Справа № 826/16082/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук
Суддя-доповідач: Оксененко
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ніколаєнко М.Г.,

за участю представника позивача -
Кучеренка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Поларіс Сателіт А" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 листопада 2013
року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Поларіс Сателіт А" до
державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Поларіс Сателіт А"
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Оболонському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
25.06.2013р. № та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11 листопада 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням позивач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову,
посилаючись на її неправильність,
неповноту дослідження доказів і
встановлення обставин у справі,
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
державною податковою інспекцією у
Оболонському районі м. Києва було
проведено позапланову виїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поларіс Сателіт А" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ПП «АРДЕЯ-ТЕХ» та з ПП «НОВО-КОМ» за
період з 01.10.2010 р. по 30.06.2011 р.

За результатами зазначеної перевірки
відповідачем було складено Акт
перевірки від 06.06.2013 року №7/22.7/36507460, в
якому зроблено висновок про порушення
позивачем вимог п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9
п.5.3, пп.5.4.2 п.5.4 ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
п.138.1 ст.138, пп.139.1.9 п. 139.1 ст.139
Податкового Кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток за перевіряє мий період на
загальну суму 142436 грн., в тому числі за
2010 рік у сумі 36276 грн., 1 кв. 2011 у сумі 61924
грн., 11 кв. 2011 у сумі 44236 грн.; пп.7.2.3. пп.7.2.6
п.7.2, п.п.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4 сг.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", п. 198.3, п.198.2, п.198.6 ст.398, пп. 200.1
та пп 200.2 ст.200 Податкового Кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за
перевіряємий період на загальну суму
117027 грн., в т.ч. за жовтень 2010 на суму 14118
грн., листопад 2010 на суму 7158 грн.,
грудень 2010 на суму 7745 грн., січень 2011 на
суму 8039 грн., лютий 2011 на суму 22015 грн.,
березень 2011 на суму 19485 грн., травень 2011
на суму 20000 грн., червень 2011 на суму 18467
грн..

На підставі висновків вказаного Акту
перевірки державною податковою
інспекцією у Оболонському районі м.
Києва було прийнято податкові
повідомлення-рішення від 25.06.2013 р.
№ року, яким за позивачем
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 124 284,00
грн. (за основним платежем 117 027,00
штрафні (фінансові) санкції 7 257,00 грн.)
та № року, яким за позивачем
визначено податкове зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 151 506,00 грн.
(за основним платежем 142 436,00 штрафні
(фінансові) санкції 9 070,00 грн.).

Не погодившись з вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що позивачем не
доведено реальності господарських
операцій по взаємовідносинам з
контрагентами ПП «АРДЕЯ-ТЕХ» та ПП
«НОВО-КОМ», а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, в свою чергу,
довів правомірність прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з вказаним
рішенням суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України визначено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України).

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Аналогічні вимоги визначено пунктами
7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», підпунктом 5.3.9 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наступних умов: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
між позивачем (Покупець), з одного боку,
та ПП «Ново-Ком» (Продавець), з іншого
боку, було укладено Договір поставки
№01/02 від 01.02.2011 р. (надалі Договір №01/02).

У відповідності до п. 1.1, п. 1.2 Договору
№01/02, Постачальник передає у власність,
а Покупець приймає та оплачує на умовах
даного Договору авто товари,
обладнання та авто - аксесуари тощо
(далі - товар). Кількість, асортимент,
ціни товару визначені у специфікаціях
на кожну окрему партію товару, які
становлять невід'ємну частину даного
Договору.

На підтвердження виконання вказаного
договору з ПП «Ново-Ком» позивачем
надано до суду наступні первинні та
розрахункові документи: видаткові
накладні, акт здачі-приймання робіт
(надання послуг), рахунок-фактури,
податкову накладну, виписку банку,
товарно-транспортні накладні.

Проте, колегія суддів відмічає, що
судом першої інстанції не досліджено
той факт, що позивачем крім вказаних
документів не надано жодних інших
документів, підтверджуючих реальність
здійснення господарських операцій,
зокрема таких як: сертифікати
виробника (товар), відсутні
довіреностей на передачу (отримання)
товару, книги обліку продажу та
придбання товарів за вказаний період,
актів прийому-передачі придбаного
товару, документів на підтвердження
оприбуткування та складського обліку
товару, документи на підтвердження
використання вказаної продукції у
своїй господарській діяльності.

Крім того, між позивачем (Замовник), з
одного боку, та ТОВ «АРДЕЯ-ТЕХ»
(Виконавець), з іншого боку, було
укладено Договір надання послуг №ТО-01
від 01.10.2010 р. (надалі Договір № ТО-01).

