Справа № 9101/148556/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2012-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2012 рокусправа № 2а-3219/09/0870

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Сафронової С.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання
Хімушкіної О.Ю

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2011 року

у адміністративній справі № 2а-3219/09/0870
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства
юстиції України про визнання
незаконним наказу №1472/к від 05.12.2002 року,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної і
матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Зазначена справа за поданим у 2003 році
позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції
України щодо визнання незаконним
наказу Міністерства юстиції України №
1472/к від 05.12.2002 року про звільнення, та
про поновлення на роботі і стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди -
вирішувалася по суті протягом 2003 року,
внаслідок чого, рішенням Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2003р.,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Запорізької області
від 19.11.2003р., ОСОБА_1 було відмовлено у
задоволенні його вимог в повному
обсязі з підстав доведеності факту
скоєння позивачем, 14.10.2002 р, прогулу
(відсутності на робочому місці більше
трьох годин) без поважних причин та
правомірності дій та рішення
відповідача щодо звільнення позивача
за таке порушення.

Проте, за результатами розгляду
касаційної скарги ОСОБА_1, ухвалою
Вищого Адміністративного суду від
11.06.2008 р. судові рішення першої та
апеляційної інстанцій були скасовані,
а справа направлена до суду першої
інстанції на новий розгляд у зв'язку з
тим, що суди не дали належної оцінки
підтвердженому медичними документами
факту тривалого періоду лікування
ОСОБА_1 на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні з 04.10.2002 року
по 11.10.2002 року та з 15.10.2002 року по 05.11.2002
року, а відсутність ОСОБА_1 протягом
14.10.2002 року на робочому місці і
відсутність виправдувальних
документів щодо причини відсутності,
підтверджено лише актом комісії від
08.11.2002 року. Другою підставою для
скасування касаційною інстанцією
судових рішень, стало звільнення
ОСОБА_1 з роботи в день видачі йому
листа непрацездатності 09.12.2012 року, що є
порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України,
якою не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
тимчасової непрацездатності.

Під час нового розгляду позову ОСОБА_1,
останній підтримуючи раніше заявлені у
цій справі вимоги щодо незаконності
наказу відповідача № 1472/к від 05.12.2002
року у зв'язку з відсутністю підстав
для його звільнення, порушення порядку
застосування дисциплінарного
стягнення, та звільнення його під час
перебування на лікарняному, уточнив
свої вимоги та додатково просив
стягнути з відповідача втрачену
заробітну плату за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди у розмірі 100000 грн., завданої
незаконним звільненням.

Ухвалою Запорізького окружного
адміністративного суду від 12 серпня 2011
року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті
уточненої позовної заяви від 12.09.2011
року, та вирішено по суті раніше
заявлені вимоги, внаслідок чого
винесено постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2011 року про відмову у
задоволені адміністративного позову
ОСОБА_1 в повному обсязі

Зазначені ухвала та постанова суду
першої інстанції оскаржені в
апеляційному порядку позивачем по
справі з підстав їх незаконності та
порушення норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
просить: скасувати ухвалу Запорізького
окружного адміністративного суду від
12.08.2011 р. про відмову у прийнятті
уточненої позовної заяви від 12.09.2011 р.,
прийнявши цю позовну заяву до
провадження у справі, розглянувши її по
суті під час апеляційного перегляду
судового рішення у цій справі;
скасувати постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від
06.09.2011 р., та ухвалити нове рішення у
справі, яким задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі.

Водночас, в апеляційній скарзі на
постанову суду першої інстанції у цій
справі, позивач просить визнати подані
ним 28.10.2009 р., 14.07.2011 р. та 12.08.2011 р. заяви
про відвід судді Нечипуренка О.М.
обгрунтованими, та визнати, що при
розгляді Запорізьким окружним
адміністративним судом даної
адміністративної справи за його
позовом до Міністерства юстиції
України про поновлення на посаді,
відбулось порушення його права на
справедливий та безсторонній суд,
гарантоване ст.6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод.

