Справа № 812/1969/14
Суддя: С.М. Чиркін
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/1969/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Чиркіна С.М.,

суддів:
Свергун І.О., Лагутіна А.А.,

при секретарі судового засідання:
Барашко М.В.,

за участю сторін:

представника відповідача:
Дашко Т.І.,

позивач: не
прибув,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Луганську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби
України про зобов'язання вчинити певні
дії, -

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2014 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
ОСОБА_2 (далі - Позивач) до Державної
виконавчої служби України (далі -
Відповідач), в якому просив зобов'язати
відповідача відкрити виконавче
провадження по виконанню рішення
Європейського суду з прав людини
«Роженко та інші проти України» для
виконання рішення Краснолуцького
міського суду Луганської області від
01.08.2001 у сумі 609,11 грн. та 469,65 грн. і 642,27
грн. за рішенням Краснолуцького
міського суду від 26.05.2006 (прохальна
частина позовної заяви мовою
оригіналу).

В обґрунтування позовних вимог
послався на невиконання відповідачем
рішення Європейського суду з прав
людини від 11.04.2013 «Роженко та інші проти
України» стосовно національних рішень
Краснолуцького міського суду від
01.08.2001, від 13.05.2003, від 10.12.2003, від 04.11.2004,
від 26.05.2006.

На підтвердження позовних вимог
позивач послався на постанову
Луганського окружного суду Луганської
області від 13.02.2013 у справі № 812/9660/13-а,
якою зобов'язано відповідача надати
Департаменту планово-фінансової
діяльності бухгалтерського обліку та
звітності Міністерства юстиції
України вимогу про необхідність сплати
на користь ОСОБА_2 609,11 грн. за рішенням
Краснолуцького міського суду від
01.08.2001, 469,65 грн. та 642,27 грн. за рішенням
Краснолуцького міського суду від
26.05.2006.

Відповідач проти позову заперечував,
наполягав на порушені строків
звернення до суду з оскарженням
постанови про закриття виконавчого
провадження.

З посиланням на вимоги п.8 ч.1 ст.49 Закону
України «Про виконавче провадження»
наполягав на правомірному закритті
виконавчого провадження постановою
державного виконавця від 28.11.2013 у
зв'язку з повним, фактичним виконанням
рішення.

Посилання позивача на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014 по
справі №812/9660/13-а вважав
необґрунтованим, оскільки на момент
прийняття рішення про закриття
провадження, постанова не була
прийнята та не набрала чинності на час
розгляду справи.

У судові засідання позивач не
з'явилась, просила розглянути справу за
її відсутності.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечувала проти позову з
доводів, викладених в письмовому
запереченні (а.с. 32-34), у задоволенні
адміністративного позову просила
відмовити у повному обсязі, також
зазначила, що для відкриття
виконавчого провадження по виконанню
рішення ЄСПЛ «Роженко та інші проти
України» для виконання рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 01.08.2001 у сумі 609,11
грн. та 469,65 грн. і 642,27 грн. за рішенням
Краснолуцького міського суду від 26.05.2006
відсутні будь-які правові підстави.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог і наданих
сторонами доказів, оцінивши докази
відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд прийшов до наступного.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідач - Державна виконавча служба
України згідно з Указом Президента
України №385 від 06.04.2011 є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції (далі указ №385).

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 181 КАС України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу
рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби є відповідний орган державної
виконавчої служби (ч.3 ст.181 КАС України).

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України від 21
квітня 1999 року №606-ХІV «Про виконавче
провадження» (далі - Закон №606).

Виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення)
(ст. 1 Закону №606).

Судом встановлено, що Рішеннями
Європейського суду з прав людини №2644/04
від 11.04.2013 року «Роженко та інші проти
України», в якому у тому числі об'єднана
заява ОСОБА_3, визнано порушення
Україною пункту 1 статті 6 Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини (далі - рішення №2644, а.с.64-69).

Згідно із зазначеним рішенням Держава -
відповідач має виконати рішення
національних судів, ухвалені на
користь заявників, які залишаються
невиконаними та сплатити протягом
трьох місяців 3000 євро кожному заявнику
або його спадкоємцю у заявах, наведених
у Додатку; та 1500 євро кожному заявнику,
або його спадкоємцю у заявах, наведених
у додатку 5, в якості відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсації судових та інших
витрат, разом з будь-якими податками, що
можуть нараховуватись на ці суми, які
мають бути конвертовані в національну
валюту держав-відповідача за курсом на
день здійснення платежу; зі спливом
зазначеного тримісячного строку і до
остаточного розрахунку на ці суми
нараховується простий відсоток у
розмірі граничної позичкової ставки
Європейського центрального банку, яка
діятиме в період несплати, до якої має
бути додано три відсоткові пункти.

Закон України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» регулює відносини,
що виникають у зв'язку з обов'язком
держави виконати рішення
Європейського суду з прав людини у
справах проти України; з необхідністю
усунення причин порушення Україною
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод….(далі - Закон
№3477).

