Справа № 437/9731/13-а
Суддя: Бугера О. В.
Дата ухвалення: 2013-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №437/9731/13-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2013 року Ленінський
районний суд м.Луганська складі:

головуючого судді: Бугери
О.В.,

при секретарі
Тихенькій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного Управління
юстиції у місті Севастополі Управління
державної виконавчої служби в особі
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби про визнання незаконною
бездіяльність, зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
відповідним позовом, в якому просив
визнати незаконною бездіяльність
відповідача щодо ігнорування
відповіді на запит позивача від 05.06.2013
року, визнати незаконною бездіяльність
відповідача у частині не примушення
боржника за виконавчим листом №2а-1183/11
виконати судове рішення у встановлений
законом двомісячний строк, зобов'язати
відповідача здійснити всі передбачені
законодавством виконавчі дії за ВП
34859315 за виконавчим листом №2а-1183/11,
зобов'язати відповідача у порядку ст.163
КАС України надати звіт суду та
позивачеві про виконання судового
рішення, стягнути з відповідача
понесені судові витрати сплати
правової допомоги у розмірі 1000 гривень.
В обґрунтування заяви зазначив, що
постановою Ленінського районного суду
м.Луганська від 20 липня 2011 року по
адміністративній справі за його
позовом до Качинської селищної ради
про визнання дій незаконними було
зобов'язано Качинську селищну раду
винести на розгляд сесії Качинської
селищної ради заяву ОСОБА_1 від 25.02.2010
року про надання безоплатно земельної
ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд, згідно заяви від
25.02.2010 року та доданих до неї
матеріалів. Отриманий виконавчий лист
по даній справі позивачем було
направлено на адресу ВПВР Управління
державної виконавчої служби ГУЮ у
місті Севастополі на примусове
виконання рішення. Для виконання
постанови суду 02.10.2012 року відповідачем
було винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження за вказаним
виконавчим листом, яку було отримано
позивачем. Згідно останнього
відвідування позивачем Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень, окрім винесення постанови
про відкриття виконавчого провадження
більше ніяких дій з виконання судового
рішення не проводилося, навіть після
спливу встановленого законом
двомісячного терміну. На теперішній
час на адресу позивача не надходило ані
постанови про закінчення виконавчого
провадження, ані ще будь-яких
процесуальних документів, що були б
підтвердженням проведення дій з
виконання постанови суду, що на думку
позивача є суттєвим порушенням його
прав та інтересів з боку відповідача.
Позивачем також 05.06.2013 року до
відповідача надсилався запит щодо
стану виконавчого провадження ВП 34859315
за виконавчим листом №2а-1183/11, на що так
і не було отримано відповіді. Вважає, що
державним виконавцем допущено
порушення його права на належне та
своєчасне виконання судового рішення,
що в рамках діючого законодавства є
неприпустимим.

У судове засідання позивач не з'явився,
надав клопотання про розгляд справи за
її відсутності.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про дату та час
судового засідання був повідомлений
належним чином, причини неявки суду не
відомі.

Дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до наступного.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, та принципом
рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, відповідно до якого
усі учасники адміністративного
процесу є рівними перед законом і
судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі виконавчого листа №2а-1183/11,
виданого Ленінським районним судом
м.Луганська 22.03.2012 року, державним
виконавцем відділу ПВР УДВС ГУЮ у
м.Севастополі було винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
від 02.10.2012 року про зобов'язання
Качинської селищної ради винести на
розгляд сесії Качинської селищної ради
заяву ОСОБА_1 від 25.02.2010 року про надання
безоплатно земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд, згідно заяви від 25.02.2010 року та
доданих до неї матеріалів (а.с.4).

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця можуть бути оскаржені в
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження» розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії з виконання рішення
немайнового характеру - у двомісячний
строк.