Апеляційна скарга позивача в частині
порушення процесуальних норм,
мотивована безпідставністю відмови
суду у виклику в судове засіданні для
допиту свідків, які могли б підтвердити
його знаходження на роботі 14.10.2002 р., та
у витребуванні з Мін'юсту усіх
документів, які розглядались Міністром
юстиції при прийнятті рішення (наказу)
про його звільнення з роботи, в тому
числі, матеріалів подання про
звільнення за порушення Присяги, і його
доповідної записки від 31.07.02 р. на ім'я
Міністра, а також необґрунтованістю
відмови суду у відводі судді
Нечипуренка О.М. ухвалами від 28.10.2009 р.,
14.07.2011 р. та 12.08.2011 р., яким вчинялися дії
по затягуванню розгляду справи,
всупереч принципу колегіальності в
розгляді справи вчиняв одноосібно дії
з вилучення справи з розгляду
Запорізького окружного
адміністративного суду вчиняв дії з
порушення його процесуальних прав, що
викликає у нього сумнів у
неупередженості цього судді і виключає
можливість з його боку брати участь в
розгляді справи, як це передбачено п.4
ч.1 ст. 27 КАС України

Підставою для скасування рішення
суду першої інстанції, позивач також
вважає невідповідність висновків суду
першої інстанції фактичним обставинам
справи, обґрунтування цих висновків
неналежними доказами та відсутність в
матеріалах справи доказів його
відсутності на роботі 14.10.2002 р, а також
не врахування його доводів, які
свідчать про незаконність його
звільнення, як у зв'язку з порушенням
процедури звільнення, так і у зв'язку з
відсутністю будь-яких підстав для
цього.

Сторони по справі належним чином
повідомлялися про час та місце
розгляду справи, проте в судове
засідання не прибули, письмово
прохаючи розглянути справу за їх
відсутністю

Судом першої інстанції встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_1 з посади заступника начальника
Запорізького обласного управління
юстиції начальника відділу державної
виконавчої служби, яку він займав на
підставі наказу Міністерства юстиції
України № 1021/ к від 24.12.1998 року, було
звільнено з 09.12.2002 року наказом
Міністра юстиції України № 1172/ к від
05.12.2002 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогул без поважних причин
14.10.2002 року.

Статтею 1 Закону України "Про державну
виконавчу службу" передбачено, що
державна виконавча служба входить до
системи органів Міністерства юстиції
України і здійснює виконання рішень
судів, третейських судів та інших
органів, а також посадових осіб (далі -
рішень) відповідно до законів України.
Завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Відповідно до статті 10 цього Закону
контроль за діяльністю державних
виконавців здійснюють Міністерство
юстиції України через Департамент
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України, а
Головне управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, обласні,
Київське та Севастопольське міські
управління юстиції - через відповідні
відділи державної виконавчої служби.

Вимогами статті 6 Закону України "Про
державну виконавчу службу" визначено,
що працівники органів державної
виконавчої служби (державні виконавці,
керівні працівники і спеціалісти
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
відділів державної виконавчої служби
Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, обласних,
Київського та Севастопольського
міських управлінь юстиції, районних,
міських (міст обласного значення),
районних у містах відділів державної
виконавчої служби відповідних
управлінь юстиції) є державними
службовцями.

Статтею 14 Закону України "Про державну
службу" передбачено, що дисциплінарні
стягнення застосовуються до
державного службовця за невиконання чи
неналежне виконання службових
обов'язків, перевищення своїх
повноважень, порушення обмежень,
пов'язаних з проходженням державної
служби, а також за вчинок, який порочить
його як державного службовця або
дискредитує державний орган, в якому
він працює. Як випливає з частини
другої цієї статті до службовців
можуть застосовуватися як спеціальні
заходи дисциплінарного впливу так і
дисциплінарні стягнення, передбачених
чинним законодавством про працю
України.

Частиною 4 статті 9 Закону України "Про
державну виконавчу службу"
передбачено, що начальники відділів
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласних, Київського
та Севастопольського міських
управлінь юстиції призначаються на
посаду та звільняються з посади
Міністром юстиції України за поданням
директора Департаменту державної
виконавчої служби Міністерства
юстиції України.

Таким чином, суд першої дійшов вірного
висновку, що звільнення позивача
Міністерством юстиції України згідно
наказу від 05.12.2002 року № 1472/к здійснено
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Судом першої та апеляційної інстанції
встановлено, що підставою для
винесення оскаржуваного у цій справі
наказу Міністерства юстиції України
згідно від 05.12.2002 року № 1472/к, стало:
подання начальника Запорізького
обласного управління юстиції від 21.11.2002
року № 3186/01, та акт від 08.11.2002 р. про
відмову ОСОБА_1 надати письмові
пояснення (а.с.3 т.1).

За змістом Подання начальника
Запорізького обласного управління
юстиції від 21.11.2002 року № 3186/01 (а.с.21-22
т.1), Запорізьке обласне управління
юстиції просило розглянути питання про
звільнення ОСОБА_1 з посади заступника
начальника Запорізького обласного
управління юстиції - начальника
відділу ДВС за відсутність на робочому
місці без поважних причин 14.10.2002 року на
підставі п.4 ст.40 КЗпП України, що було
встановлено комісією, створеною
наказом начальника Запорізького
обласного управління юстиції № 218/15 від
08.11.2002 року у зв'язку з неодноразовими
викликами ОСОБА_1 до Міністерства
юстиції України та його відсутністю на
робочому місці в період з 14.10.2002 року по
05.11.2002 року, якою під час перевірки
причин відсутності ОСОБА_1 на робочому
місці було встановлено, що лікування
ОСОБА_1 в період з 15.10.2002 року по 05.11.2002
підтверджено листком непрацездатності
серії ВЕ № 580402, а з приводу своєї
відсутності на роботі 14.10.2002 року
ОСОБА_1 надати письмові пояснення
відмовився, стверджуючи при цьому усно
про те, що у вказаний день він виходив
на роботу та працював до кінця робочого
дня, що не відповідає дійсності та
суперечить табелю робочого часу за
14.10.2002 року.

Згідно Акту від 08.11.2002 року (а.с.23 т.1),
комісією у складі: начальника відділу
кадрів Запорізького обласного
управління юстиції Сколибог О.С.,
головного бухгалтера Запорізького
обласного управління юстиції Коткорло
Н.О., керівника групи виконавчого
контролю Запорізького обласного
управління юстиції Крайсвітня Н.Д.,
було засвідчено, що на вимогу комісії
ОСОБА_1 надав лікарняні листи: серії ББЖ
№ 034914, виданий Шостою міською лікарнею
м.Запоріжжя, згідно якого ОСОБА_1
перебував на лікарняному з 04.10.2002 року
по 11.10.2002 року; та серії ВЕ № 580402,
виданий Центральною районною лікарнею
м.Запоріжжя № 4, згідно якого ОСОБА_1
перебував на лікарняному з 15.10.2002 року
по 05.11.2002 року; а виправдувальних
документів, пояснюючих відсутність
ОСОБА_1 протягом 14.10.2002 року їм не
надано.

За вказаних у попередньому абзаці
обставин, та на виконання Наказу
Запорізького обласного управління
юстиції № 218/5 від 08.11.2002 р. (а.с.37 т.1),
комісією у складі: начальника відділу
кадрів Запорізького обласного
управління юстиції Сколибог О.С.,
головного бухгалтера Запорізького
обласного управління юстиції Коткорло
Н.О., керівника групи виконавчого
контролю Запорізького обласного
управління юстиції Крайсвітня Н.Д.,
було подано на ім'я начальника
обласного управління Горлова В.Г.
Доповідну записку (а.с.36 т.1)

Відповідно до складеного 08.11.2002 року в
17.00 год., та підписаного начальником
Запорізького обласного управління
юстиції Горловим В.Г., начальником
відділу кадрів обласного управління
юстиції Сколибог О.С., та керівником
групи виконавчого контролю обласного
управління юстиції Крайсвітня Н.Д.
Акту, було засвідчено, що на вимогу
начальника Запорізького обласного
управління юстиції Горлова В.Г. надати
письмові пояснення стосовно
відсутності на робочому місці 14.10.2002
року, ОСОБА_1 відмовився надати
письмові пояснення. (а.с.24 т.1)

