкового кодексу
України у зв'язку з проведенням
адміністративної реформи» та Законом
України від 04.07.2013 року № 406 «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України у зв'язку з проведенням
адміністративної реформи» УПФУ в
Кіровському районі м. Донецька
передано особовий рахунок позивача до
відповідача.

У судовому засіданні представник
відповідача пояснив, що нарахування у
картці особового рахунку позивача ЄВ
відбулося автоматично на підставі
облікових даних з картки особового
рахунку платника.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем перевірка позивача на
предмет нарахування ЄВ не проводилася.
Подання позивачем самостійно звітів
щодо сум нарахованого ЄВ судом не
встановлено.

На підставі наведеного суд дійшов
висновку, що нарахування ЄВ, внаслідок
несплати якого виникла зазначена у
спірній вимозі недоїмка, було
здійснено відповідачем самостійно.

З матеріалів справи не вбачається, що
між сторонами існує спір щодо
фактичних обставин справи. Тому суд
вважає, що причиною виникнення даного
спору є різне тлумачення сторонами
положень законодавства щодо порядку
нарахування ЄВ фізичним особам -
платникам єдиного податку та
звільнення окремих категорій
пенсіонерів від сплати ЄВ.

При вирішенні даного спору суд
виходить з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (надалі - Закон)
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Статтею 2 того самого Закону
встановлено, що виключно ним
визначаються порядок нарахування,
обчислення та сплати ЄВ.

Обов'язок платника ЄВ своєчасно та в
повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний внесок
встановлений ч.2, 3 ст. 6 Закону.

Єдиний внесок у відповідності до п.3 ч.1
ст.7 Закону для платників, зазначених у
пункті 4 частини першої статті 4 цього
Закону, які обрали спрощену систему
оподаткування, нараховується на суми,
що визначаються такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу.

Дана норма є спеціальною для
підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування. З неї слідує, що
законом встановлена максимальна та
мінімальна база нарахування ЄВ.
Конкретна ж сума ЄВ з урахуванням цього
має нараховуватися на визначену
платником самостійно суму.

Даному висновку відповідає частина 2
статті 9 Закону, якою передбачено, що
обчислення єдиного внеску
здійснюється на підставі
бухгалтерських та інших документів,
відповідно до яких провадиться
нарахування (обчислення) або які
підтверджують нарахування (обчислення)
виплат (доходу), на які відповідно до
цього Закону нараховується єдиний
внесок. Ці документи наявні саме у
платника податку.

Таким чином суд дійшов висновку, що
платники ЄВ - підприємці, що обрали
спрощену систему оподаткування,
зобов'язані самостійно на підставі
наявних у них документів здійснювати
обчислення та нарахування суми ЄВ (але
не менш зазначеного у п.3 ч.1 ст.7 Закону
розмірі).

Частиною 8 статті 9 Закону передбачено,
що платники єдиного внеску, зазначені у
пункті 4 частини першої статті 4 цього
Закону, зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за календарний рік,
до 10 лютого наступного року, крім
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
членів сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, які
сплачують єдиний внесок, нарахований
за календарний квартал, до 20 числа
місяця, що настає за кварталом, за який
сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного
внеску подають звітність до органу
доходів і зборів (звітним періодом), є
календарний місяць, крім платників,
зазначених у пунктах 4 і 5 частини
першої статті 4 цього Закону, для яких
звітним періодом є календарний рік.

З наведеного слідує, що підприємці, які
обрали спрощену систему оподаткування,
зобов'язані самостійно обчислювати,
нараховувати щоквартально та
сплачувати до 20 числа наступного
місяця суми ЄВ, про що звітувати один
раз на календарний рік.

Аналогічні наведеним вище положенням
Закону містять пункти 3.4, 4.1 Інструкції
про порядок нарахування і сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, яка
затверджена наказом Міністерства
доходів і зборів України від 09.09.2013 N 455
та зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 19 вересня 2013 р. за
N1622/24154 (надалі - Інструкція).