Відповідно до ч.1 ст. 82 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Відповідно до ч.4 ст. 82 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення,
дії чи бездіяльність державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби щодо
виконання судового рішення можуть бути
оскаржені сторонами до суду, який
видав виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Тобто, враховуюче зазначене, суд
вважає, що відповідачем була допущена
бездіяльність, оскільки відповідь на
звернення позивача до цього часу
надана не була, окрім винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження більше ніяких дій з
виконання судового рішення не
проводилося, не дивлячись на те, що з
часу відкриття виконавчого
провадження 02.10.2012 року до моменту
звернення позивача до суду з даним
позовом, а саме 01 липня 2013 року згідно
штампу вхідної кореспонденції, пройшло
вже майже два роки.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
відповідача у порядку ст.163 КАС України
надати звіт про виконання судового
рішення також не підлягають
задоволенню, оскільки є похідними від
попередніх вимог, складання звіту
Головним управлінням Державної
казначейської служби у Луганській
області є його правом, а не обов'язком.

Суд вважає, що не підлягають
задоволенню вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача судових витрат
на правову допомогу у розмірі 1000 грн.,
оскільки, відповідно до вимог ст.90 КАС
України визначено, що витрати, повязані
з оплатою допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які надають
правову допомогу за договором, несуть
сторони.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27.04.2006, визначено, що граничні
розміри компенсації витрат на правову
допомогу в адміністративних справ,
якщо компенсація відповідно до закону
сплачується за рахунок держави, не
повинна перевищувати суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі,
яка надає правову допомогу,
виплачується 5 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за повний
робочий день.

На підтвердження понесених витрат
позивачем надано до суду копію
договору про надання юридичних послуг
від 19 червня 2013 року між відокремленим
підрозділом «Правовий захист
підприємств та громадян» ДП
«Донбаснафтопродукт» ТОВ
«Донбаснафтопродукт» та ОСОБА_1 (а.с.6)
та квитанцію прибуткового касового
ордеру №62 про оплату послуг за
договором б/н від 19.06.2013 року у сумі 800
грн (а.с.5).

Документів, що підтверджує статус
представника як адвоката або фахівця в
галузі права, не надано.

Окрім того, витрати на правову допомогу
є предметом доказування, а стороною
позивача не надано розрахунку витрат
та вартості послуг за договором про
надання юридичних послуг позивачем та
його представником. Також слід
зазначити, що в квитанції не зазначено
до якого договору вона вчинена.

Таким чином, суду не надано доказів
фактичних витрат робочого часу
адвокату або іншого фахівця у галузі
права на здійснення захисту інтересів
позивача у суді, а саме витрати
робочого часу є підставою для
розрахунку компенсації витрат на
правову допомогу в адміністративних
справ відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 590 від 27.04.2006.

За таких обставин, суд вважає,
необґрунтованими вимоги позивача щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу у сумі 1000 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст.94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа), а у випадку
часткового задоволення позову -
відповідно до задоволених вимог.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.2, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати незаконною бездіяльність
Головного Управління юстиції у місті
Севастополі Управління державної
виконавчої служби в особі відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби щодо ігнорування відповіді на
запит ОСОБА_1 від 05.06.2013 року.

Визнати незаконною бездіяльність
Головного Управління юстиції у місті
Севастополі Управління державної
виконавчої служби в особі відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби у частині не примушення
боржника за виконавчим листом №2а-1183/11
від 22.03.2012 року про зобов'язання
Качинської селищної ради винести на
розгляд сесії Качинської селищної ради
заяву ОСОБА_1 від 25.02.2010 року про надання
безоплатно земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд, згідно заяви від 25.02.2010 року та
доданих до неї матеріалів виконати
судове рішення у встановлений законом
двомісячний строк.

Зобов'язати Головне Управління юстиції
у місті Севастополі Управління
державної виконавчої служби в особі
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби здійснити всі передбачені
законодавством виконавчі дії за ВП
34859315 за виконавчим листом №2а-1183/11 від
22.03.2012 року про зобов'язання Качинської
селищної ради винести на розгляд сесії
Качинської селищної ради заяву ОСОБА_1
від 25.02.2010 року про надання безоплатно
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд, згідно заяви від
25.02.2010 року та доданих до неї
матеріалів.

Стягнути з Головного Управління
юстиції у місті Севастополі Управління
державної виконавчої служби в особі
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби на користь ОСОБА_1 понесені
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 34 грн. 77 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному
обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку заяву не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не
була подана в строк, встановлений цим
Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий: суддя
О.В.Бугера