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої
інстанції виходив з правомірності
створення начальником управління
юстиції Запорізької області комісії
для перевірки і встановлення причин
відсутності позивача на робочому місці
у період з 12.10.2002 р. по 05.11.2002р., та з
доведеності відповідачем належними
доказами факту відсутності ОСОБА_1 на
роботі 14.10.2002 року без поважних на те
причин, і та ненадання ним документів
на підтвердження поважності причини
своєї відсутності, та будь-яких
пояснень з цього приводу ні
керівництву Запорізького обласного
управління юстиції, ні до Міністерства
юстиції України, яким і був прийний
оскаржуваний у цій справі позивачем
наказ від 05.12.2002 року № 1472/к про
звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП
України.

Чинний Кодекс законів про працю
України у ст. 40 визначає прогул як
підставу для розірвання трудового
договору з працівником з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу. При цьому в Постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 06.11.1992 розкривається зміст поняття
«прогул» як відсутність працівника на
роботі протягом усього робочого дня,
або принаймні більше трьох годин
безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Отже, відсутність працівника на роботі
без поважних причин (прогул) за своєю
природою є грубим порушенням трудової
дисципліни і, як наслідок, тягне
накладення одного з видів
дисциплінарного стягнення - догану або
звільнення, з дотриманням правил,
встановлених ст. 148-151 КЗпПУ.

Процедура звільнення працівника за
прогул складається з декількох
ключових етапів: виявлення відсутності
працівника на робочому місці у робочий
час, та фіксування відсутності
працівника на роботі та з'ясування
причин відсутності.

Судова колегія визнає, що наведені у
попередньому абзаці обставини, суд
першої інстанції перевірив в повному
об'ємі, та об'єктивно оцінивши на
підставі сукупності наявних у справі
доказів, дійшов законного та
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог ОСОБА_1 у цій справі з підставі
правомірності дій та рішень
відповідача по справі.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції в
повному обсязі, виходячи з
нижченаведеного

В Запорізькому обласному управлінні
юстиції чітко регламентований режим
робочого часу: час початку робочого
дня, обідньої перерви, закінчення
робочого дня, а виходи на роботу
працівників вказаного управління
фіксується в книзі реєстрації виходу
на роботу та за табелем обліку робочого
часу, які відображують об'єктивну
інформацію про знаходження працівника
на роботі або про його відсутність.

Факт відсутності позивача на роботі
14.10.2002 року встановлено по книзі
реєстрації виходу на роботу і за
табелем обліку робочого часу, та
належним чином зафіксовано спеціально
створеною комісією шляхом складення
відповідних актів, які містить в собі
обов'язкові та необхідні для
встановлення спірних обставин дані
про: дату та час його складення;
прізвищ, імен, по батькові, посад осіб,
які склали акт; прізвище, ім'я, по
батькові, посади позивача по цій
справі, стосовно якого складено акт;
період відсутності позивача на роботі;
інформацію про дії для з'ясування
причин відсутності позивача на роботі
14.10.2002 року та отримані відомості;
зазначення документів, що
підтверджують причини відсутності на
робочому місці у зв'язку з його
лікування, та про відсутність
виправдувальних документів його
відсутності на роботі 14.10.2002 року, і про
відмову позивача надати з цього
приводу письмові пояснення; та підписи
осіб, що склали акт.

Наведена комісією в актах та довідній
записці інформація позивачем по справі
не спростована належними доказами, та
як вже зазначалося вище по тексту
судового рішення, підтверджена
записами в книзі реєстрації виходу на
роботу та в табелі обліку робочого часу
працівників Запорізького обласного
управління юстиції.

Як вбачається з матеріалів справи,
керівництвом обласного управління
юстиції було дотримано вимоги ч.1 ст.149
КЗпПУ, щодо вжиття заходів по отриманню
від позивача його письмових пояснень
причин відсутності на роботі 14.10.2002
року, а у зв'язку з відмовою ОСОБА_1
надати такі пояснення, в присутності
працівників підприємства (членів
спеціально створеної комісії) було
складено відповідний акт, який
підписаний керівником обласного
управління юстиції та начальником
відділу кадрів підприємства і
керівником групи виконавчого контролю
обласного управління юстиції.

При цьому, судова колегія акцентує
увагу на тому, що неотримання пояснень
від позивача з приводу причин його
відсутності на роботі 14.10.2002 р., не є
перешкодою застосуванню до нього
відповідного стягнення, оскільки
обласним управлінням юстиції доведено
той факт, що пояснення від позивача
вимагалися, але той відмовився їх
надавати. Даний факт зафіксований як у
відповідному акті від 08.11.2002 року, так і
письмовим повідомленням на адресу
позивача № 3247/01 від 29.11.2002 року (а.с.39 т.1),
яким від ОСОБА_1 вимагалося терміново
зателефонувати заступнику директора
департаменту кадрової та державної
служби Міністерства юстиції України
Ардобацькому Г.В. з метою надання
пояснення, та з яким ОСОБА_1 відмовився
ознайомлюватися під розпис (а.с.40 т.1).

Тобто, позивач займаючи посаду
державного службовця, тобто,
заступника начальника Запорізького
обласного управління юстиції -
начальника відділу ДВС, безспірно був
обізнаний про визначену ст.9 Закону
України "Про державну виконавчу службу"
процедуру призначення на вказану
посаду та звільняються з цієї посади
Міністром юстиції України, і
відповідно мав можливість
безпосередньо до Міністерства юстиції
України свої пояснення з приводу
відсутності на роботі 14.10.2002 року, або
навпаки про перебування в цей день на
робочому місці. Проте, таких пояснень
позивач до Міністерства юстиції
України не надав, та ухилявся від
спілкування з повноважними особами
Міністерства юстиції України, про що
повідомлявся письмово листом від 06.11.2002
року № 2965/01, яким ОСОБА_1 запрошувався
терміново з'явитися до заступника
державного секретаря Міністерства
юстиції Шупені М.М., або зателефонувати
йому за вказаним телефоном (а.с.38 т.1).

Оскільки відповідно до положень п.4 ч.1
ст.40 КЗпПУ, та п.24 Типових правил
внутрішнього трудового розпорядку,
основним критерієм віднесення причин
відсутності працівника на роботі до
поважних є наявність обставин, які
повністю виключають вину працівника,
судова колегія аналізуючи наявні у
справі докази, приходить до висновку,
що відсутність ОСОБА_1 на роботі 14.10.2002
року без виправдувального документу,
тобто один робочий день між отриманими
ним лікарняними листами за період з
04.10.2002 року по 11.10.2002 року та з 15.10.2002 року
по 05.11.2002 року - дійсно слід вважати
прогулом у розумінні п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

Обґрунтованими судова колегія визнає
висновки суду першої інстанції про те,
що твердження позивача про його
перебування на роботі 14.10.2002 р. не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскільки ці пояснення не
підтверджені документально, або іншими
безспірними доказами. В цьому випадку
дійсно суд не може брати за основу
показання свідків позивача та
відповідача, які свідчили про одні і ті
ж обставини по різному, тому належними
доказами у спірних правовідносинах
можуть бути тільки книга реєстрації
виходу на роботу та табель обліку
робочого часу, якими підтверджується
відсутність ОСОБА_1 на роботі 14.10.2002
року без поважних на те причин.

Факт відсутності ОСОБА_1 на роботі
14.10.2002 року, тобто в його робочий день
після закінчення тимчасової
непрацездатності в період з 04.10.2002 року
по 11.10.2002 року, також підтверджується
тим, що у вказаний день позивач не
передав до відділу кадрів чи
бухгалтерії обласного управління
юстиції виданий йому Шостою міською
лікарнею м.Запоріжжя лист
непрацездатності серії ББЖ № 034914 (а.с.42
т.1), яким було визначено позивачу після
амбулаторного лікування стати до
роботи з 12.10.2002 року, і відповідно який
був підставою для нарахування позивачу
допомоги по тимчасовій
непрацездатності.

