Справа № 591/10719/13-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 р. Справа № 591/10719/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання
Мороз Є.В.,

представника відповідача - Мельник Ю.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного
адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Виконавчого комітету Сумської
міської ради на постанову Зарічного
районного суду м. Суми від 25.02.2014р. по
справі № 591/10719/13-а

за позовом ОСОБА_2 , Сумської
міської громадської організації
"Об`єднані будинкові комітети"

до Виконавчого комітету Сумської
міської ради третя особа
Комунальне підприємство "Сумижитло"
Сумської міської ради

про визнання незаконним та скасування
рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

04.12.2013 року ОСОБА_2 (далі по тексту -
перший позивач) звернувся до Зарічного
районного суду м. Суми з позовом до
виконавчого комітету Сумської міської
ради (далі по тексту - виконавчий
комітет СМР, відповідач), в якому просив
суд визнати нечинним та скасувати
рішення виконавчого комітету Сумської
міської ради від 18.06.2013 року № 319;
зобов'язати виконавчий комітет
Сумської міської ради прийняти нове
рішення, яке б повністю відповідало
чинному законодавству та
нормативно-правовим актам у сфері
житлово-комунального господарства та
інтересам споживачів послуг.

16.12.2013 року Сумська міська громадська
організація «Об'єднані будинкові
комітети» (далі по тексту - СМГО
«Об'єднані будинкові комітети», другий
позивач) звернулась до Зарічного
районного суду м. Суми з позовом до
виконавчого комітету Сумської міської
ради, в якому просила суд визнати
незаконним та скасувати рішення
виконавчого комітету Сумської міської
ради від 18.06.2013 року № 319 з моменту його
прийняття.

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 08.01.2014 року об'єднано позовні
вимоги Сумської міської громадської
організації «Об'єднані будинкові
комітети» та ОСОБА_2 до виконавчого
комітету Сумської міської ради про
визнання незаконним та скасування
рішення, в одне провадження.

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 25.12.2013 року до участі у справі
залучено в якості третьої особи
Комунальне підприємство «Сумижитло»
Сумської міської ради.

Постановою Зарічного районного суду м.
Суми від 25.02.2014 року по справі №
591/10719/13-а позовні вимоги ОСОБА_2,
Сумської міської громадської
організації «Об'єднані будинкові
комітети» задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
рішення Сумської міської ради № 319 від
18.06.2013 року "Про надання згоди на
продовження строку дії договору про
надання комунального замовлення на
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій
комунальної власності територіальної
громади міста Суми від 25.06.2011 року № 1» з
18.06.2013 року, тобто з дня його прийняття.

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 13.03.2014 року по справі №
591/10719/13-а за клопотанням позивачів
виправлено описку, допущену судом в
резолютивній частині постанови №
591/1079/13-а від 25 лютого 2014 року по
об'єднаній адміністративній справі за
позовами ОСОБА_2, Сумської міської
громадської організації «Об'єднані
будинкові комітети», інтереси якої
представляє Якимець Наталія Іванівна,
до виконавчого комітету Сумської
міської ради, третя особа: КП
«Сумижитло» Сумської міської ради про
визнання незаконним рішення Сумської
міської ради № 319 від 18.06.2013 року та його
скасування, та виключено з п.2 постанови
слова «з 18.06.2013 року, тобто з дня його
прийняття».

