Справа № 804/3065/14
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
27 березня 2014 р. Справа № 804/3065/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі судді
Дєєва М.В., при секретарі судового
засідання Пополітові І.М., за участю
представників: позивача - Комлика О.М.,
відповідача - Бахіра Ю.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш»
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
про скасування податкового
повідомлення - рішення,-
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш»
звернулося до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Нікопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового повідомлення -
рішення № від 11.02.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
податковим органом була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка ТОВ «Нікопроммаш» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з ПП
«Протор» в частині повноти нарахування
та сплати податку на додану вартість за
період з 01.10.2010 року по 31.10.2010 року, ТОВ
«ВТП «Харківелектромонтаж» в частині
повноти нарахування та сплати податку
на додану вартість за період з 01.10.2012
року по 31.10.2012 року та ТОВ «Торговий Дім
«Аларкон» в частині повноти
нарахування та сплати податку на
додану вартість за період з 01.05.2013 року
по 31.05.2013 року та в частині повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток по взаємовідносинам з
зазначеними контрагентами у період їх
фактичного здійснення. Під час
проведення перевірки встановлено
порушення п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.1,
201.4, 201.6, 201.7, 201.8, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
періоді, що перевірявся на загальну
суму 200564 грн. 73 коп. На підставі акту
перевірки було винесено податкове
повідомлення - рішення № від
11.02.2014 року. Позивач вважає зазначене
податкове повідомлення - рішення
протиправним, оскільки висновки,
викладені в акті перевірки є
необґрунтованими такими, що не
відповідають фактичних обставинам, у
зв'язку з чим просить суд його
скасувати.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити, посилаючись
при цьому на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позовних вимог
заперечував, посилаючись на надані
суду письмові заперечення, у яких
зазначено, що висновки перевірки
відповідають фактичним обставинам
справи, акт перевірки складений
правомірно, згідно із діючим
законодавством, висновки за
результатами акту перевірки є цілком
обґрунтованими, тому винесене
податкове повідомлення - рішення є
таким, що відповідає вимогам діючого
законодавства, а отже підстави для
задоволення позовних вимог відсутні.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, заслухавши
пояснення представників сторін,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
позовні вимоги такими, що підлягають
задоволенню, з огляду на наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш»
зареєстровано Виконавчим комітетом
Нікопольської міської ради 11.10.2004 року
та перебуває на обліку платників
податків в Нікопольській ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20
Податкового кодексу України органи
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового
кодексу України передбачено, що органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Відповідно до ст.75.1.2. статті 75
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), документальною перевіркою
вважається перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Судом встановлено, що у період з 22.01.2014
року по 28.01.2014 року податковим органом
була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка ТОВ
«Нікопроммаш» з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
взаємовідносинам з ПП «Протор» в
частині повноти нарахування та сплати
податку на додану вартість за період з
01.10.2010 року по 31.10.2010 року, ТОВ «ВТП
«Харківелектромонтаж» в частині
повноти нарахування та сплати податку
на додану вартість за період з 01.10.2012
року по 31.10.2012 року та ТОВ «Торговий Дім
«Аларкон» в частині повноти
нарахування та сплати податку на
додану вартість за період з 01.05.2013 року
по 31.05.2013 року та в частині повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток по взаємовідносинам з
зазначеними контрагентами у період їх
фактичного здійснення. Під час
проведення перевірки встановлено
порушення п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.1,
201.4, 201.6, 201.7, 201.8, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
періоді, що перевірявся на загальну
суму 200564 грн. 73 коп., про що складено акт
перевірки № 381/153/33125694 від 03.02.2014 року..

Проведеною перевіркою встановлено
порушення п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.1,
201.4, 201.6, 201.7, 201.8, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
періоді, що перевірявся на загальну
суму 200564 грн. 73 коп., в тому числі: за
жовтень 2012 року на суму 123613 грн. 97 коп.,
за травень 2013 року на суму 76950 грн. 76 коп.

За результатами проведення перевірки
податковим органом було винесено
податкове повідомлення - рішення №
від 11.02.2014 року про збільшення
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість на суму 300847 грн. 10 коп.,
в тому числі: за основним платежем - 200564
грн. 73 коп., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 100282 грн. 37 коп.

Суд вважає вищевказане податкове
повідомлення - рішення протиправним та
таким, що підлягають скасуванню, з
огляду на наступне.

У період, що перевірявся ТОВ
«Нікопроммаш» мало взаємовідносини з
ПП «Протор», ТОВ «ВТП
«Харківелектромонтаж», ТОВ «Торговий
Дім «Аларкон» що підтверджується
наданими під час перевірки угодами,
укладеними з вищевказаними
контрагентами.

Крім того, на підтвердження
господарських операцій з даними
контрагентами до перевірки були надані
рахунки, акти прийому - передачі
виконаних робіт, податкові накладні.

