Справа № 2а/487/32/14
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а/487/32/14

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Агєєва Л.І.

Одеській апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

доповідача судді - Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Одесі апеляційні
скарги управління Пенсійного фонду
України в Заводському районі м.
Миколаєва та ОСОБА_1 на постанову
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 09 січня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в Заводському
районі м. Миколаєва про визнання дій
протиправними та про зобов'язання
вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1,
позивач) звернулася до Заводського
районного суду м. Миколаєва з позовом
до управління Пенсійного фонду України
в Заводському районі м. Миколаєва
(надалі - УПФУ в Заводському районі м.
Миколаєва, відповідач), в якому, з
урахуванням уточнень, просила:

- визнати незаконними дії відповідача
щодо відмови у поновленні виплати
пенсії;

- поновити строк для оскарження відмови
у задоволенні заяви про поновлення
виплати пенсії від 11 жовтня 2010 року;

- зобов'язати відповідача поновити
виплату пенсії з моменту першого
звернення із заявою про поновлення
виплати пенсії, тобто з 07 жовтня 2010
року, перерахувати її згідно діючого
законодавства і виплачувати довічно з
урахуванням подальших змін діючого
законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначила, що вона є
громадянкою України.

У 1996 році вона виїхала на постійне
місце проживання до Ізраїлю, однак
перебуває на постійному консульському
обліку в посольстві України в державі
Ізраїль, як громадянка України.

Посилаючись на Рішення
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року, позивач просить
поновити виплату їй пенсії, яка була
призначена ще в лютому 1994 року.

Постановою Заводського районного суду
м. Миколаєва від 09 січня 2014 року
адміністративний позов - задоволено
частково.

Суд визнав дії відповідача щодо
відмови позивачу у поновленні виплати
пенсії неправомірними та зобов'язав
УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва
поновити виплату позивачу пенсії на
підставах, визначених пенсійним
законодавством з 07 жовтня 2010 року.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі УПФУ в
Заводському районі м. Миколаєва
ставиться питання про скасування
судового рішення та відмови в
задоволенні позову, у зв'язку із тим, що
воно постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а також у зв'язку з тим, що висновки суду
не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначено,
про те що суд першої інстанції
безпідставно відмовив в проведенні
перерахунку пенсії згідно діючого
законодавства, чим порушив її права та
законні інтереси.

У зв'язку із наведеним, позивач в
апеляційній скарзі просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове, яким повністю
задовольнити позовні вимоги.

У зв'язку із відсутністю клопотань від
усіх осіб, про розгляд справи за їх
участю, суд апеляційної інстанції
розглянув справу в порядку письмового
провадження, згідно із приписами
статті 197 КАС України.

З'ясувавши обставини справи, доводи
апеляційних скарг, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню на наступних
підставах.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивач є ветераном
праці, що підтверджується відповідним
посвідченням (а.с.7).

У лютому 1996 року позивачу була
призначена пенсія за віком.

У зв'язку із сімейними обставинами,
позивач у 1996 році виїхала на постійне
місце проживання в Ізраїль, де
перебуває на постійному консульському
обліку в посольстві України в державі
Ізраїль, як громадянка України.

07 жовтня 2010 року позивач звернулася до
відповідача із заявою про поновлення
виплати пенсії.

Листом відповідача №226-є-7 від 11 жовтня
2010 року, у задоволенні заяви було
відмовлено, із посиланням на
неврегульованість питання стосовно
виплат пенсій особам, які перебувають
за кордоном.

14 жовтня 2013 року позивач вдруге
звернулася до відповідача із заявою
про поновлення виплати пенсії.

Листом відповідача №241-є-7 від 17 жовтня
2013 року, у задоволенні заяви було
відмовлено.

Враховуючи наведене, позивач
звернулася до суду.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України,
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що Заводський
районний суд м. Миколаєва вірно
визнавши право позивача на поновлення
виплати пенсії, дійшов помилкових
висновків стосовно дати поновлення
такої пенсії.

Право позивача на отримання пенсії
врегульовано наступними правовими
актами .

Так, відповідно до статей 1, 3
Конституції України в Україні як
соціальній, правовій державі людина, її
життя і здоров'я, честь і гідність,
недоторканість і безпека визнаються
найвищою соціальною цінністю.
Утвердження і забезпечення прав та
свобод людини є головним обов'язком
держави. Конституційне право на
соціальний захист включає і право
громадян на забезпечення їх старості.
Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею є однією з форм
соціального захисту. Цим визначається
зміст і характер обов'язку держави
стосовно тих громадян, які набули право
на одержання пенсі.

