Справа № 2а/2370/1395/12
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а/2370/1395/12
Головуючий у 1-й інстанції: Кульчицький
Суддя-доповідач: Бистрик Г.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Карпушової О.В., Оксененка О.М.,

при секретарі: Колотушко Г.О.,

розглянувши у судовому засіданні
адміністративну справу за апеляційною
скаргою позивача Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торгово
Промислова Компанія «Регіон» на
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 22 травня
2012 року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово Промислова
Компанія «Регіон» до
Катеринопільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Черкаської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-промислова
компанія «Регіон» звернулися в суд з
адміністративним позовом до
Катеринопільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Черкаської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 13.04.2012 року.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 22 травня 2012
року в задоволенні вимог позивача
відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
незаконну, на його думку, постанову
суду першої інстанції та постановити
нову про задоволення вимог позивача.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, представника
позивача, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а
рішення суду скасуванню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.198 ч.1 п. 4 та ст. 202 КАС
України суд апеляційної інстанції
скасовує постанову суду першої
інстанції та приймає нове рішення, якщо
встановить порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Відмовляючи в задоволенні вимог
позивача, суд виходив з того, що
відповідачем доведено правомірність
прийнятого спірного податкового
повідомлення-рішення.

Апеляційна інстанція не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
податковим органом проведено
документальну невиїзну позапланову
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово промислова
компанія «Регіон» з питань
правомірності формування податкового
кредиту по правовідносинах з
контрагентами, в ході перевірок яких
встановлено відсутність поставок
товарів та укладання угод без мети
настання реальних наслідків за період
з 01.05.2011 року по 30.09.2011 року, за
результатами якої складено акт від
26.03.2012 року № 8/22-017/33435619.

Згідно акту перевірки встановлено
відсутність поставок товарів та
укладення угод з метою настання
реальних наслідків. Господарські
операції за період травень, червень,
липень, серпень, вересень 2011 року з
придбання ТОВ ТПК «Регіон»товарів
(робіт, послуг) у ТОВ «Марадор», ТОВ ТД
«Онікс», ТОВ «Снайпер Медіа», ТОВ
«Зодчий ЛТД» контрагента -
постачальника не підтверджуються
стосовно врахування реального часу
здійснення операцій, місцезнаходження
майна, наявності трудових,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для здійснення господарських операцій
у постачальника.

На думку податкового органу позивачем,
також порушено п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України № 2755 - VI
від 02.12.2010 року із змінами та
доповненнями, в результаті чого
завищено суму податкового кредиту у
сумі 109 478,90 грн., в тому числі за травень
2011 року на суму 3040 грн. по
взаємовідносинах з ТОВ «Марадор» за
травень 2011 року на суму 33290 грн., з ТОВ ТД
«Онікс» за червень 2011 року на суму 8554
грн., з ТОВ «Снайпер Медіа» за червень
2011 року на суму 14000 грн. з ТОВ ТД «Онікс»
за червень 2011 року на суму 13817 грн. 50
коп., з ТОВ «Марадор» за серпень 2011 року
на суму 26517,40 грн., по взаємовідносинах
за ТОВ «Снайпер Медіа», за вересень 2011
року на суму 10260 грн., по
взаємовідносинах за ТОВ «Зодчий ЛТД».

В акті перевірки зазначено, що
відповідно до статті 138.1.Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 38.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Наведені обставини слугували
підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення
№ від 13.04.2012 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання ТОВ
«Торгово промислова компанія «Регіон»
по податку на додану вартість в розмірі
180 674 грн. 25 коп.

Вирішуючи правомірність спірного
податкового повідомлення-рішення,
колегія суддів зважає на наступні
обставини.

У перевіряємому періоді між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Торгово промислова
компанія «Регіон» та ТОВ «Марадор», ТОВ
ТД «Онікс», ТОВ «Снайпер Медіа», ТОВ
«Зодчий ЛТД» були укладені договори з
придбання вугілля деревного, дерево
вугільного брикету, розпалювача та
рекламних послуг.

Згідно укладених договорів між
позивачем та його контрагентами
передача (приймання-здача) товару
здійснювалася на складі покупця (ТОВ
«Торгово промислова компанія
«Регіон»).