У відповідності до п. 1.1 Договору № ТО-01,
в порядку та на умовах визначених цим
Договором, Замовник замовляє, а
Виконавець бере на себе зобов'язання
надати послуги по технічному
обслуговуванню систем супутникового
моніторингу Замовника, та виконати
інші Роботи за його завданням, а
Замовник зобов'язується прийняти і
вчасно оплатити вказані Роботи в
порядку, у строк та на умовах,
визначених цим Договором.

До Договору №ТО-01 сторонами були
підписані Завдання, за якими
передбачено, що Виконавець, для
забезпечення стабільної та
безперебійної роботи систем
супутникового моніторингу, далі за
текстом - "Система", має надати послуги
по технічному обслуговуванню Систем,
що встановлені на автомобілях
Клієнтів. Замовника . реєстраційні дані
яких наведені в цьому замовленні.
Система - це обладнання, яке дозволяє з
Диспетчерського Центру Замовника (далі
за текстом - "ДЦ") контролювати стан
пристроїв установлених на Автомобілі
Клієнта Замовника, визначати і
транслювати на комп'ютер Замовника
місцезнаходження, швидкість руху та
історію перебування Автомобіля і
надавати інші додаткові послуги, дані
Автомобілів та Клієнтів Замовника.

Позивачем надано суду в підтвердження
виконаних робіт по договору наступні
документи: видаткові накладні, Акт
здачі-приймання робіт (надання послуг),
рахунок-фактури, податкову накладну,
виписку банку, товарно-транспортні
накладні.

Проте, в матеріалах справи відсутні
докази установлення систем
супутникового моніторингу, докази
використання даної програми в
господарській діяльності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідач, в свою чергу, як на
підтвердження правомірності прийнятих
ним податкових повідомлень-рішень,
посилається на обставини, встановлені
в акті Алчевської ОДПІ від 15.05.2012
№299/22-300/37156768 про результати
позапланової невиїзної документальної
перевірки ПП "Ардея-Тех" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з ПДВ за період з 01.09.2010
по 31.05.2011. У вказаному акті зазначено, що
діяльність ПП "Ардея-Тех" здійснюється
поза межами правового поля, зважаючи на
відсутність у вказаного контрагента
матеріально-технічних засобів та
трудових ресурсів для провадження
господарської діяльності. Також, в акті
зазначено, що засновник, директор і
бухгалтер ПП "Ардея-Тех" ОСОБА_3
відмовився надавати пояснення на
підставі ст. 63 Конституції України, а
згідно з поясненнями гр. ОСОБА_4 від
07.11.2011 - сусіда, ОСОБА_3 часто зловживає
алкогольними напоями, немає постійної
роботи, в побутовому плані матеріальне
забезпечення - нижче середнього. Також
гр. ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_3
підприємницькою діяльністю не
займається, а також не є керівником
будь-якого підприємства, так як в
літній період року ОСОБА_3
відпрацьовував різноробочим на одному
з будівельних підприємств міста.

Також, в акті Алчевської ОДПІ № 315/231-
36917481 від 10.02.12р. «Про результати
позапланової невиїзної документальної
перевірки ПП «Ново-Ком» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період 01.02.2011 року по 30.09.2011
року» встановлено неможливість
фактичного здійснення ПП «Ново-Ком»
господарських операцій через
відсутність майна, персоналу та інших
матеріальних ресурсів, необхідних для
здійснення операцій з купівлі -
продажу; ненадання (відсутність на
момент проведення перевірки) первинних
підтверджуючих документів щодо
визначення платником податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість.

З огляду на зазначене, податковий орган
дійшов висновку про те, що
взаємовідносини між ПП "Ардея-Тех" та ПП
«Ново-Ком» та позивачем не спричиняють
реального настання правових наслідків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
позивачем, в свою чергу, не доведено,
яким саме чином його контрагенти ПП
"Ардея-Тех" та ПП «Ново-Ком» без
наявності жодної
матеріально-технічної бази
(адміністративних та інших будівель
(офісного приміщення, складів,
технічних приміщень, гаражів, інше),
устаткування, а також відповідних
трудових ресурсів, мали змогу
виконувати послуги з поставки товару -
обладнання, а також надання послуг по
технічному обслуговуванню систем
супутникового моніторингу без
залучення субпідрядних організацій.

Крім того, позивачем не було також
надано суду доказів щодо укладення
його контрагентами субпідрядних
договорів з метою виконання договірних
відносин із позивачем, які відповідно
передбачали необхідність наявності
матеріально-технічної бази
(устаткування, транспортних засобів) та
відповідних трудових ресурсів.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає, що сам факт наявності у
платника податків податкових
накладних і платіжних доручень не може
бути єдиною та беззаперечною підставою
для формування податкового кредиту,
при наявності встановлення
відсутності реального здійснення
господарських операцій між платником
податків та його контрагентом, а саме
за відсутності фізичних, технічних та
технологічних можливостей у
контрагента до вчинення тих чи інших
дій, що становлять зміст господарської
операції.