Відповідач, не погодившись із вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції вимог матеріального права
(ч.1, ч.4 ст.9, ч.3 ст.13 Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності), неповне з'ясування
обставин справи, просить суд
апеляційної інстанції постанову
Зарічного районного суду м. Суми від
25.02.2014 року по справі № 591/10719/13-а
скасувати, прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що оскаржуване
рішення виконавчого комітету Сумської
міської ради № 319 від 18.06.2013 року «Про
надання згоди на продовження строку
дії договору про надання комунального
замовлення на послуги з утримання
прибудинкових територій комунальної
власності територіальної громади
міста Суми від 25.06.2011 р. № 1» не є
регуляторним актом у розумінні ст.1
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності», а тому не
потребує особливої процедури
проходження його як регуляторного
акту, з оприлюдненням проекту та
відповідним аналізом регуляторного
впливу, про що зазначив суд першої
інстанції. Крім того, вказує на те, що
суд першої інстанції, зробивши
висновок про належність спірного
рішення до регуляторних актів,
застосував спосіб захисту права
позивачів, передбачений для оскарження
актів індивідуальної дії - визнання
нечинним з моменту прийняття. Також,
стверджує, що умовами договору про
надання комунального замовлення на
послуги з утримання прибудинкових
територій комунальної власності
територіальної громади м. Суми від
25.06.2011 р. № 1 було передбачено, що даний
договір може бути продовжено лише
відповідним рішенням виконавчого
комітету Сумської міської ради, що не
було враховано судом першої інстанції.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав з підстав, викладених в
останній, просив суд апеляційної
інстанції постанову Зарічного
районного суду м. Суми від 25.02.2014 року по
справі № 591/10719/13-а скасувати, прийняти
нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Перший позивач - ОСОБА_2 в надісланих до
суду письмових запереченнях просив суд
апеляційної інстанції апеляційну
скаргу відповідача залишити без
задоволення, оскаржувану постанову
суду першої інстанції залишити без
змін. Вважає, що КП «Сумижитло», яке
спірним рішенням відповідача
визначене виконавцем послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, не може
виконувати такі функції, оскільки є
лише посередницькою структурою, не
маючи при цьому ані відповідних
повноважень, ані фактичної можливості
надавати такі послуги з огляду на
відсутність відповідного персоналу.
Крім того, стверджує, що відповідач у
спірному рішенні № 319 від 18.06.2013 року
«Про надання згоди на продовження
строку дії Договору про надання
комунального замовлення на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій комунальної
власності територіальної громади
міста Суми від 25.06.2011 року № 1», в
порушення ст.41 Конституції України, ч.2
ст. 382 Цивільного кодексу України, ст.10
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» відніс
житлові будинки з приватизованими
квартирами і спільним майном до
комунальної власності територіальної
громади міста, що є незаконним. Вказує,
що перед прийняттям оскаржуваного
рішення не проведено конкурсу на
визначення виконавців послуг, та з
жодним із споживачів послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, яких на
обслуговуванні у КП «Сумижитло» на
момент укладення додаткової угоди про
продовження дії Договору налічувалось
близько 1255, не досягнуто домовленості
щодо надання послуг саме цим
підприємством, як це передбачено п.3.1
Порядку проведення конкурсу на
визначення виконавців
житлово-комунальні послуг»,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів від 21.07.2005 року №631.

Перший позивач, а також представники
другого відповідача та третьої особи в
судове засідання не прибули, про дату,
час та місце апеляційного розгляду
справи повідомлені належним чином,
позивач ОСОБА_2 в надісланому до суду
письмовому клопотанні просив суд
розглянути справу без своєї участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

З огляду на наведену норму, враховуючи,
що позивачі та третя особа належним
чином повідомлені про дату, час та
місце судового розгляду, ОСОБА_2 подано
клопотання про розгляд справи без
участі свого представника, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
адміністративну справу без участі
позивачів та третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
рішення суду та доводи апеляційної
скарги, дослідивши письмові докази,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
виконавчим комітетом Сумської міської
ради прийняте рішення від 18.06.2013 року №
319 «Про надання згоди на продовження
строку дії Договору про надання
комунального замовлення на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій комунальної
власності територіальної громади
міста Суми від 25.06.2011 року № 1» (а.с. 5,6).

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивачі оскаржили його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірне рішення було винесено з
порушенням процедури його прийняття,
передбаченої Законом України «Про
житлово-комунальні послуги», «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності», оскільки проект рішення
не був належним чином оприлюднений, а
тому дане рішення за приписами ч.1 ст.36
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності» не могло
бути прийняте. При цьому, в
резолютивній частині оскаржуваної
постанови суд першої інстанції дійшов
висновку про визнання незаконним і
скасування рішення Сумської міської
ради від 18.06.2013 року № 319, яка не є
відповідачем по даній справі.

Враховуючи, що суд першої інстанції
приймаючи рішення про задоволення
позову не з'ясував обставини, що мають
значення для справи, при цьому не
застосував до спірних відносин норми
права, які підлягають застосуванню, не
вирішив всіх позовних вимог, колегія
суддів дійшла висновку про скасування
рішення суду першої інстанції в
повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

За приписами ч.3 ст.24 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
органи місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Підпунктом 1 пункту «а» статті 30 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належить управління об'єктами
житлово-комунального господарства,
побутового, торговельного
обслуговування, транспорту і зв'язку,
що перебувають у комунальній власності
відповідних територіальних громад,
забезпечення їх належного утримання та
ефективної експлуатації, необхідного
рівня та якості послуг населенню.

