Справа № 2а-1469/11
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 р.
Справа № 98333/12

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу управління праці і соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації на
постанову Любешівського районного
суду Волинської області від 23 травня 2011
року по адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
управління праці і соціального захисту
населення Любешівської районної
державної адміністрації про стягнення
невиплачених коштів, передбачених
Законом України «Про статус та
соціальний захист, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,-

В С Т А Н О В
И Л А:

Позивач 14.04.2011 року в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернувся до суду з адміністративним
позовом до відповідача про стягнення
невиплачених коштів, передбачених ст.37
Законом України «Про статус та
соціальний захист, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Посилається на те, що він проживає в
зоні гарантованого добровільного
відселення у зв`язку з цим просить
провести нарахування та виплату
щомісячної грошової допомоги у зв'язку
з обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва і
особистого підсобного господарства
згідно із ст.37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (Закон №
796-XII) у розмірі 40 % мінімальної
заробітної плати, що встановлені
Законом України про Державний бюджет
України на відповідний рік.

Постановою Любешівського районного
суду Волинської області від 23 травня 2011
року позов задоволено. Визнано дії
управління праці і соціального захисту
населення Любешівської районної
державної адміністрації
протиправними. Зобов'язано управління
праці і соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації провести нарахування та
виплату на користь ОСОБА_1 на її
неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3
щомісячної грошової допомоги у зв'язку
з обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства у
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати за період з 14.10.2010 року по 23.05.2011
року на підставі положень ст.37 Закону
України «Про статус та соціальний
захист, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з
урахуванням виплачених сум.

Відповідач дану постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм матеріально
та процесуального права, просило
скасувати постанову, та прийняти нову,
якою в позові відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст. 183-2
цього Кодексу.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач є особою, яка постійно
проживає в зоні гарантованого
добровільного відселення, а тому
відповідно до вимог ч.1 ст.37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має право на одержання щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва і
особистого підсобного господарства у
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що позивач є
особою, яка постійно проживає в зоні
гарантованого добровільного
відселення, що підтверджується
посвідченням громадянина, який
постійно проживає на території зони
посиленого радіоекологічного контролю
третьої категорії.

Згідно із ч.1 ст.37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
громадянам, які проживають у зоні
гарантованого добровільного
відселення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва і
особистого підсобного господарства у
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати.

Наявність такого права у позивача є
визначальним для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (частина друга
статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Крім того, згідно із положеннями ч.4 ст. 9
КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З урахуванням наведеного та виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами апеляційний суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що при виплаті
позивачу та визначенні розміру спірної
грошової допомоги застосуванню
підлягає ч. 1 ст. 37 Закону № 796-XII, а не
постанова Кабінету Міністрів України
від 26.07.1996 року № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та постанова Кабінету Міністрів
України № 936 від 20.09.2005 року «Про
затвердження Порядку використання
коштів державного бюджету для
виконання програм, пов'язаних із
соціальним захистом громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», які істотно звужують
обсяг встановлених законом прав.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Отже, звуження підзаконним актом
змісту та обсягу права, наданого
Законом № 796-XII, є неправомірним.

За таких обставин справи колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм у оскаржуваному судовому
рішенні належну правову оцінку, відтак
подана апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1 ч.1, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу управління праці і
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації залишити без
задоволення, а постанову Любешівського
районного суду Волинської області від
23 травня 2011 року по адміністративній
справі №2-а-1469/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя
А.М. Ліщинський

Судді
О.І. Довга

І.І. Запотічний