Факт реальності виконання зазначених
договорів підтверджується наявними в
матеріалах справи документами,
зокрема: договорами, податковими та
видатковими накладними, актами
прийому-передачі векселів, векселями,
рахунками-фактурами, актами прийому
здачі робіт та послуг, виписками по
особовому рахунку, тощо.

Позивачем за результатами здійснення
господарських операцій по вказаним
контрагентам сформовано податковий
кредит.

Зазначених вище документів, на думку
суду першої інстанції, є недостатньо
для того щоб вважати договірні
зобов'язання такими, що виконані
належним чином, а також для
підтвердження товарності
господарських відносин та їх
реальності. В свою чергу, апеляційна
інстанція не може погодитися з такими
доводами, з огляду на слідуюче.

Згідно інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від 20
липня 2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби», процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: встановлення факту здійснення
господарської операції; встановлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг) спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку; встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Судова колегія вважає помилковими
доводи суду першої інстанції, що
відсутність товарно-транспортних
накладних та подорожних листів
свідчить про те, що постачання товару
не здійснювалося; у ТОВ «Марадор»
відсутні необхідні умови для
здійснення господарських операцій,
відсутні основні фонди, технічний
персонал, виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби, а тому
операції ТОВ «Марадор» не є
господарською діяльністю
підприємства; у ТОВ «ТД «Онікс»
відсутні необхідні умови для
здійснення господарських операцій,
відсутні основні фонди, технічний
персонал, виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби, тому
операції ТОВ «ТД «Онікс» не є
господарською діяльністю
підприємства.

На спростування зазначених вище
висновків колегія суддів зазначає
наступне.

Правомірними є доводи апелянта, що
відповідно до абз. 4, 10 ч. 1 п. 1, п. 11.5
Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні №
363, затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14 жовтня 1997 року
№ 363 ані товарно-транспортні накладні,
ані подорожні листи не можуть бути
наявними у скаржника.

Судом першої інстанції не наведено
жодних доводів та не зазначено жодних
доказів як саме виконання ТОВ
«Марадор» операцій з іншими
контрагентами унеможливило виконання
господарських операцій із апелянтом.
Крім того, факт належного відображення
ТОВ «Марадор» виконаних господарських
операцій в обліку встановлено та не
заперечується відповідачем. Отже,
висновок податкового органу, з яким
погодився суд першої інстанції,
ґрунтується виключно на припущеннях;

Не встановлено жодного реального
факту, який би свідчив про неможливість
виконання ТОВ «ТД «Онікс»
господарської операції.

Апеляційна інстанція також не може не
зауважити на доречності зауваження
апелянта на тому, що товару позивач від
ТОВ «Снайпер Медіа» не отримував,
оскільки предметом договорів від 12.05.2011
року №1505/01 та від 27.06.2011 року №2709/01 було
виготовлення та розміщення реклами на
рекламних щитках. Наведене повністю
спростовує посилання суду першої
інстанції на те, що поставка товарів
здійснювалася ТОВ «Снайпер Медіа»
автотранспортом на склад підприємства
у відповідності до наданих
постачальником документів. Таким
чином, відповідач встановив факти, які
не мали місця в ході здійснення
зазначених господарських операцій та
існування яких суперечить матеріалам
справи.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.6 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що операції між позивачем та
контрагентами не мали реального
характеру. Фактично перевіркою
встановлено документування операцій
по регістрах бухгалтерського обліку,
які стосуються лише факту
перерахування грошових коштів.
Контрагентами перераховувались кошти
без мети реального настання правових
наслідків, з метою зниження об'єкту
оподаткування, несплати податків, у
зв'язку з чим дії підприємства призвели
до втрат дохідної частини Державного
бюджету України.

Згідно з вимогами п. 188.1 ст. 188
Податкового кодексу України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

Відповідно до вимог п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 ПК України).