В порядку визначеному ст.7 Закону №3477
Відповідачем 15.05.2013 відкрито виконавче
провадження №37954457 з примусового
виконання рішення Європейського суду з
прав людини №2644/04 від 11.04.2013 (стягувач -
ОСОБА_3), згідно якого: (а) держава -
відповідач має виконати рішення
національних судів, ухвалені на
користь заявників, які залишаються не
виконаними, та сплати протягом трьох
місяців 3000 (три тисячі) євро кожному
заявнику або його/її спадкоємцю у
заявах,зведених у таблицю у Додатку 1 та
1500 (одна тисяча п'ятсот) євро заявнику
за заявою, наведеною у Додатку 2, що є
відшкодуванням матеріальної та
моральної шкоди, а також компенсацією
судових та інших витрат, разом з
будь-якими податками, що можуть
нараховуватись на ці суми, які мають
бути конвертовані в національну валюту
держави-відповідача за курсом на день
здійснення платежу; (b) зі спливом
зазначеного тримісячного строку і до
остаточного розрахунку на ці суми
нараховуватиметься простий відсоток
(simple interest) у розмірі граничної
позичкової ставки Європейського
центрального банку, яка діятиме в
період несплати, до якої має бути
додано три відсоткові пункти (а.с. 7, 61).

Таким чином Відповідачем виконані
вимоги ст.7 Закону №3477.

З пояснень представника відповідача
вбачається, що стягувач ОСОБА_3 помер до
прийняття рішення Європейського суду.
Інтереси останнього в Європейському
суді представляла позивач спадкоємиця
- ОСОБА_2, яка фактично і отримувала
кошти за зазначеним рішенням.

На вимогу суду про надання документів
на підтвердження факту
правонаступництва представник
відповідача послалась на їх
відсутність, оскільки зазначений факт
є очевидним.

На виконання вимог статей 5, 11 Закону
№606, ст.8, 9 Закону №3477, відповідачем
25.09.2013 та 10.09.2013 до Департаменту
планово-фінансової діяльності,
бухгалтерського обліку та звітності
Міністерства юстиції України були
направлені вимоги №719/11, №13-719/11, в яких
ставиться питання про сплату ОСОБА_2
заборгованості за рішенням №2644 та
рішеннями національних судів та
вимога від 10.09.2013 (а.с. 74, 46).

З урахуванням розрахунку складеного
відповідачем (а.с.46), позивачу була
сплачена справедлива сатисфакція в
сумі 31736,21 грн. (а.с. 39).

На виконання вимог статей 11, 71 КАС судом
приймались заходи щодо повного
всебічного розгляду справи, у тому
числі витребовувались додаткові
докази.

Витребований у відповідача лист
відділу державної виконавчої служби
№35122 від 31.12.2013, складений на доручення
щодо звернення до Європейського суду,
не містить даних про рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 01 серпня 2001 року
(далі лист №35122, а.с.103-111).

На виконання вимог статей 71, 105 КАС
України позивачем не надано рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 01 серпня 2001
року, яким за його твердженням стягнуто
609,11 грн. та 469,65 грн. (а.с. 3).

Представник відповідача, додатково до
пояснень надав письмове підтвердження
про відсутність на виконанні
виконавчого листа, виданого на
підставі рішення Краснолуцького
міського суду від 01.08.2001 на суму 609,11
грн., у зв'язку з чим неможливо надати
відповідні документи (а.с. 112).

Стосовно рішення Краснолуцького
міського суду від 26.05.2006 відповідачем
надані дані про вчинення наступних дій
щодо виконання зазначеного рішення.
Зокрема, 29.06.2006 прийнято рішення про
приєднання виконавчого провадження до
зведеного виконавчого провадження (а.с.
125,126.).

02.12.2009 прийняті постанови про
поновлення виконавчого провадження та
вчиняються виконавчі дії, зокрема
розшукується, описується та
арештовується майно боржника (а.с.127-172).

Зазначене кореспондується із листом
відділу державної виконавчої служби
№35122, за яким виконавчий лист №2-438 від
26.05.2006 про стягнення з ДП
«Донбасантрацит» в особі ВП ш.
«Княгінінська» на користь ОСОБА_3 боргу
у сумі 642,27 грн. надійшов на виконання
22.06.2006.

У відповідності до ст.3, 18, 24 Закону
України «Про виконавче провадження» (у
старій редакції закону), 22.06.2006 винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, копію якої надіслано
сторонам виконавчого провадження і
органу, що видав рішення.

Боржнику запропоновано виконати
рішення суду у самостійному порядку до
29.06.2006, після чого на підставі ст.46
Закону України «Про виконавче
провадження» (у старій редакції)
винесено постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору.

У відповідності до ст.49 Закону України
«Про виконавче провадження» (у старій
редакції закону) виконавче провадження
стягувача 29.06.2006 приєднано до зведеного
виконавчого провадження по боржнику.

