Справа № 800/240/14
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

17 квітня 2014 року
м. Київ
справа № 800/240/14

Суддя Вищого адміністративного суду
України Єрьомін А.В., вирішуючи питання
про відкриття провадження у справі за
позовною заявою ОСОБА_1 до Верховної
Ради України, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Кабінет Міністрів України про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2014 року позивач звернувся до
Вищого адміністративного суду України,
як до суду першої інстанції з позовом
до Верховної Ради України, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору - Кабінет Міністрів
України в якому просив:

- визнати протиправним прийняття
Верховною Радою України Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі - Закон №
796-ХІІ) без застосування обов'язкових
для застосування в Українській РСР,
Україні норм конвенцій МОП № 115 «Про
захист працівників від іонізуючої
радіації» та № 95 «Про захист
заробітної плати» у відношенні
ліквідаторів Чорнобильської
катастрофи.

- зобов'язати Верховну Раду
України негайно захистити право
ліквідаторів Чорнобильської
катастрофи на використання при
нарахуванні та виплаті компенсації за
втрату працездатності при ліквідації
аварії на ЧАЕС вимог обов'язкових для
застосування в Українській РСР,
Україні норм конвенції МОП № 115 «Про
захист працівників від іонізуючої
радіації» та № 95 «Про захист
заробітної плати» шляхом внесення
необхідних змін до розділу VIII «пенсії і
компенсації особам, віднесеним до
категорій 1, 2, 3, 4» Закону № 796-ХІІ та
інших статей цього закону, які так чи
інакше порушують вимоги міжнародних
конвенцій ратифікованих Україною.

Згідно з частиною четвертою статті 18
Кодексу адміністративного судочинства
України Вищому адміністративному суду
України як суду першої інстанції
підсудні справи щодо встановлення
Центральною виборчою комісією
результатів виборів або
всеукраїнського референдуму, справи
про дострокове припинення повноважень
народного депутата України, а також
справи щодо оскарження актів, дій чи
бездіяльності Верховної Ради України,
Президента України, Вищої ради юстиції,
Вищої кваліфікаційної комісії суддів
України.

Особливості провадження у справах щодо
оскарження актів, дій чи бездіяльності
Верховної Ради України, Президента
України, Вищої ради юстиції, Вищої
кваліфікаційної комісії суддів
України регулює стаття 171-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з частиною першою якої
її правила поширюються на розгляд
адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності)
постанов Верховної Ради України,
указів і розпоряджень Президента
України;

2) актів Вищої ради юстиції;

3) дій чи бездіяльності Верховної Ради
України, Президента України, Вищої ради
юстиції;

4) рішень, дій чи бездіяльності Вищої
кваліфікаційної комісії суддів
України.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Пунктом першим частини першої статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Частиною другою статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту першого частини
третьої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів не
поширюється на публічно-правові
справи, що віднесені до юрисдикції
Конституційного Суду України.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання протиправними прийняття
Верховною Радою України Закону № 796-ХІІ
та Закону України «Про захист
заробітної плати» у в частині
ліквідаторів Чорнобильської
катастрофи слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 147 Конституції
України Конституційний Суд України є
єдиним органом конституційної
юрисдикції в Україні. Конституційний
Суд України вирішує питання про
відповідність законів та інших
правових актів Конституції України і
дає офіційне тлумачення Конституції
України та законів України.

Статтею 150 Конституції України
встановлено, що до повноважень
Конституційного Суду України належить
вирішення питань про відповідність
Конституції України (конституційність)
законів та інших правових актів
Верховної Ради України, актів
Президента України, актів Кабінету
Міністрів України, правових актів
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим.

Відповідно до пункту першого статті 13
Закону України «Про Конституційний Суд
України» Конституційний Суд України
приймає рішення та дає висновки у
справах щодо конституційності законів
та інших правових актів Верховної Ради
України, актів Президента України,
актів Кабінету Міністрів України,
правових актів Верховної Ради
Автономної Республіки Крим.

Пунктом першим частини першої статті
171-1 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
Вищий адміністративний суд як суд
першої інстанції розглядає
адміністративні справи щодо
законності (крім конституційності)
постанов Верховної Ради України.