Порядок обчислення і строки сплати
єдиного внеску категорією платників,
до яких належить позивач, зазначений у
п. 4.6 Інструкції. Згідно з ним:

1) зазначена категорія платників
самостійно обчислює суму єдиного
внеску, яка не може бути менше
мінімального страхового внеску на
місяць;

2) платники сплачують єдиний внесок,
нарахований за календарний квартал, до
20 числа місяця, що настає за кварталом,
за який сплачується єдиний внесок.

Це додатково підтверджує висновок суду
про те, що підприємці зобов'язані
самостійно на підставі наявних у них
документів обчислювати та
нараховувати суми ЄВ. Таке виключає
одночасне уповноваження органів
доходів і зборів у автоматичному
режимі, без проведення перевірки,
фактично замість платників
здійснювати нарахування та обчислення
сум ЄВ.

На користь такого висновку свідчить те,
що частиною 3 статті 9 Закону
передбачено здійснення обчислення
єдиного внеску органами доходів і
зборів на підставі актів перевірки
правильності нарахування та сплати
єдиного внеску, звітності, що подається
платниками до органів доходів і зборів,
бухгалтерських та інших документів, що
підтверджують суми виплат (доходу), на
суми яких (якого) відповідно до цього
Закону нараховується єдиний внесок.
Дані карток особових рахунків
платників у даному переліку відсутні.
Аналогічні положення містяться у п. 4.9
Інструкції.

При цьому ч.1 ст. 13 Закону органам
доходів та зборів надане право:

отримувати від фізичних осіб -
підприємців відомості про нарахування,
обчислення і сплату єдиного внеску, а
також інші відомості, необхідні для
виконання органами доходів і зборів
функцій, передбачених цим Законом;

проводити перевірки у фізичних осіб -
підприємців бухгалтерських книг,
звітів, кошторисів та інших документів
про нарахування, обчислення та сплату
єдиного внеску, достовірності
відомостей, поданих до Державного
реєстру, отримувати необхідні
пояснення, довідки і відомості (зокрема
письмові) з питань, що виникають під час
такої перевірки.

Наведений у ст.9 Закону перелік джерел
інформації, на підставі яких
відповідач може здійснювати
обчислення ЄВ, є виключним. Ним не
передбачені такі підстави для
обрахування ЄВ, як облікові дані картки
особового рахунку платника.

Суд не приймає до уваги надані
відповідачем повідомлення-розрахунки
сум ЄВ, що підлягають сплаті позивачем,
оскілки їх надіслання передбачене п. 4.5
Інструкції. У свою чергу, цим пунктом
регулюється обчислення і строки сплати
ЄВ платників, зазначених у підпунктах 3
(крім фізичних осіб - підприємців, які
обрали спрощену систему оподаткування)
та 4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції.
Тобто позивач не належить до кола осіб,
яким можути бути надіслані вказані
розрахунки.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та пояснень представника
відповідача, органом ПФУ були складені
повідомлення-розрахунки, але позивачу
не надсилалися.

Як вже зазначалося, статтею 2 Закону
встановлено, що виключно ним
визначаються порядок нарахування,
обчислення та сплати ЄВ. Оскільки
Законом не передбачено надіслання
повідомлення-розрахунків для фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, складання
повідомлень-розрахунків не може
вважатися правомірним.

Що стосується звільнення окремих
категорій пенсіонерів від сплати ЄВ,
суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 4 Закону фізичні
особи - підприємці, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Із зазначеної норми слідує, що умовами
звільнення від сплати ЄВ є наявність у
особи статусу пенсіонера за віком та
отримання відповідно до закону пенсії.
Винятком є добровільна участь
зазначених осіб у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, відсутність
чого встановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсіонер - особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом. Визначення
терміну «пенсіонер за віком» цей Закон
не містить.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» жінки мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 55 років. Позивач
народилася 21.09.1950 року, тому відповідає
цьому критерію.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач має пенсійне посвідчення
НОМЕР_1 видане 11.05.2006, у якому зазначено,
що термін дії вказаного посвідчення -
довічно.