Судом досліджено первинні документи
позивача та встановлено, що вони
містять назву документа (форми); дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції. Усі первинні
документи виписані суб'єктами права, а
відтак сприймаються судом, як належні
та допустимі докази реальності
вчинення господарських операцій.

При проведенні перевірки Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопроммаш» відповідачем враховано
висновки, викладені в актах перевірки:

-акт Лівобережної МДПІ від 01.11.2012 року №
4661/12/22-4/37211425 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
«Протор» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за жовтень 2010 року»;

-акт ДПІ у Московському районі м.
Харкова від 02.04.2013 року № 239/2220/25183042 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «ВТП «Харківелектромонтаж»
з питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з ПП
«Атернум» за період з 01.10.2012 року по
31.10.2012 року».

Згідно вищевказаних актів перевірок
відповідачем встановлено, що у
підприємств відсутні необхідні умови
для ведення господарської діяльності,
відсутні власні основні фонди,
технічний персонал у необхідній
кількості, власні виробничі активи,
власні складські приміщення,
транспортні засоби у необхідній
кількості, вбачається проведення
транзитних фінансових потоків,
спрямованих на здійснення операцій
надання податкової вигоди переважно з
контрагентами, які не виконують свої
податкові зобов'язання, зокрема, у
випадках коли операції здійснюються
через посередників з метою штучного
формування валових витрат та
податкового кредиту, не мають
реального товарного характеру, а отже
відсутній факт реального вчинення
господарських операцій.

Таким чином, суд доходить висновку, що
посадові особи податкового органу
зробили висновок про незаконність
віднесення ТОВ «Нікопроммаш» витрат з
виконання договорів до податкового
кредиту лише на підставі актів
перевірок підприємств контрагентів,
які жодним чином не є доказом та
проігнорували факт наявності
первинної документації, що підтверджує
податковий кредит.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок надано у
Постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає «перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд звертає увагу, що відповідач,
приймаючи оскаржуване податкове
повідомлення - рішення, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладених
договорів, його позиція про те, що ці
договори суперечать інтересам держави
та суспільства, не підтверджена
належними доказами чи рішенням суду
про визнання їх такими.

Пунктом 135.1 ст.135 ПК України
передбачено, що доходи, що враховуються
при обчислені об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст.137 ПК України, дохід
від реалізації товарів визначається за
датою переходу покупцеві права
власності на такий товар. Дохід від
надання послуг та виконання робіт
визначається за датою складання акта
або іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

У п. 135.2 ст.135 ПК України вказано, що
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1.ст. 14
ПК України, податковий кредит - це сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладений з
контрагентом правочин мав на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлений ним. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3. ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку -
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6. ст. 198 ПК
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

У відповідності з п. 201.10. ст. 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Крім того, податковий орган в акті
перевірки вказує на відсутність у
позивача товарно - транспортних
накладних, які б могли підтвердити
переміщення товару у просторі.

Проте, суд не погоджується з
вищевказаним твердженням відповідача,
оскільки підтвердження отримання
позивачем товарно-матеріальних
цінностей від його контрагентів, саме
товарно-транспортними накладними, не є
визначальною умовою для формування
валових доходів і витрат та отримання
права на податковий кредит, у зв'язку з
тим, що діючим законодавством не
передбачено ставлення в залежність
відсутність транспортних документів
на перевезення вантажу (товару) з
наслідками формування бази
оподаткування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення. У
зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
безпідставним висновок відповідача
про те, що внаслідок відсутності
товарно-транспортних накладних
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місце (не здійснювалися).

За змістом п. 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 року N 363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 р. за N 128/2568, товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля є основними документами на
перевезення вантажів. Однак, жодним
нормативно-правовим актом не
встановлено, що товарно-транспортні
накладні та дорожні листи є єдиними
документами, які підтверджують факт
поставки товару від продавця до
покупця.

Вищевказана позиція зазначена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 22.05.2013 року по справі №2270/10784/11.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, та не
підтвердженими фактичними обставинами
справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідач суду не надав. З
огляду на вищевикладене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Як підтверджується матеріалами справи,
судові витрати позивача складають 487
грн. 20 коп., що підтверджується
платіжним дорученням № 8409 від 21.02.2014
року.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку про необхідність присудження
з Державного бюджету України позивачу
документально підтверджених судових
витрат в сумі 487 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопроммаш» - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення № від 11.02.2014 року,
винесене Нікопольською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області.

Присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопроммаш» з Державного бюджету
України судові витрати в розмірі 487 грн.
20 коп. (чотириста вісімдесят сім
гривень двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови виготовлений
01.04.2014 року.

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили станом на 01.04.2014
року Суддя З оригіналом згідно
Помічник судді М.В.
Дєєв
М.В.Дєєв Т.С.Журавель