Справа № 804/3377/14
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
24 квітня 2014 р. Справа № 804/3377/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава
Вікторовича при секретаріЛісна А.М.
за участю: представника позивача
представника відповідача ОСОБА_3,
Подафа В. О. Мадалиць В.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровска Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання недійсними
висновків акту перевірки та скасування
податкового повідомлення - рішення
Позивач звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом, у
якому просить суд:
- визнати недійсними висновки акту №
489/17/2/НОМЕР_1 від 28.01.2013 року;
- скасувати податкове повідомлення -
рішення від 14.02.2013 року № на суму
18 233,40 грн., в т.ч. за основним платежем 14
585,90 грн. і штрафною санкцією 3647,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач дійшов до безпідставного
висновку про безтоварність
господарських операцій позивача
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ВПФ
Ліфтпромсервіс», оскільки факт
реальності господарської операції
підтверджується видатковими
накладними, податковими накладними.
Також позивач наголосив на тому, що
придбаний у ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс»
товар був використаний у власній
господарській діяльності позивача, а
саме: реалізований повністю на користь
третіх осіб. Також позивач звернув
увагу суду на той факт, що порушення
податкової дисципліни вчинене ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс», а також визнання
недійсними правочинів вчинених ТОВ
«ВПФ Ліфтпромсервіс» з контрагентами,
не можуть слугувати підставою для
позбавлення позивача права на
податковий кредит. Позивач у
судовому засіданні підтримав заявлені
позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог, вказуючи на те, що
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення прийнято на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.
Відповідач наголосив на тому, що
правочин, укладений позивачем з ТОВ
«ВПФ Ліфтпромсервіс», не спрямовані на
настання реальних правових наслідків у
зв'язку з наступним:

- позивачем не надано до перевірки
документів, які б підтверджували факт
транспортування товару від ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» до позивача.

Дослідивши письмові докази наявні у
матеріалах справи, заслухавши
пояснення представників сторін, суд
встановив наступне.

З 23.01.2013 року по 25.01.2013 року відповідачем
проведено позапланову невиїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
взаємовідносин з ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» за період з 01.01.2010 року
по 31.01.2010 року.

За наслідками вищевказаної перевірки
складно Акт № 489/17/2/НОМЕР_1 від 28.01.2013
року.

У вищевказаному акті відповідачем
зроблено висновок про не спрямованість
правочинів, які укладено позивачем з
ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс» на настання
реальних наслідків.

Висновок відповідача щодо
нереальності правочинів
обгрунтовується тим, що правочини
здійснені без мети настання реальних
наслідків, у зв'язку з наступним:

- позивачем не надано до перевірки
документів, які б підтверджували факт
транспортування товару від ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» до позивача.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято на направлено
позивачу податкове повідомлення -
рішення від 14.02.2013 року № на суму
18 233,40 грн., в т.ч. за основним платежем 14
585,90 грн. і штрафною санкцією 3647,50 грн.

Суд не погоджується з висновками
відповідача зробленим у Акті №
489/17/2/НОМЕР_1 від 28.01.2013 року щодо
нереальності договорів укладених
позивачем з ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс» у
зв'язку з наступним.

У відповідності до інформаційного
листа Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
«Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби»
процесуальна діяльність суду із
встановлення обґрунтованості права
платника податку на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість повинна
включати такі етапи:

1. встановлення факту здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції - договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо. Необхідно
перевірити фізичні, технічні та
технологічні можливості певної особи
до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення, приміщень для
зберігання товарів тощо; можливість
здійснення операцій з відповідною
кількістю певного товару у відповідні
строки з урахуванням терміну його
придатності, доступності на ринку тощо;
наявність відповідних ліцензій та
інших дозвільних документів, що
необхідні для ведення певного виду
господарської діяльності.

2. встановлення спеціальної
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Особа, яка
видає податкову накладну , повинна бути
зареєстрована як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.

3. встановлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг) і господарською
діяльністю платника податку.

4. встановлення дотримання платником
податку спеціальних вимог щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту та/або бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість

5. встановлення факту надмірної сплати
податку на додану вартість у ціні
товарів (послуг), що придбані платником
податку.

Аналогічна позиція викладена також у
листі Вищого адміністративного суду
України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Також у вищевказаному листі Вищого
адміністративного суду України
зазначено, що не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючим органом грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі і нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку. При цьому
взаємовідносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Оцінуватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Таким чином, судом відхиляються доводи
відповідача про те, що правочини
укладені позивачем ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» є нікчемним через те,
що за ланцюгом між попередніми
контрагентами ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» правочини визнані
податковим органом нікчемними,
оскільки відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, відповідач не надав суду
беззаперечних доказів того, що не
виконання контрагентами ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» своїх договірних
зобов'язань, мало наслідком
безтоварність операцій між позивачем
та ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс».

Суд також зазначає, що не є підставою
для відмови у праві на податковий
кредит порушення податкової
дисципліни, вчинені ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» (аналогічну позицію
займає Верховний Суд України у
постанові від 13.01.2009 року, номер
судового рішення в ЄДРСР - 3060678).

Отже, судом підлягає дослідженню факт
реальності господарської операції між
позивачем та ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс».

