Справа № 815/308/14
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/308/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Соколенко О.М.,

судді - Аракелян М.М.

судді - Завальнюка
І.В.

при секретарі - Гаврилюк І.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2 (за довіреністю);

представника відповідача -
Орєшкової Н.В. (за довіреністю);

представника третьої особи
- Крилова М.В. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
інфраструктури України, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Міністерства
оборони України, про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Міністерства інфраструктури України, в
якому позивач просив суд:

- визнати протиправною відмову
Комісії Міністерства транспорту
України у 2002 році видати ОСОБА_1
довідку про участь у забезпеченні
бойової діяльності військ (флоту) в
Югославії у 1993 році;

- визнати протиправною відмову
Комісії Міністерства транспорту
України видати позивачу довідку у
письмовому вигляді згідно поданої ним
заяви, що надійшла до Комісії
Міністерства транспорту України у 2002
році, у тримісячний термін;

- визнати протиправним та скасувати
рішення Комісії Міністерства
інфраструктури України з питань
розгляду матеріалів щодо визначення
відповідного статусу учасника бойових
дій в частині відмови ОСОБА_1 у видачі
довідки про участь у забезпеченні
бойової діяльності військ (флоту)
згідно Протоколу Комісії Міністерства
інфраструктури України № 85 від 22
листопада 2013 року.

- зобов'язати Міністерство
інфраструктури України визначити
ОСОБА_1 учасником бойових дій в
Югославії за рішенням Уряду України та
видати довідку про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) з підставою для видачі
посвідчення учасника бойових дій.

При цьому, ухвалою суду від 15.01.2014 року,
яка набрала законної сили,
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Міністерства інфраструктури України в
частині позовних вимог про визнання
протиправною відмови Комісії
Міністерства транспорту України у 2002
року видати ОСОБА_1 довідку про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) в Югославії у 1993 році та
визнання протиправною відмови Комісії
Міністерства транспорту України
видати позивачу довідку у письмовому
вигляді згідно поданої ним заяви, що
надійшла до Комісії Міністерства
транспорту України у 2002 року, у
тримісячний термін залишено без
розгляду, на підставі положень ст. 100
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки позивачем пропущений
строк звернення до суду з даними
позовними вимогами.

Водночас, вказаною ухвалою суду
відкрито провадження у справі №815/308/14
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Міністерства інфраструктури України в
частині позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення
Комісії Міністерства інфраструктури
України з питань розгляду матеріалів
щодо визначення відповідного статусу
учасника бойових дій в частині відмови
ОСОБА_1 у видачі довідки про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) згідно Протоколу Комісії
Міністерства інфраструктури України №
85 від 22 листопада 2013 року та
зобов'язання Міністерства
інфраструктури України визначити
ОСОБА_1 учасником бойових дій в
Югославії за рішенням Уряду України та
видати довідку про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) з підставою для видачі
посвідчення учасника бойових дій із
призначенням до розгляду в судовому
засіданні.

Так, позивач, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги у позовній заяві
зазначає, що з 1989 року працював у ДСК
Чорноморське Морське Пароплавство на
різноманітних керуючих посадах
плавального складу, у тому числі, у
березні-жовтні 1993 року, - третім
помічником капітана на
спеціалізованому Ро-Ро пароплаві
«НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ», про що свідчать
належні записи у трудової книжці,
посвідченні моряка закордонного
плавання, особистій картці служби
мореплавання ДСК ЧМП, особистій картці
відділу кадрів ДСК ЧМП, судової ролі,
заяви від капітана пароплава і
начальника відділу Далекосхідних
ліній ДСК ЧМП.

