Справа № 826/19843/13-а
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова
Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Романчук О.М.

За участю секретаря судового
засідання: Горячевої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 05.02.14р. у справі
№826/19843/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Київського міського центру зайнятості
Міністерства соціальної політики
України про визнання протиправним та
скасування наказу

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом
про визнання нечинним та скасування
наказу Оболонського районного центру
зайнятості в місті Києві Київського
міського центру зайнятості
Міністерства соціальної політики
України від 20.09.13р. №261.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.02.14р. у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
позивач подала апеляційну скаргу, у
якій просить суд скасувати постанову з
мотивів порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що
судом першої інстанції безпідставно не
враховано, що позивачем при поданні
заяви про надання їй статусу
безробітної було надано достовірну
інформацію, яка вимагається за законом;
за договором доручення, на який
покликався суд першої інстанції,
відмовляючи у позові, позивач не
здійснює трудової діяльності, немає
заробітку або інших доходів.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав доводи апеляційної
скарги.

Представник відповідача заперечив
вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, розглянувши
матеріали справи та апеляційну скаргу
позивача, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
згідно з наказом Оболонського
районного центру зайнятості від 07.09.12р.
№ НТ120907 позивачу надано статус
безробітного та призначено допомогу по
безробіттю як застрахованій особі,
персональна картка №00009.

За наслідками розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення відповідно
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», Шевченківським районним
центром зайнятості складено акт від
08.07.13р. №819, яким вставлено, що ОСОБА_2
уклала з ВАТ «Страхова компанія «ПЗУ
Україна страхування життя» договір
доручення від 31.10.08р., який діяв як на
час її реєстрації у статусі
безробітної так і на час розслідування.
За вказаним договором ОСОБА_2 отримала
доход відповідно до акту наданих
послуг № 10 від 31.08.12р.

На підставі вказаного акту,
Оболонським районним центом
зайнятості видано наказ від 20.09.2013 №261,
відповідно до якого виплачене позивачу
матеріальне забезпечення у розмірі 35
933, 57 грн. визнано безпідставним та
таким, що підлягає стягненню з винної
особи.

Відповідно до наказу Оболонського
районного центру зайнятості від 29.08.13р.
№НТ130829 позивачу припинено виплату
допомоги по безробіттю та припинено її
реєстрацію в якості безробітного у
зв'язку із встановленням факту подання
особою недостовірних даних та
документів, на підставі яких прийнято
рішення про надання їй статусу
безробітного.

Позивачу надіслано повідомлення від
23.09.13р. №24-5482 про необхідність
відшкодування незаконно отриманих
коштів в сумі 35 933, 57 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем при поданні заяви на
реєстрацію у статусі безробітного не
повідомлено відповідача про те, що
позивач є страховим агентом за діючим
договором доручення, який передбачає
отримання доходу на надані послуги, а
відтак відповідно до ст.36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» оспорюваний наказ
про повернення суми виплаченого
забезпечення застрахованій особі
внаслідок невиконання нею своїх
обов'язків - правомірний.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про зайнятість населення» від 01.03.91р.
№ 803-XII (в редакції чинній на момент
надання позивачу статусу
безробітного), безробітними визнаються
працездатні громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Відповідно до абзацу першого п. 12
Порядку реєстрації, перереєстрації та
ведення обліку громадян, які шукають
роботу, і безробітних, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 14 лютого 2007 р. N 219 (чинного на момент
подання заяви), для одержання статусу
безробітного громадянин особисто
подає у день, що настає після
закінчення встановленого строку для
пошуку підходящої роботи, до центру
зайнятості заяву із зазначенням у ній
інформації про те, що він не
зареєстрований як фізична особа -
підприємець та не займається видами
діяльності, що визначені частиною
третьою статті 1 Закону України "Про
зайнятість населення", і не отримує
пенсію на пільгових умовах.

