Справа № 823/1119/14
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2014-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення позовної заяви

25 квітня 2014 року м. Черкаси
справа № 823/1119/14

Суддя Черкаського окружного
адміністративного суду Трофімова Л.В.,
перевіривши матеріали
адміністративного позову у справі №
823/1119/14

за позовом ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1) де
зацікавленою особою визначено
Павленка Романа Івановича - прокурора
Монастирищенського району Черкаської
області, радника юстиції

про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, прийняв ухвалу.

ОСОБА_1, звернувшись до суду з позовною
заявою просить:

- встановити факт, що має
юридичне значення у контексті ч. 5 ст. 156
КПК України (в редакції 1960 р.), визнавши
дату 26.09.2009 фактичною датою надходження
матеріалів кримінальної справи №
у моєму обвинуваченню (у двох томах) із
прокуратури Монастирищенського району
до Монастирищенського районного суду
Черкаської області, оскільки у книзі
обліку документів, відправлених
кур'єром прокуратури
Монастирищенського району неможливо
встановити іншої дати про надходження
справи до суду.

Відповідно до п. 4, п. 6 ч. 1 ст. 107 КАС
України суддя після одержання позовної
заяви з'ясовує чи належить позовну
заяву розглядати у порядку
адміністративного судочинства, чи
немає інших підстав для повернення
позовної заяви, залишення її без
розгляду, чи відмови у відкритті
провадження у адміністративній справі,
встановлених цим Кодексом. Вивчивши
матеріали позовної заяви, суддя
встановив, що позовну заяву належить
повернути позивачеві згідно п. 5 ч. 3 ст.
108 КАС України (у провадженні цього
адміністративного суду є справа про
спір між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав) з
огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України
справа адміністративної юрисдикції -
це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.
Суддя звертає увагу відповідача, що
згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є
наявність відповідача. Позивачем не
визначено відповідача, а зазначено
зацікавлену особу - Павленко Роман
Іванович.

Згідно ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у т.ч.
на виконання делегованих повноважень,
шляхом справедливого, неупередженого
та своєчасного розгляду
адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС
України). До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Статтею 17 КАС України передбачено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку із здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму (ч. 1 ст. 17 КАС
України). Юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема: спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень;
спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів; спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України;
спори щодо правовідносин, пов'язаних з
виборчим процесом чи процесом
референдуму; спори фізичних чи
юридичних осіб із розпорядником
публічної інформації щодо оскарження
його рішень, дій чи бездіяльності у
частині доступу до публічної
інформації (ч. 2 ст. 17 КАС України).

Проаналізувавши позовні вимоги
позивача, суддя встановив, що вона не
належить до переліку категорій справ,
що належать до предмету
адміністративної юрисдикції (ч. 1 ст. 17)
та не має ознак публічно-правового
спору.

У рішенні Конституційного Суду України
від 30 січня 2003 року № 19-рп/2011 у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення
положень частини другої статті 55
Конституції України, частини другої
статті 2, пункту 2 частини третьої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, частини третьої
статті 110, частини другої статті 236
Кримінально-процесуального кодексу
України та конституційним поданням
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ щодо офіційного тлумачення
положень статей 97, 110, 234, 236
Кримінально-процесуального кодексу
України, статей 3, 4, 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
в аспекті статті 55 Конституції України
зазначено, що КАС України регламентує
порядок розгляду не всіх
публічно-правових спорів, а лише тих, що
виникають у результаті здійснення
суб'єктом владних повноважень
управлінських функцій і розгляд яких
безпосередньо не віднесено до
підсудності інших судів. Завданнями
кримінального судочинства є охорона
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб, які беруть у ньому
участь, а також швидке і повне
розкриття злочинів, викриття винних та
забезпечення правильного застосування
закону з тим, щоб кожний, хто вчинив
злочин, був притягнутий до
відповідальності і жоден невинний не
був покараний (стаття 2 КПК України).
Положення КПК України регламентують
діяльність органів державної влади та
їх посадових осіб, що стосується сфери
публічно-правових відносин, що
виникають внаслідок злочинних
посягань, відповідальність за які
встановлено в нормах кримінального
права. За статтею 97 КПК України
прокурор, слідчий, орган дізнання або
суддя зобов'язані: приймати заяви і
повідомлення про вчинені або
підготовлювані злочини, в тому числі і
в справах, які не підлягають їх віданню
(частина перша); не пізніше триденного
строку прийняти одне з таких рішень:
порушити кримінальну справу, відмовити
в порушенні кримінальної справи,
направити заяву або повідомлення за
належністю (частина друга); вжити всіх
можливих і необхідних заходів
реагування у зв'язку з такими заявами і
повідомленнями (частини третя,
четверта, п'ята). У статтях 110, 234, 236 КПК
України йдеться про оскарження в суді
рішень чи дій органів дізнання,
слідчого, прокурора, які вони
постановили чи вчинили уже під час
провадження у кримінальній справі.
Суб'єкти, визначені в цих нормах, є
носіями спеціальних владних
процесуальних повноважень і тому
виконують функції, обумовлені
завданнями кримінального судочинства.
Здійснюючи перевірку заяв і
повідомлень про злочини, прокурор,
слідчий, орган дізнання діють до
порушення кримінальної справи, однак
вдаються до тих же способів і прийомів,
що й під час збирання доказів у
кримінальній справі. Отже,
правовідносини, що мають місце під час
розгляду заяв про злочини, за своєю
правовою природою є
кримінально-процесуальними. Тому
перевірка скарг на рішення, дії чи
бездіяльність вказаних суб'єктів
владних повноважень має відбуватися у
тому ж процесуальному порядку і тим же
судом, на який відповідно до закону
покладені повноваження щодо перевірки
й оцінки доказів у кримінальній справі,
тобто судом із розгляду кримінальних
справ. До того ж імперативний припис
пункту 2 частини третьої статті 17 КАС
України виключає юрисдикцію
адміністративних судів щодо справ, що
належить вирішувати у порядку
кримінального судочинства. Зазначене
обумовлює висновок, що компетентним
національним судом, до юрисдикції
якого належить розгляд скарг щодо
прийняття рішень, вчинення дій або
допущення бездіяльності суб'єктом
владних повноважень стосовно заяв і
повідомлень про вчинені або
підготовлювані злочини, є суд, який
спеціалізується на розгляді
кримінальних справ.