При цьому, як вказує позивач, виконуючи
постанови Уряду України, екіпаж
українського спеціалізованого Ро-Ро
пароплаву «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ» приймав
участь в забезпеченні бойової
діяльності військ(флоту), здійснюючи
перевезення військової техніки з ДП
«Спеціа лізований морський порт
«ОКТЯБРЬСК» до порту Копер, Югославія у
серпні 1993 року. Таким чином,
перебуваючи у зазначений час на
території республіки Югославії під час
ведення там бойових дій і здійснюючи
перевезення військової і спеціальної
техніки, як зазначає позивач, він як 3-й
помічник капітана пароплава «НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ» брав участь у забезпеченні
бойової діяльності військ. Оскільки
бойові дії в Югославії відбувалися
після проголошення незалеж ності
України, рішення про направлення
Українського контингенту Миротворчих
Сил ООН до Югославії приймалось Урядом
України.

Позивач посилається на те, що
відповідні документи ним були зібрані
і двічі подані на розгляд засідання
робочої групи ДСК ЧМП по розгляданню
заяв на присвоєння статусу учасника
бойових дій у 2002 і 2007 роках, про що
свідчать протоколи ДСК ЧМП за № 63 від
04.12.2002 року і № 120 від 25.12.2007 року. Згідно
з рішенням робочої групи заяви
позивача були ретельно розглянути,
обґрунтовані стосовно наданим
документам і підлягли оформленню для
підтвердження статусу учасника
бойових дій, однак це не було здійснено
і не було підтверджено згідно з
рішенням Міністерства транспорту
України. Водночас, позивач зазначає, що
окрім усної відмови, йому не було
надано жодної офіційної письмової
відмови.

Також, як вказує позивач, 22 листопада 2013
року йому була відправлена відмова
згідно Протоколу № 85 засідання Комісії
Міністерства інфраструктури України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення статусу учасника бойових
дій, яка вмотивована тим, що рейс на
борту пароплава «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ»
був здійснений до Югославії у серпні 1993
року, до прийняття Закону України «Про
внесення змін до статті 6 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».
Разом з цим, позивач зазначає, що
22 листопада 2013 року йому була
відправлена відповідь за № С5/10/10-13 за
підписом Заступника Міністра
інфраструктури України - керівника
апарату, Голови Комісії з питань
розгляду матеріалів щодо визначення
статусу учасників бойових дій, згідно
якої Комісія з 2005 року, на підставі
листа Міністерства оборони України від
22.11.2004 року за № 223/1/1708,
призупинила видачу довідок цивільним
особам, які доправляли військовий
контингент або вантаж на територію
Югославії після 1991 року.

Не погоджуючись із рішенням
відповідача та нормативно
обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на ст.2, ст.6 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
Закон України «Про участь України в
міжнародних операціях з підтримання
миру і безпеки» від 23 квітня 1999 р. за №
613-XIV, Постанови Кабінету Міністрів
України: від 13 січня 1995 р. за № 16, від 8
лютого 1994 року за № 63 і від 8 листопада
2007 року за № 1296.

За таких обставин, позивач вважає
протиправним рішення Комісії
Міністерства інфраструктури України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення відповідного статусу
учасника бойових дій (протокол № 85 від
22 листопада 2013 р.) в частині відмови
йому, колишньому 3-му помічнику
капітана Ро-Ро «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ» у
видачі довідки про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ(флоту).

Відповідач 11.02.2014 року надав до суду
письмові заперечення на
адміністративний позов (а.с.79-82), в яких
із посиланням на положення діючого
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, зазначив, що позовна
вимога ОСОБА_1 про визнання
протиправним, та скасування рішення
Комісії Міністерства інфраструктури
України з питань розгляду матеріалів
щодо визначення відповідного статусу
учасника бойових дій в частині відмови
ОСОБА_1, колишньому члену екіпажу Ро-Ро
пароплава «Николай Черкасов» у видачі
довідки про участь у забезпеченні
бойової діяльності військ (флоту)
згідно Протоколу Комісії Міністерства
інфраструктури України № 85 від 22
листопада 2013 року, не може бути
задоволена, виходячи з наступного.