Частиною 3 ст.1 Закону України "Про
зайнятість населення" передбачено, що в
Україні до зайнятого населення
належать громадяни, що проживають на
території держави на законних
підставах:

а) працюючі по найму на умовах повного
або неповного робочого дня (тижня) на
підприємствах, в установах і
організаціях, незалежно від форм
власності, у міжнародних та іноземних
організаціях в Україні і за кордоном у
фізичних осіб;

б) громадяни, які самостійно
забезпечують себе роботою, включаючи
підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство";

в) обрані, призначені або затверджені
на оплачувану посаду в органах
державної влади, управління та
громадських об'єднаннях;

г) які проходять службу в Збройних
Силах України, Службі безпеки України,
Державній прикордонній службі України,
військах внутрішньої та конвойної
охорони і Цивільної оборони України,
органах внутрішніх справ України,
інших військових формуваннях,
створених відповідно до законодавства
України, Державній службі спеціального
зв'язку та захисту інформації України,
альтернативну (невійськову) службу;

е) які проходять професійну підготовку,
перепідготовку і підвищення
кваліфікації з відривом від
виробництва; навчаються в денних
загальноосвітніх школах і вищих
навчальних закладах;

ж) працюючі громадяни інших країн, які
тимчасово перебувають в Україні і
виконують функції, не пов'язані із
забезпеченням діяльності посольств і
місій.

Законодавством України можуть
передбачатися й інші категорії
зайнятого населення.

Приписи ч.1 ст. 4 Закону «Про зайнятість
населення» від 5 липня 2012 року N 5067-VI,
який набрав чинності 01.01.2013р.
визначають, що до зайнятого населення
належать особи, які працюють за наймом
на умовах трудового договору
(контракту) або на інших умовах,
передбачених законодавством, особи,
які забезпечують себе роботою
самостійно (у тому числі члени
особистих селянських господарств),
проходять військову чи альтернативну
(невійськову) службу, на законних
підставах працюють за кордоном та які
мають доходи від такої зайнятості, а
також особи, що навчаються за денною
формою у загальноосвітніх,
професійно-технічних та вищих
навчальних закладах та поєднують
навчання з роботою.

Відповідно до п. 5 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України,
Державної податкової адміністрації
України від 13.02.2009 року N 60/62,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12.03. 2009 р. за N 232/16248,
перевірка достовірності даних, які є
підставою для надання особі статусу
безробітної та виплати їй
матеріального забезпечення,
проводиться центрами зайнятості
шляхом: звіряння наданої особою
інформації з відомостями, наявними в
Державній податковій адміністрації
України, Пенсійному фонді України, у
державних реєстраторі.

Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що
у разі встановлення центром зайнятості
відповідно до цього Порядку належності
безробітної особи до категорії
зайнятих така особа знімається з
обліку як безробітна в установленому
законодавством порядку та повертає
суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що
рішення про повернення коштів особою
чи роботодавцем оформлюється наказом.

Частиною 3 статті 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» від 2 березня 2000 року N 1533-III
передбачено, що сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Виходячи з сукупного аналізу вказаних
правових норм, колегія суддів
приходить до висновку, що у разі не
подання особою, яка реєструється у
статусі безробітного відомостей про
те, зокрема, що особа забезпечує себе
роботою самостійно, внаслідок
укладання та виконання договору
доручення, що діє і передбачає
одержання доходу, що у свою чергу
дозволяє віднести таку особу до
категорії зайнятого населення,
допомога по безробіттю сплачена
центром зайнятості на користь такої
особи підлягає поверненню, про що
виноситься відповідний наказ.

Доводи апелянта про те, що вона не
отримувала доходу протягом
перебування у статусі безробітної не
заслуговують на увагу, оскільки, особи,
які забезпечують себе роботою
самостійно за діючим цивільно-правовим
договором, незалежно від того, чи
отримують вони дохід чи ні, не можуть
належати до осіб, що мають статус
безробітного і відповідно отримувати
матеріальне забезпечення.

Викладеним спростовуються вимоги
апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги те, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду доводами апелянта не
спростовані, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС
України, Київський апеляційний
адміністративний суд

У
Х В А Л И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 05.02.14р. у справі №826/19843/13-а -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 05.02.14р. у справі №826/19843/13-а -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя
Шелест С.Б.

Судді :
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.

Повний текст ухвали складений: 28.04.14р.

.

Головуючий суддя
Шелест С.Б.

Судді:
Романчук О.М

Пилипенко О.Є.