Справа № 2-а-13753/11/1416
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-13753/11/1416

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Спінчевська Н.А.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційну
скаргу Департаменту праці та
соціальної політики Одеської міської
ради на постанову Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 09
листопада 2011 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Департаменту праці та
соціальної політики Одеської міської
ради про стягнення щорічної разової
грошової допомоги, -

В С Т А Н О
В И В:

22.09.2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Департаменту праці та
соціальної політики Одеської міської
ради про визнання незаконними дій та
стягнення недосплаченої одноразової
грошової допомоги до 5 травня 2011 року в
розмірі 6640 грн..

В обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначив, що він, є інвалідом І групи, на
підставі ст.12 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» має право на
отримання щорічної грошової допомоги
до 5-го травня в розмірі десяти
мінімальних пенсій за віком. Однак за
2011 рік зазначена допомога була
нарахована та виплачена відповідачем у
меншому розмірі.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 09 листопада 2011 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірними дії
відповідача. Зобов'язано Департамент
праці та соціальної політики Одеської
міської ради здійснити нарахування
ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5
травня 2011 року, виходячи з десяти
визначених відповідно до ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальних пенсій за віком.
Зобов'язано відповідача сплатити
позивачу різницю між нарахованою
відповідно до цієї постанови та
фактично сплаченою у 2011 році сумами.

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, представник
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради в
апеляційній скарзі зазначив, що судом
першої інстанції при вирішенні справи
порушено норми матеріального та
процесуального права, що є підставою
для скасування постанови суду першої
інстанції та винесення нової постанови
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та/або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
суд апеляційної інстанції приходить до
висновку про відсутність підстав для
її задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
інвалідом І групи, що підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_1.

Позивачу у 2011 році була виплачена до
5-го травня щорічна грошова допомога як
інваліду І групи в розмірі 1000 грн.

Вирішуючи справу по суті задовольняючи
позов, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1,
як інвалід І групи, у 2011 році мав право
на отримання щорічної допомоги до 5-го
травня у розмірі, встановленому ч.5 ст.12
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Так, відповідно до приписів ч.5 ст.12
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
щорічно до 5 травня учасникам бойових
дій, статус якого має позивач,
виплачується разова грошова допомога у
розмірі десяти мінімальних пенсій за
віком.

Згідно частинам 1 та 4 ст. 17-1 названого
Закону вказану виплату здійснюють
органи праці та соціального захисту
населення через відділення зв'язку або
через установи банків (шляхом
перерахування на особовий рахунок
отримувача) пенсіонерам - за місцем
отримання пенсії, а особам, які не є
пенсіонерами, - за місцем їх проживання
чи одержання грошового утримання.
Особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги.

Однак, Законом України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» частину 5 статті 12
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
викладено в новій редакції, відповідно
до якої інвалідам війни щорічно до 5
травня виплачується разова грошова
допомога у розмірах, які визначаються
Кабінетом Міністрів України в межах
бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України.
Положення вказаної статті у 2010-2011 роках
не змінювались та не встановлювались
інші розміри разової грошової
допомоги.

Положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо
встановлення на 2008 рік розміру
щорічної допомоги до п'ятого травня
учасникам бойових дій - втратило
чинність, як таке, що визнано
неконституційним, на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 22.05.2008
року №10-рп/08.

Таким чином, з 22 травня 2008 року
відновлено дію частини 5 статті 12
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
відповідно до якої розмір грошової
допомоги учасникам бойових дій має
становити 5 мінімальних пенсій за
віком.

Отже, наявність у позивача права на
отримання допомоги у вказаному розмірі
є визначальною для вирішення даного
спору.

Крім того, це право гарантується і ч. 2
ст.46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст.17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення ж розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

Крім того, слід зазначити, що згідно з
положеннями ч.3 ст.46 Конституції
України, пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
має обраховуватися щорічна разова
грошова допомога позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч.1 ст.28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків - 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч.3 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання грошової допомоги у
встановлених законом розмірах.

Безпідставними є і посилання
відповідача на відсутність коштів щодо
забезпечення виплати зазначеної
грошової допомоги у вказаному розмірі,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

Отже, з огляду на вищезазначене, судова
колегія вважає, що позивач ОСОБА_1, як
інвалід І групи, у 2011 році дійсно мав
право на отримання щорічної допомоги
до п'ятого травня у розмірі,
встановленому ч.5 ст.12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», що, в свою
чергу, і було правильно встановлено
судом 1-ї інстанції.

Враховуючи, що судом першої інстанції
повно встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, суд апеляційної інстанції,
відповідно до ст.200 КАС України, залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці
та соціальної політики Одеської
міської ради залишити без задоволення,
а постанову Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 09 листопада 2011 року -
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко