Справа № 2а-51/12/2770
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/12447/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.розглянувши в порядку
письмового провадженнякасаційну
скаргуТовариства з обмеженою
відповідальністю «Підприємство
«Таврида Електрик Україна»на
постановуОкружного адміністративного
суду м. Севастополя від 13.09.2012та
ухвалуСевастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2013у
справі № 2а-51/12/2770за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Підприємство
«Таврида Електрик Україна»доДержавної
податкової інспекції у Гагарінському
районі м. Севастополя Державної
податкової службипровизнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення ,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Підприємство
«Таврида Електрик Україна» звернулось
до суду із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Гагарінському районі м. Севастополя
Державної податкової служби про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 16.12.2011.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Севастополя
від 13.09.2012, залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2013 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 16.12.2011, оскільки вважає, що
постанову та ухвалу було прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну
скаргу відповідач, посилаючись на те,
що вимоги касаційної скарги є
необґрунтованими, просить у
задоволенні касаційної скарги
відмовити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст.222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про наявність підстав
для часткового задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджується наступне:

- відповідачем проведено позапланову
невиїзну перевірку позивача з питань
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Амаранта» за
червень 2011 року та бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за липень 2011 року, за
результатами якої складено акт №
6066/23-211/31/576194/35 від 07.12.2011;

- за висновками акту перевірки
встановлено, що укладені правочини між
позивачем та ТОВ «Амаранта» в
порушення ч.5 ст.203 ЦК України не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що зумовлені ними,
а тому є недійсними; оскільки укладені
правочини не мають ознак фактичного
здійснення господарських операцій, то
позивачем в порушення вимог п.198.1 п.198.2,
198.6 ст.198, п.200.14 ст.200 Податкового кодексу
України завищено податковий кредит з
ПДВ у червні 2011 року на суму 142 559,20 грн.
та завищено суму ПДВ, яка підлягає
відшкодуванню з бюджету у зменшення
податкових зобов'язань з ПДВ за липень
2011 року, на 142 599 грн.;

- на підставі вказаного акту перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення № від
16.12.2011, яким позивачу зменшено суму
бюджетного відшкодування на 142 599 грн.
та застосовано штрафні санкції на суму
35 639 грн.

Крім того, попередніми судовими
інстанціями встановлено, що між
позивачем та ТОВ «Амаранта» укладено
договір на виконання робіт по
демонтажу вікон цеху літ. «Ж-1» від
01.03.2011, на підтвердження виконання
якого позивачем до матеріалів справи
надані розрахована договірна ціна на
будівництво - ремонт приміщення цеху
літ. «Ж-1», локальний кошторис,
додаткові угоди від 01.04.2011 №1; 01.06.2011 № 2,
№ 3; від 14.06.2011 № 4 по виконанню
додаткових робіт по ремонту приміщення
цеху літ. «Ж-1» з розрахунками локальних
кошторисів та визначенням вартості
робіт, довідки про вартість виконаних
робіт, акти прийняття виконаних
будівельних робіт, банківські виписки
про перерахування коштів ТОВ
«Амаранта», податкові накладні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов висновку
про правомірність доводів податкового
органу щодо нікчемності угод,
укладених між позивачем та ТОВ
«Амаранта», з огляду на те, що у
останнього недостатня кількість
працівників, відсутні будівельні
машини та механізми, які є необхідними
для виконання будівельних робіт по
ремонту приміщення цеху літер «Ж-1», та
відсутні відомості щодо найму таких
механізмів у інших осіб.

Суд касаційної інстанції вважає такі
висновки судів попередніх інстанцій
передчасними, як такими, що зроблені
без всебічного та об'єктивного
дослідження усіх обставин справи. При
цьому, колегія суддів виходить з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції в обґрунтування
свого рішення поклав обставини,
встановлені ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2012, якою апеляційна скарга ТОВ
«Амаранта» була залишена без
задоволення, а постанова Окружного
адміністративного суду м. Севастополя
від 28.08.2012 у справі № 2а-1273/12/2770 за
позовом ТОВ «Амаранта» до ДПІ в
Ленінському районі м. Севастополя про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення була
залишена без змін.