Колегія суддів зазначає, що
правовідносини, які виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг,
у регульовано положеннями Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги».

За визначенням ст.1 цього Закону
житлово-комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Згідно з пп.4, 5, 6, 9 ч.1 ст.7 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги" до
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить,
зокрема, визначення виконавця
житлово-комунальних послуг відповідно
до цього Закону в порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
житлово-комунального господарства;
управління об'єктами у сфері
житлово-комунальних послуг, що
перебувають у комунальній власності
відповідних територіальних громад,
забезпечення їх належного утримання та
ефективної експлуатації; забезпечення
населення житлово-комунальними
послугами необхідних рівня та якості;
укладання договорів з підприємствами
різних форм власності на вироблення
та/або виконання житлово-комунальних
послуг.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
укладання договорів на надання
житлово-комунальних послуг згідно з
установленим переліком для об'єктів
державної або комунальної власності
здійснюється за результатами конкурсу.

Перелік житлово-комунальних послуг,
право на здійснення яких виборюється
на конкурсних засадах, визначає орган
місцевого самоврядування (ч.2 ст. 27
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги»).

Як встановлено частиною 3 статті 27
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» організатором конкурсу є
власник чи балансоутримувач або
уповноважена ним особа. Організатор
конкурсу зобов'язаний оприлюднити
конкурсні умови. Конкурсні умови мають
містити: 1) перелік житлово-комунальних
послуг, на надання яких оголошено
конкурс; 2) вимоги до учасників
конкурсу; 3) вимоги до обсягів надання
житлово-комунальних послуг; 4) вимоги до
якості виконання з урахуванням діючих
стандартів, нормативів, норм і правил; 5)
термін, на який укладається договір, та
підстави його розірвання; 6) інформацію
про об'єкт конкурсу щодо надання
житлово-комунальної послуги.

Як визначено статтею 1 цього Закону,
балансоутримувач будинку, споруди,
житлового комплексу або комплексу
будинків і споруд (далі -
балансоутримувач) - власник або
юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом.

У свою чергу, власником приміщення,
будинку, споруди, житлового комплексу
або комплексу будинків і споруд (далі -
власник) є фізична або юридична особа,
якій належить право володіння,
користування та розпоряджання
приміщенням, будинком, спорудою,
житловим комплексом або комплексом
будинків і споруд, зареєстроване у
встановленому законом порядку.

Виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору.

Отже, колегія суддів зазначає, що у
відповідності до ст.27 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
виконавець житлово-комунальних послуг
має визначатися на конкурсних засадах.

Як встановлено статтею 28 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», конкурс проводиться не
раніше ніж через 30 днів з дня
оприлюднення офіційної інформації про
нього. Офіційна інформація повинна
включати відомості про місце і час
проведення конкурсу (тендеру), назву та
адресу установи, прізвище та посаду,
номер телефону особи, в якої можна
ознайомитися з умовами виконання
житлово-комунальних послуг.

У разі якщо в конкурсі на надання
житлово-комунальних послуг взяла
участь тільки одна особа, договір на
здійснення відповідних видів
діяльності укладається на термін, що не
перевищує 12 місяців.

У разі порушення законодавства при
проведенні конкурсу або підписанні
договору результати конкурсу та/або
договору визнаються недійсними в суді
і призначається новий конкурс не
пізніше ніж через 10 днів після набрання
чинності рішенням суду.

Переможець конкурсу має право, за
бажанням, укладати субпідрядні
договори без проведення додаткових
конкурсів.

Порядок підготовки та проведення
конкурсів, типові договори на надання
житлово-комунальних послуг затверджує
Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п.3 Порядку проведення
конкурсу з надання житлово-комунальних
послуг, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 21.07.2005
року №631, конкурс проводиться за умови:
включення органом місцевого
самоврядування послуги до Переліку
житлово-комунальних послуг, право на
надання яких виборюється на конкурсних
засадах; закінчення строку дії або
розірвання договору на надання послуг;
прийняття судом рішення щодо
проведення конкурсу.