Так, згідно Листа ВАСУ від 02.06.2011 р. №
742/11/13-11, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість с факт придбання товарів та
послуг із метою їх використання в
господарській діяльності. Витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Крім того, в Постанові Верховного суду
України від 08.09.2009 р. у справі № 21-737во09
зазначено, що про необґрунтованість
податкової вигоди може свідчити
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів, а також письмові
заперечення посадових осіб
контрагентів, що будь-яких документів,
угод, платіжних доручень, банківських
та господарських документів.

Виходячи з положень ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9
цього ж Закону «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та пунктів п.2.4., 2.5., 2.13.
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, первинний документ
повинен мати такий обов'язковий
реквізит, як особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Таким чином, податкова звітність
формується на підставі первинних
бухгалтерських документів, які
підтверджують фактичне здійснення
операцій та одним з обов'язкових
реквізитів яких є особистий підпис
уповноваженої особи, яка підписала цей
документ на підтвердження фактичного
здійснення господарської операції.

В контексті наведеного колегія суддів
зазначає, що обов'язковими реквізитами
у праві визнаються обов'язкові дані,
які мають бути в будь-якому документі
для визнання його дійсним, таким, що має
юридичну силу (значимість).

Отже, підписання первинних документів
уповноваженою особою на підтвердження
фактичного здійснення операції надає
документу юридичну силу, робить його
дійсним та, відповідно, є підставою для
виникнення відповідних податкових
наслідків за фактично здійсненою
господарською операцією.

У той же час, у разі підписання
первинного документу (податкової
накладної) не уповноваженою особою,
такий документ не створює будь-яких
правових наслідків у бухгалтерському,
а отже і у податковому обліку (у вигляді
виникнення права на податковий кредит),
як і документ на якому імітовано підпис
уповноваженої особи.

При цьому, Наказом Державної
податкової адміністрації України від 30
травня 1997 року №165 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 23 червня
1997 року за №233/2037) затверджений Порядок
заповнення податкової накладної.

Відповідно до пп. 2 зазначеного Порядку,
податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Відповідно до п. 5 Порядку, податкова
накладна вважається недійсною у разі
її заповнення іншою особою, ніж
вказаною у пункті 2 даного Порядку.

Відповідно до п. 18 Порядку, всі складені
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
поставку товарів (послуг), та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця.

Отже, для надання податковій накладній
юридичної сили обов'язковим реквізитом
є підпис особи, уповноваженої
платником податку здійснювати
постачання товарів/послуг, та відтиск
печатки такого платника податку.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Як підтверджується матеріалами справи,
директор та керівник ПП "Ардея-Тех"
ОСОБА_3, від імені якої підписані усі
первинні документи, їх не підписувала.

Отже, з урахуванням того, що, підписи в
первинних документах виконані не гр.
ОСОБА_3, а іншою особою, при відсутності
управлінського та іншого
кваліфікованого персоналу, надані
позивачем документи не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що у правовідносинах з
іншими особами ПП "Ардея-Тех"
представляла неуповноважена особа.

Отже, з урахуванням того, що директор
ПП "Ардея-Тех" гр. ОСОБА_3 не здійснював
господарську діяльність від імені
вказаного підприємства та відсутності
доказів на підтвердження ким така
діяльність здійснювалась при
відсутності управлінського та іншого
кваліфікованого персоналу, надані
позивачем документи не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг.

Така правова позиція узгоджується з
позицією Верховного Суду України,
викладеною у постанові від 05.03.2012 року,
у якій ВСУ зазначено, що сама лише
наявність у платника податків
податкових накладних, виписаних від
імені його контрагентів, не є
достатньою підставою для включення сум
ПДВ до податкового кредиту, якщо особи,
від імені яких складено такі документи
заперечують свою участь у створенні та
діяльності цих товариств, зокрема, й у
підписанні будь-яких первинних
документів, отже, виписані від їх імені
податкові накладні не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг, а
тому віднесення відображених у них сум
ПДВ до податкового кредиту є
безпідставним.

З огляду на викладене, судова колегія
приходить до висновку, що відповідні
угоди не мали реального характеру, що
свідчить про необґрунтованість
позовних вимог та є підставою для
відмови в їх задоволенні.

Колегія суддів наголошує на тому, що
реальність операцій позивачем суду не
доведено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Так, відповідачем надано належні
докази на підтвердження висновку про
порушення позивачем податкового
законодавства, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Поларіс
Сателіт А" залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 листопада 2013
року без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в порядку та строки
передбачені ст. 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:

О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В. Карпушова

Ухвалу в повному тексті
виготовлено 15.04.2014 року.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.