Справа № 819/492/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/492/14-a

"08" квітня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

суддів:
Мандзія О. П.,

Подлісної І. М.,

за участю:

секретаря
судового засідання Найко
Н.І.,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача та
третьої особи - Франківа В. П.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Тернополі справу за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної
реєстраційної служби України, третя
особа - Реєстраційна служба
Тернопільського міського управління
юстиції, про скасування рішення про
відмову в державній реєстрації прав та
їх обтяжень №9861908 від 13.01.2014 року та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулась до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області про
зобов'язання вчинити дії щодо
державної реєстрації права власності
на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що не має змоги
оформити право власності для
обслуговування належного їй майна на
праві власності - квартиру АДРЕСА_1,
оскільки реєстраційна служба
безпідставно відмовляє їй в реєстрації
її права власності на вказану
нерухомість.

У ході розгляду даної справи за заявою
ОСОБА_2, виходячи із заявлених позовних
вимог, - судом здійснено заміну одного з
визначених позивачем відповідачів на
належного, а саме: замінено
Реєстраційну службу Тернопільського
міського управління юстиції на
належного відповідача - Державну
реєстраційну службу України, оскільки
рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень
прийнято державним реєстратором
Державної реєстраційної служби
України. Реєстраційна служба
Тернопільського міського управління
юстиції залучена в якості третьої
особи без самостійних вимог на стороні
відповідача.

Водночас, позивачем подано заяву за вх.
№3030 про збільшення позовних вимог -
вимогами про скасування рішення
Державної реєстраційної служби
України №9861908 від 13.01.2014 року.

Таким чином, врахуванням здійсненої
заміни відповідача, на розгляд суду
поставлені питання про:

- скасування рішення про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень №9861908 від 13.01.2014 року;

- зобов'язання Державної реєстраційної
служби України вчинити дії щодо
державної реєстрації права власності
на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала, надала пояснення
аналогічні викладеним в позовній
заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач подав письмові заперечення
до суду вх. №3293 від 12.04.2014 року, в яких
посилається на необґрунтованість та
безпідставність заявлених позивачем
вимог.

В судовому засіданні представник
відповідача та третьої особи, позовні
вимоги не визнав, надав пояснення
аналогічні викладеним в запереченнях,
просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників
адміністративного процесу, дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступні обставини.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 25.11.2013 року у справі
№607/19822/13-а, яке набрало законної сили у
встановленому законом порядку, -
визнано за позивачем, ОСОБА_2 право
власності на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

24.12.2013 року позивач подала до
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції заяву про
державну реєстрацію права власності на
вищезазначену трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

11.01.2014 року державним реєстратором прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України прийнято
рішення №9861908 про відмову у державній
реєстрації права власності. Підставою
для відмови зазначено неподання
документів, що підтверджують надання
дозволу на реконструкцію та прийняття
даного об'єкту в експлуатацію, чим
порушено вимоги Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого Постановою КМУ
від 13.04.2011 року №461. Крім того,
встановлено, що право власності на
квартиру, щодо якої подана заява,
зареєстровано як нежитлове приміщення
та відсутні дані про припинення
скасування цього права власності.

Вподальшому, не погоджуючись із таким
рішенням відповідача, позивач
звернулась до суду із даним позовом.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши учасників процесу,
розглянувши доводи, викладені в позові
та в письмових запереченнях, надавши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню, - з
огляду на наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції
України, права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 41 Конституції
України право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

Згідно частин першої та другої статті
182 Цивільного кодексу України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з
того, що відносини, пов'язані з
державною реєстрацією речових прав на
нерухоме майно всіх форм власності, їх
обтяжень, інших прав, які підлягають
реєстрації, та правочинів щодо
нерухомості, а також самі правові,
економічні, організаційні засади
проведення державної реєстрації
речових та їх обтяжень - регулюються
Законом України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" вiд 01.07.2004 року №
1952-IV.

