Справа № 2а-10105/10/0470
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/44245/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів
Гончар Л.Я.,Чалого С.Я.

за участю:

секретаря
Левіної А.А.

представника позивача Сінюхіної
І.В.

представника відповідача
неприбуття

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 30
травня 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року

у справі № 2а-10105/10/0470

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат»

до Дніпропетровської митниці,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Дніпропетровській області

про скасування рішення, картки
відмови, стягнення коштів

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2010 року Відкрите акціонерне
товариство «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат»
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовом до Криворізької митниці,
Головного управління Державного
казначейства України у
Дніпропетровській області про
скасування картки відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформленні
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
від 14.04.2010 №113050000/0/00445, визнання рішення
Криворізької митниці про визначення
митної вартості товарів від 14.04.2010
№113000006/2010/000269/1 протиправним; стягнення
з Державного бюджету України в особі
Головного управління Державного
казначейства у Дніпропетровській
області на користь Відкритого
акціонерного товариства «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат»
шкоди у вигляді надмірно сплаченого
податку на додану вартість у розмірі 21
262,36 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
30.05.2011, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 20.05.2013, у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, Публічне
акціонерне товариство «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат» (далі
- ПАТ «ІНГЗК»), яке є правонаступником
Відкритого акціонерного товариства
«Інгулецький гірничо-збагачувальний
комбінат», оскаржило їх у касаційному
порядку.

У касаційній скарзі касатор просив
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з мотивів порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення - про
задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що суди попередніх
інстанцій не врахували відсутність з
боку митного органу належного
обґрунтування неможливості
послідовного застосування попередніх
п'яти методів визначення митної
вартості товару, як це установлено
частиною п'ятою статті 266 Митного
кодексу України, під час прийняття
оспорюваного рішення про визначення
митної вартості товару.

У своїх запереченнях на касаційну
скаргу відповідачі просили залишити
рішення судів попередніх інстанцій без
змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи і
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, 14.04.2010 позивач подав до
відділу митного оформлення
Криворізької митниці вантажну митну
декларацію № 113050000/2010/002976. Митна
вартість товару була заявлена шляхом
подання декларації митної вартості
форми ДМВ-1 за ціною договору (метод 1)
відповідно до статті 267 Митного кодексу
України.

Митним органом здійснено перевірку
правильності визначення митної
вартості товару згідно з чинним
законодавством та у зв'язку з
невідповідністю ціни товару,
заявленого до митного оформлення, з
рівнем митної вартості товарів, що вже
оформлені (витяг з цінової Бази даних
ЄАІС ДМСУ), відповідач дійшов висновку
щодо необхідності подання додаткових
документів, що підтверджують, заявлену
митну вартість товарів згідно з
пунктом 11 постанови Кабінету Міністрів
України від 20.12.2006 № 1766 «Про
затвердження Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження» (далі - Порядок №1766), про
що здійснила відповідний запис в
декларації митної вартості.

Представник позивача із вказаним
записом був ознайомлений 14.04.2010, що
підтверджується відповідним підписом
на зворотному боці декларації митної
вартості, та зазначив про неможливість
надати додаткові документи і засвідчив
про проведення консультації, обмін
наявною ціновою інформацією, про
можливість митного оформлення під
гарантійні зобов'язання.

14.04.2010 митним органом прийнято рішення
щодо визначення митної вартості №
113000006/2010/000269/1 із застосуванням методу №
6 на підставі статті 273 Митного кодексу
України.

За результатами розгляду митної
декларації, товаросупровідних та інших
документів митним органом винесено
картку відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
від 14.04.2010 № 113050000/0/00445, згідно з якою
товари не підлягають митному
оформленню, зокрема, через коригування
митної вартості товару № 1 відповідно
до рішення від 14.04.2010 № 113000006/2010/000269/1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції. з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що митний орган мав
повноваження витребувати додаткові
документи для перевірки правильності
зазначеної митної вартості товару за
наявності сумніву щодо заявленої
митної вартості товару. При
витребуванні додаткових документів
митниця діяла відповідно до Порядку №
1766 та норм митного законодавства. При
цьому відповідач відповідно наведених
законодавчих норм надав позивачу
можливість підтвердження заявленої
митної вартості чи корегування митної
вартості шляхом надання додаткових
документів, однак наданим правом
позивач не скористався, обґрунтувань
не надав, підстав щодо неможливості
надання додаткових документів не
зазначив. Оскільки Криворізькою
митницею правомірно відмовлено в
митному оформленні товару та прийняте
законне рішення про визначення митної
вартості, то підстави для задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
Державного бюджету України сплаченого
податку на додану вартість у суду також
відсутні.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
висновки судів попередніх інстанцій
передчасними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 265
Митного кодексу України митний орган,
що здійснює контроль за правильністю
митної оцінки товарів з урахуванням
положень цього Кодексу, має право
приймати рішення про правильність
заявленої декларантом митної вартості
товарів.

Згідно зі статтею 266 Митного кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які імпортуються в Україну,
може здійснюватися за такими методами:
1) за ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); 2) за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; 3) за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; 4) на
основі віднімання вартості; 5) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість), 6) резервного.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути
визначена за першим методом,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості. У ході
таких консультацій митний орган та
декларант можуть здійснити обмін
наявною у кожного з них інформацією за
умови додержання вимог щодо її
конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, за основу може братися ціна, за
якою оцінювані ідентичні або подібні
(аналогічні) товари були продані в
Україні не пов'язаному з продавцем
покупцю.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Аналіз наведених норм, а також положень
постанов Кабінету Міністрів України
від 09.04.2008 № 339 «Про затвердження
Порядку здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів» та від 20.12.2006 № 1766
«Про затвердження Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження» дає підстави вважати,
що митні органи мають виключну
компетенцію в питаннях перевірки та
контролю правильності обчислення
декларантом митної вартості.

Разом з тим дискреційні функції митних
органів мають законодавчі обмеження у
випадках незгоди із задекларованою
митною вартістю. До них, зокрема,
належить процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язок послідовного вибору методів
(від першого до шостого) визначення
митної вартості.

Таким чином, дії митного органу щодо
застосування шостого (резервного)
методу визначення митної вартості
товару без послідовного застосування
попередніх п'яти, як це установлено
частиною п'ятою статті 266 Митного
кодексу України, та без обґрунтування
неможливості їх застосування
суперечать вимогам чинного на той час
митного законодавства України.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
14.11.2011 №21-213а11 та від 29.05.2012 №21-91а12.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення суду апеляційної інстанції
названим вимогам процесуального
закону відповідає не в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 70
КАС України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70
КАС України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових
норм адміністративного судочинства
стосовно принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі та
належності доказів, колегія суддів
звертає увагу на те, що під час нового
розгляду справи для прийняття
правильного рішення по суті спору суду
першої інстанції необхідно установити,
чи під час прийняття оспорюваного
рішення та картки відмови митний орган
послідовно застосовував попередні
п'ять методів визначення митної
вартості товару позивача, як це
установлено частиною п'ятою статті 266
Митного кодексу України, та чи
обґрунтував неможливість їх
застосування.

З огляду на викладене доводи
касаційної скарги заслуговують на
часткову увагу, у зв'язку з чим наявні
підстави для її часткового задоволення
та скасування рішень судів попередніх
інстанцій.

Частиною першою статті 220 КАС України
визначено, що суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами попередніх
інстанцій під час прийняття рішення по
суті спору у цій справі було порушено
норми процесуального права, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат»
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 30
травня 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року в цій справі скасувати, направивши
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.