З 2005 року боржник приймає участь у
процедурі погашення заборгованості
підприємствами паливно-енергетичного
комплексу відповідно до Закону України
«Про забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу» .

На підставі наведеного, згідно п.15 ч.1
ст.34 Закону України «Про виконавче
провадження» 29.06.2006 держвиконавцем
винесено постанову про зупинення
виконавчого провадження.

02.12.2009 на виконання вимог ст.39 Закону
України «Про виконавче провадження»
винесено постанову про поновлення
виконавчого провадження. Черга
стягувача по виплатам - 34 (а.с. 104).

Таким чином, уповноваженим органом
виконавчої служби вчиняються дії з
виконання рішення рішенням
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 26 травня 2006 року
в іншому зведеному виконавчому
проваджені ВП №2170032.

28 листопада 2013 року уповноваженою
особою відповідача прийнята постанова
про закінчення виконавчого
провадження №37954457, відкритого з метою
виконання рішення Європейського суду
№2644 у зв'язку з його виконанням (а.с. 8, 36,
37).

Зазначена постанова містить дані про
перерахуванням позивачу
заборгованостей у тому числі за
рішеннями національних судів в сумах
відповідно 1771,22 грн., 183,91 грн., які
кореспондуються з платіжними
дорученнями (а.с. 38,40).

Відповідно до ч.3 ст. 49 Закону №606 копія
постанови у триденний строк
надсилається сторонам і може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з копією супровідного листа від
29.11.2013, наданого позивачем,
відповідачем дотриманий порядок
направлення постанови про закінчення
виконавчого провадження (зворотній бік
а.с.8).

Враховуючи обраний позивачем спосіб
захисту, суд вважає, що позивачем не
пропущений строк звернення до суду.

Не погоджуючись з постановою
відповідача про закінчення
виконавчого провадження від 28.11.2013 ВП
№37954457, позивач скористався правом на
оскарження та 10 березня 2014 року подав
до начальника Державної виконавчої
служби України заяву про скасування
постанови про закінчення зазначеного
виконавчого провадження від 28.11.2013.

Позивач також просила направити до
департаменту планово-фінансової
діяльності бухгалтерського обліку та
звітності Міністерства юстиції
України вимоги щодо необхідності
сплати на користь ОСОБА_2 609,11 грн. - за
рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 01.08.2011 та 1111,92
грн. за рішенням Краснолуцького
міського суду Луганської області від
26.05.2006 (а.с. 9).

Згідно із листом відповідача від 14.04.2014
№М-3957-5/11 позивачу відмовлено в
задоволені скарги про скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження (а.с. 90-91).

При цьому, в листі відповідача від
14.04.2014 №М-3957-5/11 з посиланням на
інформацію Секретаріату Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини:
«заборгованість за рішеннями
Краснолуцького міського суду
Луганської області від 01.08.2001 та 26.05.2006
сплачена ОСОБА_3, в ході виконання
рішення національного суду (а.с. 91).

Враховуючи предмет спору та зазначені
обставини, у суду відсутні підстави для
перевірки даних, зазначених в листі
відповідача від 14.04.2014 №М-3957-5/11, та
розрахунків сум відшкодування за
рішеннями національних судів (а.с.38-40).

Згідно із ч.2 ст. 11 КАС України суд
розглядає справу не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
вимог цього Кодексу.

В розумінні вимог ст. 11, 105, 106 КАС
України позивач не оскаржив до суду
постанову про закінчення виконавчого
провадження.

Наслідки закінчення виконавчого
провадження визначені в ст.50 Закону
№606.

Підстави для винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження
визначені ст.25 Закону №606, ст.7 Закону
№3477.

Суд критично оцінює посилання позивача
на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року, прийняту у справі №812/9660/13-а, якою
адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_4
до Державної виконавчої служби України
про визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії,
задоволений частково, оскільки остання
не набрала чинності та в розумінні
вимог ст.72 КАС України не може бути
доказом (а.с. 11-14, а.с. 20-24).

При цьому суд позбавлений можливості
оглянути справу №812/9660/13-а у зв'язку з її
відправкою в суд апеляційної інстанції
(а.с.174).

Згідно із ч.1 ст.69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

З урахуванням системного аналізу
статей 25, 49-51 Закону №606, ст.7 Закону №3477,
наявні у справі докази, враховуючи
наявність не скасованої постанови про
закінчення виконавчого провадження
№37954457, у суду відсутні підстави для
зобов'язання відповідача відкривати
виконавче провадження, відповідно
відсутні підстави для задоволення
позову.

На підставі частини 3 статті 160 КАС
України у судовому засіданні 24 квітня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Складення постанови у повному обсязі
відкладено, про що згідно вимог частини
2 статті 167 КАС України повідомлено
після проголошення вступної та
резолютивної частин постанови у
судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 17, 18, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Державної виконавчої
служби України про зобов'язання
вчинити певні дії, відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Постанова суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 25
квітня 2014 року.

Головуючий суддя С.М. Чиркінсуддя суддя
А.А. Лагутін І.О. Свергун