Не заслуговують на увагу як підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції у цій справі також доводи
апеляційної скарги позивача в частині
незаконності його звільнення з посади
з 09.12.2002 року на підставі наказу
Міністерства юстиції України від 05.12.2002
року № 1172/к, який було отримано
Запорізьким обласним управлінням
юстиції 09.12.2002 року о 11.13 год. за
допомогою засобів факсимільного
зв'язку, оскільки з цим наказом ОСОБА_1
був ознайомлений під розпис у цей же
день, тобто 09.12.2002 року о 11.30 год., що
позивачем не заперечується та
підтверджується його особистим
підписом на вказаному наказі (а.с.245 т.2),
та Актом від 09.12.2002 року про
ознайомлення позивача з зазначеним
наказом (а.с.246 т.2), а також письмовими
поясненнями посадових осіб
Запорізького обласного управління
юстиції (а.с.247-248 т.2).

У даному випадку дійсно не може братися
до уваги твердження позивача про його
звільнення з роботи 09.12.2002 року під час
його хвороби, оскільки позивач
відпрацював 09.12.2002 року повний робочий
день згідно табелю обліку робочого
часу та отримав заробітну плату за той
день в повному обсязі, що
підтверджується довідкою Запорізького
обласного управління юстиції, табелем
обліку робочого часу. Про своє
перебування 09.12.2002 року на лікарняному
листі, позивач не повідомляв будь-кого
ні під час ознайомлення з наказом про
звільнення, ні до кінця робочого дня.
Більш того, позивач надаючи в суді
першої інстанції 23.06.2003р. пояснення
(а.с.190 том 1) підтвердив своє
перебування 09.12.2002 р. на робочому місці,
в ході судового засідання 19.11.2003р. при
апеляційному перегляді судового
рішення пояснив, що лікарняний лист в
день звільнення він отримав лише
всередині робочого дня, а під час
розгляду справи окружним
адміністративним судом, позивач
підтвердив, що лікарняний лист серії ГИ
№ 061158 (а.с.130) за період з 09.12.2002р. по
13.12.2002р. він до Запорізького обласного
управління не здавав взагалі.

За вказаних обставин, у обласного
управління юстиції були відсутні
підстави вважати, що ОСОБА_1 в період з
09.12.2002р. по 13.12.2002р. перебував на
лікарняному, а у бухгалтерії обласного
управління юстиції не було правових
підстав для розрахунку суми лікарняних
відповідно до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 26.09.2001 р. № 1266 у
зв'язку з відсутністю у відділі кадрів
завіреного медустановою листка
непрацездатності позивача.

Підсумовуючи викладене, судова колегія
дійшла висновку, що при звільненні
ОСОБА_1 у зв'язку з прогулом,
відповідачем по цій справі в повному
обсязі було дотримано визначену
законом процедуру, дотримано строки та
порядок притягнення до дисциплінарної
відповідальності, а факт порушення
ОСОБА_1 трудової дисципліни належним
чином зафіксований, що відповідно
унеможливлює задоволення заявних ним
по цій справі вимог.

Враховуючи, що звільнення позивача
проведено відповідно до вимог чинного
законодавства, судова приходить до
висновку, що порушення прав позивача,
на які він посилається у позові та в
апеляційній скарзі - відсутні, у зв'язку
з чим суд першої інстанції прийняв
законне та обґрунтоване рішення про
відмову ОСОБА_1 у задоволені позовних
вимог про визнання протиправним та
скасування наказу про звільнення, та
похідних від цих вимог, вимоги про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. Доводи апеляційної скарги
позивача висновків суду першої
інстанції не спростовують, та не можуть
слугувати підставою для скасування
постанови Запорізького окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2011 року, та ухвал цього ж суду від 12.08.2011
року та від 14.07.2011 року

Керуючись, п.1 ч.1 ст.198, ст.20, ст.205, ст.106
КАС України, судова колегія, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
залишити без задоволення

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2011 року - залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, та може бути оскаржена в
порядку і строки, що визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий:
С.В. Сафронова

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
Д.В. Чепурнов