Отже, наведеною нормою прямо
передбачено обов'язковість проведення
конкурсу у випадку закінчення строку
дії договору на надання послуг.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, рішення № 319 від 18.06.2013 року
було прийнято виконавчим комітетом
Сумської міської ради у зв'язку із
закінченням строку дії договору № 1 від
25.06.2011 року «Про надання комунального
замовлення на послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій комунальної власності
територіальної громади м. Суми»,
укладеного між Управлінням житлової
політики, комунального господарства та
благоустрою Сумської міської ради
(Замовник) та Комунальним
підприємством «Сумижитло» Сумської
міської ради (Виконавець) (а.с.7-16).
Спірним рішенням було фактично
пролонговано дію договору № 1, який був
укладений на строк з 01.07.2011 р. по 01.07.2013р.

Умовами вказаного договору
передбачено, що за згодою сторін
Договір може бути продовжений лише
рішенням виконавчого комітету
Сумської міської ради.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що конкурс щодо
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг з утримання
будинків і прибудинкових територій, в
порушення вимог ст.ст.27, 28 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» власником або
балансоутримувачем не проводився, що
не було враховано відповідачем по
справі.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до пункту 3 частини другої статті 21
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» виконавець зобов'язаний,
зокрема, підготувати та укласти із
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма типового договору «Про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» затверджена
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.05.2009 № 529 «Про затвердження
Типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій».

Слід відмітити, що форма договору № 1
від 25.06.2011 року, укладеного між
Управлінням житлової політики,
комунального господарства та
благоустрою Сумської міської ради
(Замовник) та Комунальним
підприємством «Сумижитло» Сумської
міської ради (Виконавець), не
відповідає Типовому договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 20.05.2009 № 529.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що КП «Сумижитло», яке за
результатами прийняття спірного
рішення та пролонгації договору № 1 від
25.06.2011 року перебрало на себе обов'язки
виконавця житлово-комунальних послуг,
не було забезпечено укладення
договорів про надання послуг з
утримання будинків та прибудинкових
територій із споживачами, тобто
власниками розташованих на
відповідній території приміщень,
будинків, споруд, житлових комплексів
або комплексів будинків і споруд.

Колегія суддів вважає за необхідне
відмітити, що Статутом КП «Сумижитло»,
затвердженого рішенням Сумської
міської ради від 27.04.2011 року № 410-МР,
копія якого наявна в матеріалах справи,
а також в подальшому змінами до його
пунктів 2.1., 2.2 та 4.3, які були
затверджені рішенням Сумської міської
ради від 30.01.2013 року № 2095 (т.1, а.с.139-141), не
передбачено для КП «Сумижитло» статусу
виконавця послуг з утримання будинків
і споруд та прибудинкових територій.

Так, метою діяльності підприємства,
згідно зі Статутом, є забезпечення
належного утримання та експлуатації
об'єктів житлово-комунального
господарства комунальної власності
територіальної громади міста Суми, що
передбачає обов'язок КП «Сумижитло» з
укладення договорів з суб'єктами
господарювання-виконавцями послуг,
однак не дає йому права самостійно
виступати виконавцем конкретної
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій.

Таким чином, КП «Сумижитло», визначене
рішенням №319 виконавцем послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, не може
виконувати функції, які передбачені
п.1.3 Порядку визначення виконавця
житлово-комунальних послуг у житловому
фонді, затвердженого наказом
Держжитлокомунгоспу №60 від 25.04.2005 року,
та Законом України «Про
житлово-комунальні послуги», оскільки
є лише посередницькою структурою.

Отже, зміст спірного рішення
виконавчого комітету Сумської міської
ради № 319 від 18.06.2013 року «Про надання
згоди на продовження строку дії
Договору про надання комунального
замовлення на послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій комунальної власності
територіальної громади міста Суми від
25.06.2011 року № 1» суперечить Статуту КП
«Сумижитло», оскільки останнім не може
бути укладено договору про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в якості
Виконавця.

Колегія суддів зауважує, що відповідно
до преамбули спірного рішення № 319 від
18.06.2013 року, останнім надається згода на
продовження строку дії договору про
надання комунального замовлення на
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій
комунальної власності.