Положеннями статті 171-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
не передбачена можливість оскарження
законів України, прийнятих Верховною
Радою України, до Вищого
адміністративного суду України як
суду першої інстанції.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання протиправним прийняття
Верховною Радою України Закону № 796-ХІІ
та Закону України «Про захист
заробітної плати» у в частині
ліквідаторів Чорнобильської
катастрофи не належить розглядати у
порядку адміністративного
судочинства, оскільки розгляд питання
про неконституційність (незаконність)
законів віднесений до юрисдикції
Конституційного Суду України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
зобов'язання Верховної Ради України
захистити право ліквідаторів
Чорнобильської катастрофи на
використання при нарахуванні та
виплаті компенсації за втрату
працездатності при ліквідації аварії
на ЧАЕС вимог обов'язкових для
застосування в Українській РСР,
Україні норм конвенцій МОП № 115 «Про
захист працівників від іонізуючої
радіації» та № 95 «Про захист
заробітної плати» шляхом внесення
необхідних змін слід зазначити
наступне.

Позивач ставить питання про внесення
змін Законів, які просить визнати
протиправними позивач, тобто фактично
позовні вимоги про внесення змін до
оскаржуваних законів є похідними від
позовних вимог про визнання
незаконними Закон № 796-ХІІ та Закону
України «Про захист заробітної плати»
у в частині ліквідаторів
Чорнобильської катастрофи, що виключає
можливість їх розгляду Вищим
адміністративним судом України.

Крім того, відповідно до принципу
поділу державної влади в Україні
(стаття 6 Конституції України) органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених Конституцією України
межах і відповідно до законів України.

Згідно статті 75 Конституції України
єдиним органом законодавчої влади в
Україні є Парламент - Верховна Рада
України, до повноважень якої належить
прийняття законів відповідно до пункту
п'ятого статті 85 Конституції України.

У мотивувальній частині Рішення
Конституційного Суду України від 27
березня 2002 року № 7-рп/2002 імперативно
визначено, що за змістом положень
статей 85, 91 Конституції України
Верховна Рада України приймає закони,
постанови та інші правові акти. Вони є
юридичною формою реалізації
повноважень єдиного органу
законодавчої влади в Україні та,
відповідно до частини другої статті 147,
частини першої статті 150 Конституції
України, є об'єктом судового
конституційного контролю.

У Рішенні Конституційного Суду України
від 17 жовтня 2002 року N 17-рп/2002 у справі
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення положень статей
75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо
повноважності Верховної Ради України)
зазначено, що Верховна Рада України
визначена в статті 75 Конституції
України парламентом - єдиним органом
законодавчої влади в Україні. Як орган
державної влади Верховна Рада України
є колегіальним органом, який складають
чотириста п'ятдесят народних депутатів
України. Повноваження Верховної Ради
України реалізуються спільною
діяльністю народних депутатів України
на засіданнях Верховної Ради України
під час її сесій. Визначення Верховної
Ради України єдиним органом
законодавчої влади означає, що жоден
інший орган державної влади не
уповноважений приймати закони.
Верховна Рада України здійснює
законодавчу владу самостійно, без
участі інших органів.

Аналіз вищезазначених норм свідчить
про те, що при внесенні змін до законів
Верховна Рада України не виконує
владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Пунктом першим частини першої статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Враховуючи, що спір про зобов'язання
внести зміни до Закону № 796-ХІІ не є
публічно-правовим, юрисдикція
адміністративних судів, зокрема,
Вищого адміністративного суду як суду
першої інстанції, не поширюється на
такий спір.

Згідно з пунктом першим частини першої
статті 109 Кодексу адміністративного
судочинства України суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 необхідно
відмовити у відкритті провадження в
адміністративній справі за його
позовом до Верховної Ради України
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії.

Керуючись пунктом першим частини
першої статті 18, 24, 107, 109, 171-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Верховної Ради України,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Кабінет Міністрів України про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити певні дії.

Судове рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви
про його перегляд Верховним Судом
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Рішення підлягає перегляду Верховним
Судом України у порядку, визначеному
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Заява про перегляд судового рішення
може бути подана не пізніше 10 днів з дня
ухвалення судового рішення
безпосередньо до Верховного Суду
України.

Суддя
А.В.
Єрьомін