При цьому, у відповідності до частини 13
ст. 15 вказаного Закону - порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, а також порядок
надання інформації з Державного
реєстру прав встановлює Кабінет
Міністрів України (частина 13 статті 15).

Станом на момент винесення
відповідачем оскаржуваного ОСОБА_2
рішення про відмову в державній
реєстрації прав, - нормативним актом,
який визначав процедуру проведення
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень (далі -
державна реєстрація прав), перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав, а також процедуру взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна - був
Порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою КМ України
№703 від 22.06.2011 року (далі по тексту -
Порядок №703).

У відповідності до положень пункту 1
частини 2 ст. 9 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" (із
змінами, внесеними згідно із Законом
України від 04.07.2012 р. N 5037-VI)- державний
реєстратор прав на нерухоме майно
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав.

Частиною 4 ст. 15 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"
встановлено, що державній реєстрації
підлягають виключно заявлені права та
їх обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.

Пунктом 12 Порядку № 703 передбачено, що
під час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо: 1)
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у встановлених законом
випадках); 2) повноважень заявника; 3)
відомостей про нерухоме майно, речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
наявних у Державному реєстрі прав та
поданих документах; 4) наявності
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до закону; 5)
наявності факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

Відповідно до п. 26 Порядку №703 для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами - є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

Перелік документів, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно визначено у п. 27
Порядку №703.

Згідно з пунктом 23 Порядку №703 -
Державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Такі підстави для відмови в державній
реєстрації прав визначені статтею 24
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

При цьому, даною статтею визначено ряд
окремих підстав, які є самостійними
підставами для прийняття державним
реєстратором рішень про відмову в
державній реєстрації прав.

Так, зокрема, у відповідності до
положень пункту 5 частини 1 ст. 24 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" у державній реєстрації прав
та їх обтяжень може бути відмовлено у
разі, якщо подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Пунктом 55 Порядку №703 передбачено, що
для проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно у зв'язку з
переведенням об'єкта нерухомого майна
з житлового у нежитловий або з
нежитлового у житловий заявник, крім
документів, що зазначені у пунктах 27 - 29
і 31 цього Порядку, подає органові
державної реєстрації прав рішення
відповідного органу, уповноваженого
законом на прийняття рішення про
переведення об'єкта нерухомого майна з
житлового в нежитловий або з
нежитлового в житловий. У разі коли під
час переведення об'єкта нерухомого
майна з житлового в нежитловий або з
нежитлового в житловий проводиться
реконструкція такого об'єкта, заявник,
крім документів, що зазначені в абзаці
першому цього пункту, подає органові
державної реєстрації прав документи,
що зазначені у пункті 44 цього Порядку.

При вирішенні зазначеної справи, суд
виходить з того, що станом на день
розгляду даної справи в суді, як і на
день звернення позивача до
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції із заявою
про державну реєстрацію права
власності на нерухоме майно, - чинним
законодавством України не встановлено
обов'язкового надання дозволу на
переведення об'єкту нерухомого майна з
нежитлового в нежитловий фонд - саме
органами місцевого самоврядування, так
само, як і не передбачено прийняття
будь - якого іншого рішення з цього
приводу.

В свою чергу, відповідно до п. 2 Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженого
постановою КМ України №461 від 13.04.2011
року, який визначає процедуру
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, - прийняття в
експлуатацію об'єктів, що належать до I -
III категорії складності, та об'єктів,
будівництво яких здійснено на підставі
будівельного паспорта, - проводиться
шляхом реєстрації Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
та її територіальними органами поданої
замовником декларації про готовність
об'єкта до експлуатації.