Отже, даним рішенням №319 від 18.06.2013 року
виконкомом Сумської міської ради
передбачено належність житлових
будинків з приватизованими квартирами
і спільним майном, а також відповідних
прибудинкових територій до
комунальної власності територіальної
громади міста Суми.

Між тим, у відповідності до ч. 2 ст. 382
Цивільного кодексу України власникам
квартири у дво-або багатоквартирному
житловому будинку належать на праві
спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" власники квартир
багатоквартирних будинків та житлових
приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку чи гуртожитках.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 369 Цивільного
кодексу України співвласники майна, що
є у спільній сумісній власності,
володіють і користуються ним спільно,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Розпоряджання майном, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників.

Як зазначено у рішенні Конституційного
суду України від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного
тлумачення положень пункту 2 статті 10
Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду", власники
квартир дво-або багатоквартирних
житлових будинків та житлових
приміщень у гуртожитку, незалежно від
підстав набуття права власності на
такі квартири, житлові приміщення, є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою.

Статтею 19 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирних будинків» спільне
майно співвласників багатоквартирного
будинку складається з неподільного та
загального майна. Неподільне майно
перебуває у їх спільній сумісній
власності і не підлягає відчуженню,
загальне майно - у спільній частковій
власності. Власники приміщень
володіють, користуються і у
встановлених цим Законом та цивільним
законодавством межах розпоряджаються
спільним майном.

У рішенні Конституційного Суду України
від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 вказано, що
допоміжні приміщення, відповідно до ч.2
ст.10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» стають
об'єктами права спільної власності
співвласників багатоквартирних
будинків багатоквартирного будинку,
тобто, їх спільним майном, одночасно з
приватизацією громадянами квартир, що
засвідчується єдиним документом -
свідоцтвом про право власності на
квартиру. Для підтвердження набутого в
такий спосіб права не потребується
вчинення будь-яких інших додаткових
юридичних дій. Власникам квартир немає
необхідності створювати з цією метою
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку.

Набуте громадянами право на квартири
державного житлового фонду та належні
до них допоміжні приміщення є
непорушним (стаття 41 Конституції
України), забезпечується державою і
захищається судом (стаття 55
Конституції України).

Відповідно до Конституції України всі
суб'єкти права власності рівні перед
законом. У багатоквартирних будинках,
де не всі квартири приватизовані чи
приватизовані повністю, власник
(власники) неприватизованих квартир (їх
правонаступники) і власники
приватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
рівноправними співвласниками
допоміжних приміщень.

З огляду на викладене, в резолютивній
частині рішення Конституційний Суд
України, зокрема, зазначив, що власник
(власники) неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
співвласниками будинків і споруд, в
тому числі й допоміжних приміщень, та
прибудинкових територій є саме
власники квартир та житлових приміщень
у гуртожитках, розташованих на
відповідній території, а не
територіальна громада.

Колегія суддів зазначає, що
відповідачем не доведено та не
підтверджено документально належності
на праві власності територіальній
громаді м.Суми будинків та споруд,
прибудинкових територій, послуги з
утримання яких доручено КП "Сумижитло",
а тому посилання відповідача у
спірному рішенні № 319 від 18.06.2013 року
про надання комунального замовлення на
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій
комунальної власності територіальної
громади міста Суми, є безпідставним.

Колегія суддів вважає, що лише самі
власники і співвласники будинків,
розташованих на відповідній території,
можуть вирішувати питання про передачу
будинків на баланс конкретним
суб'єктам господарювання щодо
визначення управління будинками, а
також визначати виконавця послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5)добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на встановлені у справі
фактичні обставини та досліджені
докази, колегія суддів дійшла висновку
про те, що відповідач при прийнятті
оскаржуваного рішення від 18.06.2013 року №
319 «Про надання згоди на продовження
строку дії Договору про надання
комунального замовлення на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій комунальної
власності територіальної громади
міста Суми від 25.06.2011 року № 1» діяв не
на підставі та не у спосіб, що
передбачені Законами України «Про
житлово-комунальні послуги», «Про
місцеве самоврядування в Україні», з
порушенням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Слід відмітити, що позовні вимоги
ОСОБА_2 полягають, зокрема, у визнанні
спірного рішення нечинним та його
скасуванні, в той час як другий позивач
- СМГО «Об'єднані будинкові комітети»
просить визнати спірне рішення
незаконним та скасувати його.