Між тим, відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведені норми
процесуального закону, колегія суддів
касаційної інстанції не вбачає, що
вказаними судовими рішеннями були
встановлені обставини щодо осіб, які
беруть участь у даній справі. З огляду
на що, колегія суддів касаційної
інстанції вважає, що при розгляді даної
справи обставини, які встановлені у
справі № 2а-1273/12/2770 постановою
Окружного адміністративного суду м.
Севастополя від 28.08.2012, залишеною без
змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2012, підлягають дослідженню
судом та доказуванню сторонами
належними та допустимими доказами,
наявність яких в матеріалах даної
справи не вбачається.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Отже, правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним, та є нікчемним, якщо його
недійсність прямо встановлена законом.

У відповідності до ч.2 ст.228 ЦК України
нікчемним є правочин, який порушує
публічний порядок.

Згідно ч.1 ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права та
передбачені іншими нормами права, не є
такими, що порушують публічний порядок.

Зокрема, у разі недодержання вимоги
щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, такий правочин у
відповідності до ч.3 ст.228 ЦК України
може бути визнаний недійсним.

Судова колегія зазначає, що
вищезазначений договір від 01.03.2011,
укладений між позивачем та ТОВ
«Амаранта», відноситься до оспорюваних
договорів, проте, в матеріалах справи
відсутні будь-які докази того, що
вказаний договір у встановленому
порядку визнаний недійсним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

При цьому, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами Податкового
кодексу України.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України передбачено, що сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Таким чином, визначення суми
бюджетного відшкодування залежить від
правильності визначення платником
податку сум податкових зобов'язань та
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Згідно п.200.3 ст.200 Податкового кодексу
України при від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди ( тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а при
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

За змістом п.198.3 ст.198 200 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 200 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно п.201.4 ст.201 Податкового кодексу
України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг
(п.201.4 ст.201 ПК України).

Враховуючи вищенаведені положення
податкового законодавства, суд
касаційної інстанції наголошує на
тому, що чинне законодавство не ставить
умовою дійсності правочинів, а також
виникнення податкових зобов'язань
платника у залежність від стану
податкового обліку його контрагентів,
фактичного знаходження їх за місцем
реєстрації та наявності чи відсутності
основних фондів або спеціальних
дозволів у останніх. Позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України та не може нести
відповідальність за невиконання його
контрагентами своїх зобов'язань, адже,
поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування та/або ведення
господарської діяльності.

Визначальним фактором для формування
податкового кредиту платником ПДВ є
рух товарів (послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку та
наявність у платника податків виданої
йому продавцем товару (послуг)
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства, яка підтверджує сплату
податку на додану вартість у складі
ціни товару.

Отже, під час нового розгляду судовим
інстанціям на підставі відповідних
доказів необхідно встановити, чи був на
контрагент позивача взятим
податковими органами на облік як
платник податків, в тому числі, податку
на додану вартість, на момент
здійснення та відображення у
бухгалтерському та податковому обліку
позивача спірних господарських
операцій.

З огляду на те, що податкова накладна є
первинним документом, наявність якого
підтверджує сплату податку на додану
вартість у складі ціни товару та є
підставою для віднесення сплачених сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту з податку на
додану вартість, то судам необхідно
дослідити видані контрагентом
позивача податкові накладі, з метою
встановлення відповідності їх змісту
вимогам, встановленим чинним
податковим законодавством.

Вказані обставини та фактичні дані
залишилися поза межами дослідження
судами першої та апеляційної
інстанцій, що, з урахуванням
повноважень касаційного суду (які не
дають касаційній інстанції права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні),
виключає можливість перевірити Вищим
адміністративним судом України
правильність висновків судів
попередніх інстанцій в цілому по суті
спору.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також
враховуючи той факт, що судами
попередніх інстанцій не було з'ясовано
належним чином обставини справи, у той
час як їх встановлення впливає на
правильність вирішення спору, ухвалені
у справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам
слід взяти до уваги вищевикладене,
встановити повно і правильно фактичні
обставини відповідно до заявлених
позовних вимог та предмету доказування
у справі та, в залежності від
встановленого й у відповідності до
норм матеріального та процесуального
права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Підприємство «Таврида Електрик
Україна» задовольнити частково.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Севастополя
від 13.09.2012 та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 18.02.2013 скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В. Кошіль

О.А. Моторний