Як зазначає відповідач, Міністерство
інфраструктури України є
правонаступником Міністерства
транспорту та зв'язку України, яке було
правонаступником Міністерства
транспорту України. ОСОБА_1 Комісією
Міністерства інфраструктури України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення відповідного статусу
учасника бойових дій дійсно було
відмовлено у видачі довідки про участь
у забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту), про що зазначено у
протоколі Комісії Міністерства
інфраструктури України з питань
розгляду матеріалів щодо визначення
відповідного статусу учасника бойових
дій від 22 листопада 2013 року
№85.При цьому, відповідач вказує, що
оскільки ОСОБА_1 у 2002 році вже звертався
з відповідною заявою до Комісії
Міністерства транспорту України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення відповідного статусу
учасника бойових дій, у задоволенні
якої йому було відмовлено, і таке
рішення у встановленому чинним на той
час законодавством України ним не
оскаржено, то підстави задоволення
його заяви на даний час відсутні,
оскільки позивач скористався правом
звернутися до органів виконавчої влади
з відповідною заявою, та не скористався
правом оскарження рішення такого
органу.

Щодо пункту третього позовних вимог
ОСОБА_1 щодо зобов'язання Міністерства
інфраструктури України визначити
позивача учасником бойових дій в
Югославії за рішенням Уряду України, то
на думку відповідача, така позовна
вимога не може бути задоволена з
наступних підстав.

Як вказує відповідач, з посиланням на
п.2 ст.6 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 22.10.1993 р., п.1
постанови Кабінету Міністрів України
за № 16 від 13.01.95 «Про застосування п. 2
статті 6 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», зазначені норми
чинні стосовно тих громадян, які
направлялися в держави, в яких велися
бойові дії, Урядом колишнього Союзу PCP,
а не України. Водночас, посилаючись на
положення Постанови Кабінету
Міністрів України за № 302 від 12.05.1994
року, якою передбачено, що посвідчення
учасника бойових дій видається на
підставі документів, виданих органами
Міністерства оборони, МВС, СБУ, в яких
відображається факт безпосередньої
участі у бойових операціях, положення
абзацу 2 пункту 2 статті 6 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», яким
визначено, що учасниками бойових дій
визнаються військовослужбовці
Збройних Сил України, Служби безпеки
України, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
військових формувань , створюваних
Верховною Радою України, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії, відповідач зазначає, що визнання
учасниками бойових дій працівників
будь-яких інших категорій зазначеною
нормою Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», а також підстави
для встановлення статусу учасника
бойових дій працівникам відповідних
категорій, які перебували на території
колишньої Югославії чи інших країн
після 1 січня 1992 року не передбачено.

Також, у своїх запереченнях відповідач
посилається на те, що Міністерством
транспорту України було отримано листи
від Міністерства оборони України від
09.03.2004 № 145/1/940 та від 22.11.2004 № 223/1/1708,
якими повідомлялося, що у Міністерства
оборони відсутні підстави
встановлювати статус учасника бойових
дій працівникам відповідних категорій,
які перебували на території колишньої
Югославії чи інших країн після 1 січня
1992 року та рекомендовано у подальшому
довідки про участь працівників у
бойових діях чи їх забезпеченні у 1994
році в Югославії не видавати, оскільки
вони не відповідають чинному
законодавству і не можуть бути
підставою для видачі посвідчення
учасника бойових дій.

На підставі викладеного, відповідач
просив суд відмовити у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1,
посилаючись на правомірність рішення
відповідача.

Під час розгляду справи за клопотанням
представника відповідача, на підставі
положень ст. 53 КАС України, судом
залучено до участі у справі у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Міністерство
оборони України.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні 16.04.2014 року позовні
вимоги підтримали та просили суд позов
задовольнити, посилаючись на
обґрунтування, викладені у позовній
заяві та у наданих під час розгляду
справи поясненнях.

Представник відповідача у судовому
засіданні 16.04.2014 року позовні вимоги не
визнала у повному обсязі, посилаючись
на обґрунтування, викладені у
письмових запереченнях до позовної
заяви.