За п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до ст. 39 цього Кодексу, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За вимогами п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Із аналізу положень ст. ст. 138 і 198
Податкового кодексу України
вбачається, що скористатися правом
формування податкового кредиту
можливо лише при наявності первинних
бухгалтерських документів, оформлених
у відповідності до Закону. Відсутність
таких документів зумовлює
неможливість включення позивачем до
складу податкового кредиту сум, що
підтверджуються вказаними документами
у періоді фізичного здійснення
господарської операції.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 даного
Закону питання організації
бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1,
2 ст. 9. Закону).

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Також Вищим адміністративним судом
України в інформаційному листі від
02.06.2011 року № 742/11/13-11, встановлено, що
оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Тобто з аналізу фактичних обставин
справи та норм податкового
законодавства, колегія суддів
приходить до висновку, що надана
позивачем документація має силу
первинної в розумінні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України», чітко відображає
операції, які були здійсненні між
позивачем та його контрагентами, що
повністю підтверджує правомірність
формування позивачем податкового
кредиту.

Колегія суддів не може не зауважити, що
позивач як покупець, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї. Крім того,
порушення контрагентом податкової
дисципліни, зафіксовані в акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки, не можуть бути підставою для
обмеження права покупця на податковий
кредит за умови реальності
господарської операції.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавленню платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07.

Укладаючи угоду зі своїми
контрагентами, позивач мав всі
документальні підтвердження
господарської правосуб'єктності
контрагентів: здійснювати
господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів приходить до
однозначного висновку, що позивачем
були вчинені всі необхідні дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності. Крім того, позивач не
зобов'язаний перевіряти наявність у
свого контрагента наміру здійснення
господарської діяльності, а також
фіктивність створення останнього,
оскільки дані питання входять до
компетенції інших державних органів.
Правочини укладалися з юридичною
особою, при наявності всіх необхідних
документів, а тому позивач жодним чином
не міг і не повинен був передбачити
дотримання чи недотримання своїм
контрагентом вимог податкового
законодавства.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
операцій.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, як зазначено в
інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби», якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Таким чином, податковий орган не надав
жодних доказів на підтвердження того,
що позивач діяв без належної обачності
й обережності і йому мало бути відомо
про порушення, які допускають його
контрагенти, а також не зазначено інших
обставин, які могли б свідчити про
недобросовісність позивача. Також не
надано жодних доказів, які б свідчили
про наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди - як-то безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, а тому податковий кредит
правомірно сформовано позивачем на
підставі належним чином оформлених
податкових накладних.

У відповідності до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративній справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч. 4 ст. 70 КАС України обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Проаналізувавши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку щодо
необґрунтованості позовних вимог про
скасування спірного податкового
повідомлення-рішення № від 13.04.2012
року.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
правомірність та обґрунтованість
прийняття спірного податкового
повідомлення-рішення, а доводи
апелянта спростовують висновки суду
першої інстанції, в зв'язку з чим спірне
рішення підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність скасування постанови
Черкаського окружного
адміністративного суду від 22 травня 2012
року та постановлення нової про
задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України, якщо
суд апеляційної чи касаційної
інстанції, не повертаючи
адміністративної справи на новий
розгляд, змінить судове рішення або
ухвалить нове, він відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України
передбачено, що якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати стягненню з Державного бюджету
України.

Сплачений Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торгово промислова
компанія «Регіон» судовий збір за
подання адміністративного позову та
апеляційної скарги підлягає стягненню
з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 158, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 212, 254, КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача Товариства
з обмеженою відповідальністю «Торгово
промислова компанія «Регіон» -
задовольнити.

Постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 22 травня 2012
року - скасувати.

Постановити нове рішення по справі,
яким вимоги позивача Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торгово
промислова компанія «Регіон» до
Катеринопільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Черкаської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення -
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Катеринопільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Черкаської області Державної
податкової служби № від 13.04.2012
року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово промислова
компанія «Регіон» 1186,75 грн. судового
збору за подання адміністративного
позову та 629,51 грн. судового збору за
подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки
передбачені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови суду
виготовлено 17.04.2014 року.

Головуючий суддя:
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.

Головуючий суддя

Бистрик Г.М.

Судді:

Оксененко О.М.

Карпушова О.В.