Таке посвідчення засвідчує набуття
позивачем статусу пенсіонера за віком.

Відповідно до ст. 10 зазначеного вище
Закону особі, яка має одночасно право
на різні види пенсії (за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника), призначається один із
цих видів пенсії за її вибором.

Втім, законом не передбачено
припинення статусу пенсіонера за віком
навіть у випадку призначення іншого
виду пенсії. З переходом на одержання з
02.12.2010 року пенсії за втратою
годувальника, позивач реалізував
власне право обирати вид пенсії.

Однак з цим він не припинив бути
пенсіонером за віком, оскільки такий
статус виникає на підставі закону та є
безстроковим.

Отже позивач відповідає усім
необхідним умовам для звільнення від
сплати єдиного внеску - він є
пенсіонером за віком та отримує пенсію.
Закон не містить положень, згідно з
якими пенсіонер за віком повинний
отримувати саме пенсію за віком для
звільнення від сплати ЄВ. Тому навіть
за умови отримання позивачем пенсії за
втратою годувальника та досягнення ним
віку, необхідного для призначення
пенсії за віком, позивач не повинний
сплачувати ЄВ.

Крім того, Європейський суд з прав
людини у рішенні від 14.10.2010 у справі
«Щокін проти України» (case of Shchokin v. Ukraine)
зазначив, що відсутність в
національному законодавстві
необхідної чіткості та точності, які
передбачали можливість різного
тлумачення важливого фінансового
питання, порушує вимогу «якості
закону», передбачену Конвенцією, та не
забезпечує адекватний захист від
свавільного втручання публічних
органів державної влади у майнові
права заявника.

У справі, що розглядається, суд вважає,
що термін «пенсіонер за віком» не
визначений у законодавстві у достатньо
зрозумілій для особи та
безальтернативній для державного
органу формі.

Тому з урахуванням ст. 9 КАС України, ст.
17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» суд
вважає, що позивач правомірно вважав
себе пенсіонером за віком та не
сплачував ЄВ.

Суд також враховує, що визначений у п.
56.21 ст. 56 Податкового кодексу України
(підлягає застосуванню у частині
адміністрування ЄВ відповідно до п.4 ст.
8 Закону) принцип тлумачення на користь
платників норм, що припускають
неоднозначне (множинне) трактування їх
прав та обов'язків, зобов'язував
відповідача утриматися від прийняття
спірної вимоги.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги
про скасування вимоги про сплати боргу
(недоїмки) № ф - 51 від 27.02.2014 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України сума
сплаченого судового збору підлягають
стягненню з Державного бюджету України
на користь позивача.

Керуючись, ст. ст. 17, 18, 51, 69, 70, 72, 86, 128, 158,
159, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

П О С Т А Н О В И
В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до державної податкової інспекції у
Кіровському районі м. Донецька
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області про скасування
вимоги про сплату боргу задовольнити.

Скасувати вимогу державної податкової
інспекції у Кіровському районі м.
Донецька Головного управління
Міндоходів у Донецькій області № ф - 51
від 27.02.2014 року про сплату боргу у
розмірі 10648,76 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код
НОМЕР_1) судові витрати зі сплати
судового збору у розмірі 182,70 грн. (сто
вісімдесят дві гривні 70 коп.).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через Донецький окружний
адміністративний суд шляхом подачі в
10-денний строк з дня її отримання
апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У випадку подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Вступна та резолютивна частина
постанови проголошена у судовому
засіданні 07 квітня 2014р. Постанова
виготовлена в повному обсязі 14 квітня
2014р.

Суддя
Бєломєстнов О. Ю.