Представник третьої особи у судовому
засіданні 16.04.2014 року підтримав
заперечення відповідача та просив суд
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на те, що положення ст.6
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» на позивача не поширюються,
оскільки він не був направлений до
Югославії Урядом колишнього Союзу PCP та
не відноситься до жодної із категорій
осіб, визначеної цією нормою.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення позивача, представника
позивача, представника відповідача,
представника третьої особи, а також
дослідивши обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги та
заперечення, і перевіривши їх
письмовими доказами, судом встановлено
наступне.

Як вбачається з копії трудової книжки
та копії особової картки позивача
(а.с.17-19), ОСОБА_1 з 20.03.1993 року по 27.10.1993
року працював третім помічником
капітана на теплоході «НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ».

При цьому, як вказує позивач у своєму
позові, виконуючи постанови Уряду
України, екіпаж українського
спеціалізованого Ро-Ро пароплаву
«НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ» приймав участь в
забезпеченні бойової діяльності
військ(флоту), здійснюючи перевезення
військової техніки з ДП «Спеціа
лізований морський порт «ОКТЯБРЬСК» до
порту Копер, Югославія у серпні 1993 року.
Таким чином, перебуваючи у зазначений
час на території республіки Югославії
під час ведення там бойових дій і
здійснюючи перевезення військової і
спеціальної техніки, як зазначає
позивач, він як 3-й помічник капітана
пароплава «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ» брав
участь у забезпеченні бойової
діяльності військ.

На підтвердження зазначених обставин
позивачем надано до суду: копію судової
ролі т/х «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ» на дату
відправлення 11.08.1993 року (а.с.21,26), копії
заяви начальника відділу
Далекосхідних ліній ДСК ЧМП Замощенко
Б.Б. та заяви капітана т/х «НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ» Кошивко В.С. (а.с.22-23); копії
протоколу №63 від 04.12.2002 року та
протоколу №120 від 25.12.2007 року засідання
робочої групи ДСК ЧМП по розгляду заяв
громадян і присвоєння їм статусу
учасника бойових дій (а.с.11-13,14-16), в яких,
зокрема зазначено, що ОСОБА_1, 3-тій
помічник капітана т/х «НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ» після відходу 11.08.1993 року
перебував у Югославії.

Також, у вищевказаних протоколах,
зокрема, визначено, що відповідні
документи, протоколи засідань
необхідно направити в Укрморрічфлот.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням робочої групи
Укрморрічінспекції щодо визначення
відповідного статусу учасників
бойових дій (протокол №134 від 05.11.2013
року), за розглядом відповідних
матеріалів, вирішено порушити
клопотання перед Комісією
Міністерства інфраструктури України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення статусу учасників бойових
дій про видачу довідки для одержання
посвідчення учасника бойових дій, в
тому числі, ОСОБА_1, 3-му помічнику
капітана т/х «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ», який у
серпні 1993 року (після відходу 11.08.1993
року) перебував у Югославії (а.с.118-119).

Згідно протоколу №85 від 22.11.2013 року
засідання Комісії Міністерства
інфраструктури України з питань
розгляду матеріалів щодо визначення
статусу учасників бойових дій, Комісія
вирішила, зокрема, затвердити рішення
робочої групи Укрморрічінспекції щодо
визначення відповідного статусу
учасників бойових дій (протокол №134 від
05.11.2013 року) та видати довідки про
участь у забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту) 29 особам із 31
поданих, крім, ОСОБА_1 - колишнього члена
екіпажу т/х «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ», який
здійснював рейс до Югославії у серпні
1993 року, до прийняття Закону України
«Про внесення зміни до статті 6 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», а
також ОСОБА_9 - громадянина Російської
Федерації.

Не погоджуючись із рішенням
відповідача, позивач звернувся до суду
із вказаним адміністративним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Підстави та порядок встановлення
статусу учасника бойових дій
врегульовані Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», та іншими
законодавчими актами.