Рішення Конституційного Суду України
від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 (справа №
1-12/2003) у справі за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень частини
третьої статті 120, частини шостої
статті 234, частини третьої статті 236
Кримінально-процесуального кодексу
України, визнано, що ще на стадії
досудового слідства можуть бути
оскаржені дії слідчого і прокурора
щодо приводів, підстав і порядку
порушення кримінальної справи
стосовно конкретної особи.

Відповідно до ч.5 ст. 156 КПК України у
редакції станом 26.06.2009 строки тримання
під вартою під час досудового слідства
закінчуються в день надходження справи
до суду.

Суддя зазначає, що серед документи,
доданих позивачем до матеріалів
позовної заяви наявна ухвала
Черкаського окружного
адміністративного суду від 14.03.2014 у
справі №823/604/14 за позовом ОСОБА_1 до
Монастирищенського районного суду
Черкаської області в особі керівника
апарату суду Жежер Юлії Миколаївни про
скасування інформації та встановлення
факту, де вимога визначена так:
встановити факт, що має юридичне
значення, а саме: на основі копій
документів, що надав прокурор району
Павленко Р.І. і тих, що знаходяться у
районному суді, встановити дату
фактичного надходження матеріалів
кримінальної справи № із
прокуратури до суду. Проаналізувавши
ухвалу від 14.03.2014 у справі №823/604/14 суддя
встановив, що предмет і підстави позову
за своїм змістом тотожні предмету і
обставинам, викладеним у позовній
заяві за матеріалами цієї справи №
823/1119/14.

За загальним правилом справи про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, розглядаються у цивільному
процесі. Виникнення особистих і
майнових прав громадян, їх зміну і
припинення закон завжди пов'язує з
настанням чи зміною певних обставин,
тобто з юридичними фактами. У більшості
випадків вони підтверджуються різними
свідоцтвами, довідками та іншими
документами, що видаються громадянам в
адміністративному порядку. Проте не
завжди заінтересована особа має
можливість довести документально, що
той чи інший факт мав місце
(неможливість поновлення втраченого
документа або виправлення наявних у
ньому помилок тощо). У певних випадках
допускається судовий порядок
встановлення фактів, що мають юридичне
значення.

Чинне цивільне процесуальне
законодавство відносить до юрисдикції
суду справи про встановлення фактів,
від яких залежить виникнення, зміна або
припинення суб'єктивних прав громадян.
Справи про встановлення фактів, що
мають юридичне значення, належать до
юрисдикції суду за таких умов: факти, що
підлягають встановленню, повинні мати
юридичне значення, тобто від них мають
залежати виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
громадян; встановлення факту не
пов'язується з подальшим вирішенням
спору про право; заявник не має іншої
можливості одержати чи відновити
документ, що посвідчує факт, що має
юридичне значення; чинним
законодавством не передбачено іншого
позасудового порядку встановлення
юридичних фактів; вирішуючи питання
про прийняття заяв про встановлення
фактів, що мають юридичне значення,
судам необхідно враховувати, що ці
заяви повинні відповідати як загальним
правилам щодо змісту і форми позовної
заяви, встановленим ст. 119 ЦПК, так і
вимогам щодо її змісту, передбаченим
ст. 258 цього Кодексу.