Судом також встановлено, що між
позивачем та ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс»
укладено договір поставки № 150909 від
15.09.2009 року, у відповідності до умов
якого ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс»
зобов'язувалось поставити позивачу
товар, а останній зобов'язувався його
оплатити.

Факт поставки товарно-матеріальних
цінностей ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс»
позивачу підтверджується копіями
видаткових накладних № ЛП-0013 від 18.01.2010
року, № ЛП-0014 від 22.01.2014 року, № ЛП-0015 від
15.01.2010 року, які знаходяться у
матеріалах справи та вказані у Акті
перевірки 489/17/2/НОМЕР_1 від 28.01.2013 року.

Вказані документи відповідають ч.2 ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс» виписало
позивачу податкові накладні № 25 від
18.01.2010 року, № 26 від 22.01.2010 року, № 27 від
15.01.2010 року, які складено у
відповідності до Закону України «Про
податок на додану вартість» (чинного на
час виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до відомостей з
офіційного сайту Міндоходів і зборів
України свідоцтво платника ПДВ ТОВ
«ВПФ Ліфтпромсервіс» анульовано 13.07.2010
року, тобто на момент здійснення
господарської операції з позивачем ТОВ
«ВПФ Ліфтпромсервіс» було платником
податку на додану вартість та вправі
було видавати податкові накладні.

Судом на підставі спеціального витягу
з ЄДРПОУ, який знаходиться у матеріалах
справи, встановлено, що ТОВ «ВПФ
Ліфтпромсервіс» припинено як юридична
особа 16.05.2011 року, у зв'язку з визнанням
її банкрутом.

Тобто, станом на момент здійснення з
позивачем господарської операції ТОВ
«ВПФ Ліфтпромсервіс» було юридичною
особою.

Судом також встановлено, що товар
отриманий від ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс»
використаний позивачем у власній
господарській діяльності, а саме:
проданий третім особам. Факт
реалізації товару на користь третіх
осіб підтверджується наступними
документами: копією договору поставки
між позивачем та ТОВ «Медсервіс
Інвест», копіями видаткових накладних,
копіями довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

У відповідності до інформаційного
листа Вищого адміністративного суду
України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 року «Щодо
підтвердження даних податкового
обліку» документи та інші дані, що
спростовують реальність здійснення
господарської операції, яка
відображена в податковому обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, змісту послуг, що надаються
тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

На підставі викладеного, судом
встановлено рух товарів між позивачем
та ТОВ «ВПФ Ліфтпромсервіс».

У листі Міністерства доходів і зборів
України від 19.09.2013 року №
11569/6/99-99-22-01-15/1128 вказано про те, що
товарно-транспортна накладана не
включена до переліку документів, які
визначають право на формування
податкового кредиту.

Таким чином, оскаржуване податкове
повідомлення - рішення є протиправним
та підлягає скасуванню.

Стосовно заявленої позовної вимоги:
визнати недійсними висновки акту №
489/17/2/НОМЕР_1 від 28.01.2013 року, то суд
відмовляє у її задоволенні виходячи з
наступного.

Згідно правової позиції Верховного
Суду України, яка викладена у постанові
від 10.09.2013 року по справі № 21-237а13, акт
перевірки не є рішенням суб'єкта
владних повноважень у розумінні статті
17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких
прав і обов'язків для осіб, робота
(діяльність) яких перевірялися, тому
його висновки не можуть бути предметом
спору. Відсутність спірних відносин, в
свою чергу, виключає можливість
звернення до суду, оскільки відсутнє
право, що підлягає судовому захисту.
Акт перевірки є носієм доказової
інформації про виявлені контролюючим
органом порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
суб'єктами господарювання, документом,
на підставі якого приймається
відповідне рішення контролюючого
органу, а тому оцінка акта, в тому числі
й оцінка дій службових осіб
контролюючого органу щодо його
складання, викладення у ньому
висновків перевірки, може бути надана
судом при вирішенні спору щодо
оскарження рішення, прийнятого на
підставі такого акта.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України у
разі якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійсненні позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що заявлені
позивачем позовні вимоги носять
одночасно майновий (скасування
податкового повідомлення - рішення) та
немайновий (визнати недійсними
висновки акту перевірки) характери.

Таким чином, у відповідності до ч.3 ст. 6
Закону України «Про судовий збір»
позивач повинен був сплатити судовий
збір за немайнову вимогу - 73,08 грн. та
1872,00 грн. - за майнову вимогу, загалом
1945,08 грн.

Про те, згідно ч.3 ст. 4 Закону України
«Про судовий збір» позивач сплатив при
зверненні до суду 10% розміру ставки
судового збору за майнову вимогу.

За немайнову вимогу позивачем судовий
збір не сплачено.

Враховуючи те, що позовні вимоги
задоволено частково, то позивачу
підлягає поверненню судовий збір за
майнову вимогу у розмірі 182,70 грн. та
стягненню судовий збір за немайнову
вимогу 73,08 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 50, 70, 71, 72, 86, 159-163 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 14.02.2013 року № на суму
18 233,40 грн., в т.ч. за основним платежем 14
585,90 грн. і штрафною санкцією 3647,50 грн.

В іншій частині заявлених позовних
вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 182,70
гривень.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 на користь Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 73,08 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
24 квітня 2014 року

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили станом на 24.04.2014
року Суддя З оригіналом згідно
Помічник судді С.В.
Златін С.В. Златін
Р.Ю. Ричка