Згідно ст. 1 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» встановлено, цей
Закон спрямований на захист ветеранів
війни шляхом створення належних умов
для підтримання здоров'я й активного
довголіття, організації соціального та
інших видів обслуговування, зміцнення
матеріально-технічної бази створених
для цієї мети закладів і служб та
підготовки відповідних спеціалістів,
виконання цільових програм
соціального і правового захисту
ветеранів війни, надання пільг, переваг
та соціальних гарантій у процесі
трудової діяльності відповідно до
професійної підготовки і з урахуванням
стану здоров'я.

Статтею 5 цього Закону визначено, що
учасниками бойових дій є особи, які
брали участь у виконанні бойових
завдань по захисту Батьківщини у
складі військових підрозділів,
з'єднань, об'єднань всіх видів і
родів військ Збройних Сил діючої
армії (флоту), у партизанських загонах
і підпіллі та інших формуваннях як у
воєнний, так і у мирний час.

Перелік підрозділів, що входили до
складу діючої армії, та інших формувань
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту", учасниками
бойових дій визнаються, учасники
бойових дій на території інших
країн - військовослужбовці Радянської
Армії, Військово-Морського Флоту,
Комітету державної безпеки, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України,
Служби зовнішньої розвідки України,
особи рядового, начальницького складу
і військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для участі в
міжнародних операціях з підтримання
миру і безпеки або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії.

Перелік держав, зазначених у цьому
пункті, періоди бойових дій у них та
категорії працівників визначаються
Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, постановою Кабінету
Міністрів України від 13.01.1995 року №16
«Про застосування п.2 ст. 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
визначено, що відповідно до пункту 2
статті 6 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" учасниками
бойових дій визнаються працівники, які
за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР
працювали в державах, де в цей період
велися бойові дії, якщо вони
безпосередньо брали участь у бойових
діях або в забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту). Переліки
таких держав та періодів бойових дій на
їх території затверджені постановами
Кабінету Міністрів України від 8
лютого 1994 р. N 63 та від 5 серпня 1994 р. N530.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України від 08 лютого 1994 року №63 "Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" із подальшими
змінами та доповненнями, затверджено
Перелік держав і періодів бойових дій
на їх території, яким надавалася
допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ, військовослужбовців
Міністерства внутрішніх справ,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої
розвідки, інших військових формувань,
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ колишнього
Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх
території.

Відповідно до вказаного Переліку
держав і періодів бойових дій на їх
території, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1994 року №63 (із змінами,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України від 08.11.2007 р. № 1296
«Про доповнення переліку держав і
періодів бойових дій на їх території»),
до територій, на яких велись бойові дії
віднесено територію Югославії з
періодом з 15 липня 1992 року - 16 червня 1999
року.

Разом з цим, суд зазначає, що відповідно
до п.1 Положення про Комісію з питань
розгляду матеріалів про визначення
учасників бойових дій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.01.1995 року №16, Комісія з питань
розгляду матеріалів про визначення
учасників бойових дій (далі - Комісія)
створюється у міністерстві та
відомстві для розгляду заяв
громадян, які працювали на
підприємствах, в установах та
організаціях відповідних міністерств
і відомств і були направлені ними на
роботу за рішенням Уряду колишнього
Союзу РСР в держави, де в цей період
велися бойові дії.

При цьому, затверджений вказаною вище
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.01.1995 року №16, зразок довідки
визначає її зміст, зокрема, така
довідка видається: « … про те, що
громадянин (громадянка) дійсно за
рішенням Уряду колишнього СРСР
працював (працювала) в період з … по … в
…і: а) безпосередньо брав (брала) участь
у бойових діях; б) забезпечував
(забезпечувала) бойову діяльність
військ (флоту)… .».

Таким чином, визнання учасниками
бойових дій працівників будь-яких
інших категорій зазначеними нормами
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», а також підстави для
встановлення статусу учасника бойових
дій працівникам відповідних категорій,
які перебували на території колишньої
Югославії чи інших країн після 1 січня
1992 року не передбачено.