Якщо у заяві не зазначено, який
конкретно факт просить встановити
заявник, з яких причин неможливо
одержати або відновити документ, що
посвідчує цей факт, якими доказами він
підтверджується, або до заяви не
приєднано довідки про неможливість
одержання чи відновлення необхідних
документів, суддя відповідно до ст. 121
ЦПК постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави для залишення
заяви без руху і надає заявникові строк
для усунення недоліків. Справи про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення розглядаються у порядку
окремого провадження. Окреме
провадження - це вид непозовного
цивільного судочинства, в порядку
якого розглядаються цивільні справи
про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або твердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.
Оспорюваність факту, що позивач
просить встановити позивач свідчить
про наявність спору, тому таку заяву
належить розглядати у порядку
позовного провадження із визначенням
відповідача (що власне зазначено в
ухвалах Монастирищенського районного
суду від 20.03.2014 та від 14.04.2014).

Відповідно п. 5 ч. 3 ст. 108 КАС України
позовна заява повертається позивачеві,
якщо у провадженні цього або іншого
адміністративного суду є справа про
спір між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав.
Однією з засад адміністративного
процесу є положення про те, що
конкретний позов суд розглядає лише
один раз. Позивач не вправі одночасно
порушити одну й ту ж справу в декількох
судах. Розгляд і вирішення тотожних
справ одночасно у різних судах
суперечить загальним принципам
правосуддя. Тотожною є справа, у якій
беруть участь ті самі сторони,
збігається предмет і підстави позову.
Неістотні відмінності у словесному
викладі вимог і тексту позовної заяви
не є визначальними для кваліфікації
справи як тотожної. Суд повинен
встановити, що спірні правовідносини є
тими самими (збігаються їх суб'єкти,
об'єкт та зміст) і позовні вимоги
спрямовані на захист того самого
порушеного права.

Справа є у провадженні цього або іншого
адміністративного суду, якщо: тотожна
справа розглядається судом першої
інстанції; постанова у тотожній справі
не набрала законної сили і
переглядається судом апеляційної
інстанції або скерована йому для
вирішення питання про відкриття
апеляційного провадження; є ухвала
суду про повернення тотожної позовної
заяви, залишення її без розгляду чи
відмову у відкритті провадження, чи
закриття провадження у тотожній справі
і така ухвала не набрала законної сили,
у т. ч. у зв'язку з тим, що її оскаржено в
апеляційному порядку; провадження у
тотожній справі зупинене судом першої
або апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 109 КАС України
суддя відмовляє у відкритті
провадження в адміністративній справі
лише, якщо у спорі між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав є такі, що набрали
законної сили: постанова суду; ухвала
суду про відмову у відкритті
провадження в адміністративній справі;
ухвала про закриття провадження в
адміністративній справі; ухвала про
залишення позовної заяви без розгляду
у зв'язку з пропуском строку звернення
до адміністративного суду (крім
випадків, коли така ухвала винесена до
відкриття провадження в
адміністративній справі).

Згідно ч. 5 ст. 109 КАС України повторне
звернення тієї ж особи до
адміністративного суду з таким самим
адміністративним позовом, щодо якого
постановлено ухвалу про відмову у
відкритті провадження, не
допускається. Суддя зазначає, що
оскільки у даній позовній заяві
визначено як зацікавлену особу
Павленка Романа Івановича - прокурора
Монастирищенського району Черкаської
області, радника юстиції, а до
матеріалів позовної заяви додано копію
ухвали від 14.03.2014 у справі №823/604/14 із
відміткою «ухвала суду не набрала
законної сили» і відсутні докази щодо
набрання ухвалою від 14.03.2014 у справі
№823/604/14 законної сили, де активною
особою виступала одна й таж особа
(«встановити факт, що має юридичне
значення, а саме: на основі копій
документів, що надав прокурор району
Павленко Р.І.»), то належить застосувати
п. 5 ч. 3 ст. 108 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись п. 5
ч. 3 ст. 108, ст. ст.160, 165, 186, КАС України,
суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 про встановлення
фактів, що мають юридичне значення
повернути позивачеві разом з усіма
доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачеві, що повернення
позовної заяви не позбавляє права
повторного звернення до відповідного
адміністративного суду у порядку,
встановленому законом.

Роз'яснити позивачеві, справи про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення розглядаються як у
непозовному так і позовному
провадженні цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги ухвала,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Черкаський
окружний адміністративний суд у
порядку, передбаченому ст.ст. 185-187 КАС
України.

Суддя

Л.В.Трофімова