Справа № 2а-492/10/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/11900/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
березня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року

у справі № 2а-492/10/2670

за позовом ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
березня 2010 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року, позовні вимоги ОСОБА_3 (далі -
ОСОБА_3; позивач) до Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва (далі - ДПІ у
Подільському районі м. Києва;
відповідач) задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 30 жовтня 2009 року.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, ставиться питання
про скасування постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
березня 2010 року, ухвали Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08 лютого 2011 року та прийняття
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ДПІ у Подільському
районі м. Києва проведено невиїзну
документальну (камеральну) перевірку
податкового розрахунку земельного
податку, поданого ОСОБА_3 на 2009 рік, за
результатами якої прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від
30 жовтня 2009 року про визначення
позивачу суми податкового зобов'язання
із земельного податку в розмірі 14 467,07
грн.

Підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення
стало порушення ОСОБА_3 пункту 2
рішення Київської міської Ради від 25
грудня 2008 року № 944/944 «Про врегулювання
питання користування земельними
ділянками в м. Києві» у зв'язку з
нарахуванням земельного податку за
період з 01 квітня 2009 року по 31
грудня 2009 року без врахування того, що з
01 квітня 2009 року плата за
земельні ділянки, які використовуються
суб'єктами господарської діяльності,
але право власності на які або право
оренди яких в установленому
законодавством порядку не оформлено
(не переоформлено), справляється в
розмірі мінімальної річної орендної
плати за земельні ділянки,
встановленої статтею 21 Закону України
від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду
землі» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 14
Закону України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
1251-XII) земельний податок належить до
загальнодержавних податків та зборів.

Частиною 2 статті 14 Закону № 1251-XII
передбачено, що загальнодержавні
податки і збори (обов'язкові платежі)
встановлюються Верховною Радою
України і справляються на всій
території України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону
України від 03 липня 1992 року №
2535-XII «Про плату за землю» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 2535-XII)
використання землі в Україні є платним.
Плата за землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом.

Власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв) та землекористувачі, крім
орендарів та інвесторів - учасників
угоди про розподіл продукції,
сплачують земельний податок.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону №
2535-XII ставки земельного податку,
порядок обчислення і сплати земельного
податку не можуть встановлюватись або
змінюватись іншими законодавчими
актами, крім цього Закону. Зміни і
доповнення до цього Закону вносяться
не пізніше ніж за три місяці до початку
нового бюджетного року і набирають
чинності з початку нового бюджетного
року.

Водночас частиною 5 статті 7 Закону №
2535-XII передбачено, що ставки земельного
податку за земельні ділянки (за
винятком сільськогосподарських угідь)
диференціюють та затверджують
відповідні сільські, селищні, міські
ради виходячи із середніх ставок
податку, функціонального використання
та місцезнаходження земельної ділянки,
але не вище ніж у два рази від середніх
ставок податку з урахуванням
коефіцієнтів, встановлених частиною
другою і третьою цієї статті.

Згідно з пунктами 34, 35 статті 26 Закону
України від 21 травня 1997 року №
280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в
Україні» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин) до
виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад належить
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин та
затвердження відповідно до закону
ставок земельного податку.

Системний аналіз вказаних
законодавчих норм дає підстави для
висновку про те, що повноваження щодо
встановлення ставок земельного
податку як загальнодержавного
обов'язкового платежу належить до
виключних повноважень Верховної Ради
України та може реалізовуватись лише у
вигляді внесення відповідних змін до
Закону № 2535-XII.

В свою чергу, до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
регулювання відносин щодо обрахування
та сплати земельного податку,
відповідно до частини 5 статті 7 Закону
№ 2535-XII, належить диференціація та
затвердження ставок земельного
податку за земельні ділянки в межах
ставок такого податку, встановлених
Законом № 2535-XII.

А відтак, в розглядуваній ситуації при
визначенні розміру земельного податку
застосуванню підлягає положення
частини 1 статті 7 Закону № 2535-XII.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
березня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08 лютого 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11 березня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.