Право на соціальний захист віднесене
до основоположних прав і свобод. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел і
забезпечується частиною другою статті
22 Конституції України, відповідно до
якої конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина третя
статті 25 Конституції України).

У відповідності зі ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у старості. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Згідно ст.ст. 49, 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09 липня 2003 року
(надалі - Закон №1058), в редакції чинній
на час виникнення спірних
правовідносин, виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачене міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
дана Верховною Радою України. У разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
6 місяців наперед перед виїздом.

Згідно зі ст. 8 КАС України суд, при
вирішенні справи, керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення
частини 2 статті 49 та статті 51 Закону
№1058, які надавали право територіальним
органам Пенсійного фонду припиняти
виплату пенсії на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, визнані такими,
що не відповідають Конституції України
(є неконституційними).

При цьому, в Рішенні Конституційним
Судом зазначено, що право громадянина
на одержання призначеної йому пенсії
не може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні,
оскільки держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, в Україні чи за її
межами.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону
№1058, поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Однак, всупереч наведеним нормам,
відповідачем не було відновлено
виплату пенсії позивачу.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні; держава
відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Положення статті 47 Закону № 1058, на яку
посилається УПФУ в Заводському районі
м. Миколаєва як на підставу відмови
позивачу у поновленні виплати пенсії,
не є перешкодою для реалізації
позивачем свого права на одержання
призначеної йому пенсії, а тому до
уваги судом апеляційної інстанції не
приймається.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов помилкових висновків, щодо
поновлення виплати пенсії позивачу
саме з 07 жовтня 2010 року, у зв'язку із
наступним.

Так, звертаючись у жовтні 2010 року до
відповідача із заявою про поновлення
виплати пенсії та отримавши відмову,
позивач не оскаржила її в судовому
порядку.

Доводи стосовно того, що позивач чекала
на законодавче врегулювання цього
питання не є поважними та судом
апеляційної інстанції до уваги не
приймаються.

Відповідно до ч.2 статті 5 КАС України,
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Частиною 2 статі 99 КАС України (в
редакції, яка діяла на час звернення
позивача до суду із позовом) визначено,
що для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Позивач звернулася до суду лише 22
жовтня 2013 року.

Отже, позивач не скористалася своїм
правом у 2010 році на оскарження відмови
відповідача у поновленні пенсійних
виплат, у зв'язку із чим, її вимоги в
частині поновлення виплат пенсії з 07
жовтня 2010 року по 21 квітня 2013 року
підлягають залишенню без розгляду.

З урахуванням наведеного, відповідач
повинен здійснити поновлення
пенсійних виплат ОСОБА_1 з 22 квітня 2013
року.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає правильним рішення суду першої
інстанції в частині відмови позивачу у
задоволенні вимог про перерахунок
пенсії довічно з урахуванням подальших
змін діючого законодавства.

Доводи апелянта в особі ОСОБА_1 про те,
що суд повинен був винести рішення на
майбутнє не засновано на законодавстві
України.

Так, відповідно до ч.1 п.8 ст.3 КАС
України, позивач - особа, на захист прав,
свобод та інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду.

Предметом даного позову, є порушення
права позивача на отримання нею пенсі,
як громадянкою, яка проживає за
кордоном, тому воно повинно бути
захищено судом.

Право позивача на отримання
конкретного розміру пенсії не є
порушеним, тому що орган пенсійного
Фонду ще не призначив її пенсію та не
визначився з її розміром.

Враховуючи, що судом першої інстанції
було допущено неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
постановлене судове рішення на
підставі ст.202 КАС України підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення вимог
позивача.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, ст. 202, 205, 207, 254
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги управління
Пенсійного фонду України в Заводському
районі м. Миколаєва та ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Постанову Заводського районного суду
м. Миколаєва від 09 січня 2014 року -
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в Заводському
районі м. Миколаєва про визнання дій
протиправними та про зобов'язання
вчинити певні дії за період з 07 жовтня
2010 року по 21 квітня 2013 року - залишити
без розгляду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Заводському районі м. Миколаєва про
визнання дій протиправними та про
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

Визнати дії управління Пенсійного
фонду України в Заводському районі м.
Миколаєва щодо відмови ОСОБА_1 у
відновленні виплати раніше
призначеної пенсії - протиправними.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Заводському районі м.
Миколаєва відновити ОСОБА_1 виплату
раніше призначеної пенсії з 22 квітня 2013
року.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку ст. 254 КАС України та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя
І.О. Турецька

суддя
Л.В. Стас

суддя
І.П. Косцова