Тобто, положення зазначених вище
законодавчих актів поширюються на
осіб, які направлялись за рішенням
Уряду колишнього СРСР та інших осіб,
які визначені у п.2 ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
учасниками бойових дій. Отже, зазначені
норми чинні стосовно тих громадян, які
направлялися в держави, в яких велися
бойові дії, Урядом колишнього Союзу PCP,
а не України.

В свою чергу, як зазначено самим
позивачем у позовній заяві, оскільки
бойові дії в Югославії відбувалися
після проголошення незалеж ності
України, рішення про направлення, в
тому числі, позивача до Югославії
приймалось Урядом України.

Разом з цим, позивачем під час розгляду
справи не заперечувалось те, що у
період серпень-жовтень 1993 року він не
був військовослужбовцем Радянської
Армії, Військово-Морського Флоту,
Комітету державної безпеки, особою
рядового, начальницького складу і
військовослужбовцем Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівником
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

Також, як встановлено судом з пояснень
позивача, в указаний період позивач не
був військовослужбовцем Збройних Сил
України, Служби безпеки України,
Служби зовнішньої розвідки України,
особою рядового, начальницького складу
і військовослужбовцем Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для участі в
міжнародних операціях з підтримання
миру і безпеки або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії.

Згідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, виходячи з того, хто може бути
учасником бойових дій у розумінні п. 2
ст. 6 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", зважаючи на те, що
позивач не відноситься до громадян, які
направлялися в держави, в яких велися
бойові дії, Урядом колишнього Союзу PCP,
та не відноситься до будь-яких інших
категорій, визначених зазначеною
нормою Закону, підстав для
встановлення йому статусу учасника
бойових дій у відповідача не було.

Тобто, оскільки встановлення позивачу
статусу учасника бойових дій не
передбачено діючим законодавством,
відповідно і відмова у видачі йому
довідки про участь у забезпеченні
бойової діяльності військ (флоту) з
підставою для видачі посвідчення
учасника бойових дій є також
правомірною.

Таким чином, твердження позивача про
наявність підстав для видачі йому
довідки про участь у забезпеченні
бойової діяльності військ (флоту) з
підставою для видачі посвідчення
учасника бойових дій судом до уваги не
приймаються, оскільки на законодавчому
рівні чітко визначено хто саме є та
може бути визнаний учасником бойових
дій, та позивач під перелік осіб,
визначений п. 2 ст. 6 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" не підпадає.

З огляду на викладене, судом також не
приймаються до уваги як підстава
обґрунтованості заявлених позовних
вимог, посилання позивача на лист
Міністерства інфраструктури України
від 22.11.2013 року №13206/10/10-13 (а.с.32-33),
наданий позивачу, в якому, зокрема,
зазначається, що перебуваючи в
Югославії під час ведення там бойових
дій і здійснюючи перевезення
військової техніки до Югославії, члени
екіпажу т/х «НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ», і
позивач, в тому числі, брали участь у
забезпечені бойової діяльності військ.

Крім того, суд зазначає, що посилання
позивача в обґрунтування
правомірності заявлених позовних
вимог на положення Закону України "Про
участь України в міжнародних
організаціях", не заслуговують на увагу
з огляду на наступне.

Відповідно до преамбули вказаного
Закону, цей Закон визначає правові,
організаційні та фінансові засади щодо
участі України в міжнародних
операціях з підтримання миру і безпеки,
а також порядок направлення
Україною військового та цивільного
персоналу, організації його підготовки
та забезпечення.

Згідно ч.2. ст.2 Закону України "Про
участь України в міжнародних
організаціях" участь України в
міжнародних миротворчих операціях
здійснюється шляхом надання
миротворчого контингенту,
миротворчого персоналу, а також
матеріально-технічних ресурсів та
послуг у розпорядження відповідних
органів, які визначаються рішенням про
проведення такої операції.