Зареєстрована декларація або
сертифікат - є підставою для укладення
договорів про постачання на прийнятий
в експлуатацію об'єкт необхідних для
його функціонування ресурсів - води,
газу, тепла, електроенергії, включення
даних про такий об'єкт до державної
статистичної звітності та оформлення
права власності на нього. Підключення
об'єкта, прийнятого в експлуатацію, до
інженерних мереж здійснюється
відповідно до Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
протягом десяти днів з дня
відповідного звернення замовника до
осіб, які є власниками відповідних
елементів інженерної інфраструктури
або здійснюють їх експлуатацію (пункт
13).

Таким чином, виходячи з системного
аналізу норм чинного законодавства,
суд приходить до переконання, що
декларація про готовність об'єкта до
експлуатації зареєстрована Державною
архітектурно-будівельною інспекцією, в
розумінні п. 55 Порядку №703, і є -
документом (рішенням) відповідного
органу, уповноваженого законом на
прийняття рішення про переведення
об'єкта нерухомого майна з житлового в
нежитловий або з нежитлового в
житловий.

В судовому засіданні сама позивач
визнала, що декларацію про готовність
об'єкта до експлуатації вона до
інспекції ДАБК у Тернопільській
області не подавала.

Як пояснила позивач, про необхідність
виготовлення такого документу та
подачі його при зверненні до
Реєстраційної служби Тернопільського
міського управління юстиції із заявою
про реєстрацію права власності на
квартиру, - вона не знала.

Таким чином, вищезазначене свідчить
про те, що документ, який підтверджує
прийняття в експлуатацію належної
позивачу на праві власності
трикімнатної квартири, як закінченого
будівництвом об'єкта, що належить до
відповідної категорії складності, -
відсутній.

Водночас, відсутність реєстрації
Державною архітектурно-будівельною
інспекцією та її територіальними
органами декларації про готовність
вказаного об'єкта до експлуатації - є
порушенням п.2 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою КМ
України №461 від 13.04.2011 року.

Вищезазначене, навіть за наявності
судового рішення, яким за позивачем
визнано право власності на вказану
квартиру, - не дає можливості
зареєструвати за ОСОБА_2
вищезазначений об'єкт нерухомого майна
як житлове приміщення у відповідності
до вимог Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" та Порядку №703.

Відтак, суд приходить до переконання,
що відповідач правомірно відмовив
позивачу в державній реєстрації права
власності на нерухоме майно, оскільки
подані нею документи не давали змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують.

Частиною першою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
- суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Під час судового розгляду справи судом
не встановлено будь-яких доказів, які б
свідчили про неправомірність
оскаржуваного позивачем рішення
Державної реєстраційної служби
України та допущення порушень прав чи
інтересів позивача при прийнятті цього
рішення.

Не встановлено судом і обставин, які б,
зважаючи на положення чинного
законодавства, - свідчили про наявність
підстав і для зобов'язання відповідача
вчинити реєстраційні дії, про які
просить позивач у позові.

При цьому, як вірно звернув увагу
відповідач, положеннями частини 3
статті 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" передбачено, що
відмова в державній реєстрації прав та
їх обтяжень з підстав, зазначених у
пунктах 4, 52 - 56 частини першої цієї
статті, не позбавляє заявника права
повторно звернутися із заявою за умови
усунення перешкод для державної
реєстрації прав та їх обтяжень.

Відтак, у разі виготовлення та
реєстрації декларації про готовність
об'єкта до експлуатації та подальшого
подання такої декларації при
повторному зверненні із заявою про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно, - здійснення державної
реєстрації права власності за
позивачем буде можливим.

Таким чином, беручи до уваги все
вищевикладене, всебічно і повно
проаналізувавши норми законодавства,
діючі на час виникнення спірних
правовідносин, а також з'ясувавши всі
фактичні обставини, що були предметом
розгляду у даній справі, об'єктивно
оцінюючи наявні у матеріалах справи
письмові докази, які мають юридичне
значення для її розгляду і вирішення
спору по суті, в їх сукупності,- суд
прийшов до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 94, 153,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Повний текст постанови складено 14.04.2014
року/.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Судді:
Мандзій О. П.

Подлісна І. М.

Копія
вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.