Згідно з п. 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від 21
травня 1997 року № 280/97-ВР, акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законом України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до абзацу 8 пп. 10.2 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 20.05.2013 р. №7, у разі визнання
акта незаконним, суд повинен скасувати
його, якщо він є актом індивідуальної
дії, або визнати нечинним, якщо він є
нормативно-правовим актом, про що
зазначити у резолютивній частині
постанови.

Слід відмітити, що Кодекс
адміністративного судочинства України
не містить визначення термінів
«нормативно-правовий акт» та «правовий
акт індивідуальної дії».

За усталеними в теорії права
підходами до класифікації актів
нормативно-правовий акт - виданий
суб'єктом владних повноважень
документ, який встановлює, змінює чи
припиняє дію обов'язкових правил
поведінки, обмежених в часі, просторі
та за колом осіб, та призначений для
неодноразового застосування. Правовий
акт індивідуальної дії - виданий
суб'єктом владних повноважень
документ, прийнятий з метою реалізації
положень нормативно-правового акта
(актів) щодо конкретної життєвої
ситуації, не містить
загальнообов'язкових правил поведінки
та стосується прав і обов'язків чітко
визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому
він адресований.

Обов'язковою ознакою як
нормативно-правового акта загальної
дії так і правового акта
індивідуальної дії є юридичний
характер, тобто обов'язковість його
приписів для відповідного суб'єкта
(суб'єктів), дотримання яких
забезпечується правовими механізмами.

Колегія суддів зазначає, що рішення
виконавчого комітету Сумської міської
ради № 319 від 18.06.2013 року «Про надання
згоди на продовження строку дії
Договору про надання комунального
замовлення на послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій комунальної власності
територіальної громади міста Суми від
25.06.2011 року № 1» не є таким, що
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, містить
індивідуально-конкретний припис, а
саме: надання дозволу відділу
житлового господарства як
правонаступнику управління житлової
політики та комунального замовлення на
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій
комунальної власності територіальної
громади міста Суми від 25.06.2011 р. № 1,
поширюється на конкретних осіб: відділ
житлового господарства Сумської
міської ради та КП «Сумижитло»,
вичерпало свою дію одноразовим
застосуванням.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що вищевказане рішення
виконавчого комітету Сумської міської
ради № 319 від 18.06.2013 року є правовим
актом індивідуальної дії, а тому,
беручи до уваги встановлену судом
апеляційної інстанції протиправність
даного рішення, повинно бути визнано
незаконним та скасоване.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
позовні вимоги СМГО «Об`єднані
будинкові комітети" про визнання
нечинним спірного рішення не можуть
бути задоволені, оскільки дане рішення
не є нормативно-правовим актом.

Також, не підлягають задоволенню
позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання
виконавчого комітету СМР прийняти нове
рішення, яке б повністю відповідало
чинному законодавству та
нормативно-правовим актам у сфері
житлово-комунального господарства та
інтересам споживачів послуг, з підстав
відсутності у відповідача по справі
відповідних повноважень, оскільки
право визначати виконавця послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, як
зазначалось вище, належить власникам
(співвласникам) відповідних житлових
приміщень.

Згідно з ч.2 ст.205 КАС України суд
апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги може
прийняти нову постанову, якою суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
постанова Зарічного районного суду м.
Суми від 25.02.2014 року по справі №
591/10719/13-а прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому в силу приписів ч.1 ст.198, п. 4 ч.1
ст.202 КАС України підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про
часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 202, 205, 207, 209,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Сумської міської ради
задовольнити частково.

Постанову Зарічного районного суду м.
Суми від 25.02.2014р. по справі №
591/10719/13-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_2, Сумської міської
громадської організації "Об`єднані
будинкові комітети" - задовольнити
частково.

Визнати незаконним і скасувати
рішення виконавчого комітету Сумської
міської ради № 319 від 18.06.2013 року "Про
надання згоди на продовження строку
дії договору про надання комунального
замовлення на послуги з утримання
прибудинкових територій комунальної
власності територіальної громади
міста Суми від 25.06.2011 р. № 1".

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Перцова
Т.С.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Жигилій С.П. Повний текст постанови
виготовлений та підписаний 22.04.2014 р.