Відповідно до ч. 1 цього Закону
миротворчий (національний) контингент
- військові підрозділи, оснащені
відповідним озброєнням і військовою
технікою, засобами підтримки і зв'язку,
що направляються Україною для участі в
міжнародних миротворчих операціях, у
тому числі військові підрозділи
Збройних Сил України, інших військових
формувань, котрі входять до складу
об'єднаних військових підрозділів, що
створюються спільно з іншими державами
для участі у міжнародних миротворчих
операціях (спільні батальйони тощо);
миротворчий (національний) персонал -
окремі військовослужбовці та
працівники Збройних Сил України, інших
військових формувань, особи
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та інших
державних органів і цивільних установ
України, які направляються Україною
для участі в міжнародних миротворчих
операціях і не входять до складу
миротворчого контингенту;
матеріально-технічні ресурси та
послуги - матеріально-технічні
ресурси та послуги, що надаються
Україною для використання в
міжнародних операціях з підтримання
миру і безпеки, у тому числі бойова і
спеціальна техніка, окремі види
озброєнь, засоби зв'язку, транспортні
засоби з екіпажами, продовольство,
медикаменти тощо.

Відповідно до ч.4 цього Закону, рішення
про направлення національного
контингенту чи національного
персоналу для участі України у
міжнародній операції з підтримання
миру і безпеки, а також з питань надання
матеріально-технічних ресурсів та
послуг приймає Президент України з
одночасним поданням до Верховної Ради
України законопроекту про схвалення
рішення в частині щодо направлення
національного контингенту.

В свою чергу, з боку позивача не було
надано до суду ні доказів того, що
позивача було направлено до Югославії
в якості миротворчого (національного)
контингенту, ні доказів того, що його
було направлено до Югославії в якості
миротворчого (національного)
персоналу, а також не зазначено жодних
посилань на відповідні рішення,
прийняті у відповідності до ст.4 Закону
України "Про участь України в
міжнародних організаціях".

Більш того, відповідно до наявної в
матеріалах справи довідки, виданої
Управлінням військових сполучень на
Чорноморському басейні від 23.05.1997 року
за №69 (а.с.28-31), серед переліку
пасажирських суден Чорноморського
пароплавства, які згідно із записами в
історичному журналі Управління
військових сполучень на
Чорноморському басейні, приймали
участь в забезпеченні бойової
діяльності армії (флоту) у державах, де
на той час велись бойові дії, т/х
«НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ» як перевізник
військової техніки, не значиться.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів доходить висновку, що
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, в рамках спірних
правовідносин діяв правомірно, на
підставах, що передбачені Конституцією
і чинними законами України, у зв'язку із
чим відсутні правові підстави для
зобов'язання відповідача надати
позивачу статус учасника бойових дій і
як наслідок, відсутні правові підстави
для видачі позивачу довідки про участь
у забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) з підставою видати
посвідчення учасника бойових дій.

Таким чином, зважаючи на положення
чинного законодавства, що регулює
спірні правовідносини, здійснивши
оцінку наявних у матеріалах справи
доказів, суд вважає, що позовні вимоги
документально і нормативно
необґрунтовані, а отже не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,7,8, 9,14,70,71,72,79,86, 94,103,158 -
163,167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Міністерства
інфраструктури України, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Міністерства
оборони України, про визнання
протиправним та скасування рішення
Комісії Міністерства інфраструктури
України з питань розгляду матеріалів
щодо визначення відповідного статусу
учасника бойових дій в частині відмови
ОСОБА_1 у видачі довідки про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) згідно Протоколу Комісії
Міністерства інфраструктури України №
85 від 22 листопада 2013 року та
зобов'язання Міністерства
інфраструктури України визначити
ОСОБА_1 учасником бойових дій в
Югославії за рішенням Уряду України та
видати довідку про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) з підставою для видачі
посвідчення учасника бойових дій -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги на постанову
суду одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови складений та
підписаний колегією суддів 22.04.2014 року.

Головуючий суддя
О.М. Соколенко

Суддя
М.М. Аракелян

Суддя
І.В.
Завальнюк

22 квітня 2014 року.