Справа № 2а-297/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 р.
Справа № 52279/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Заверухи О.Б.,

суддів -
Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Галицького
районного суду м. Львова від 14 квітня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Пенсійного фонду
України у Львівській області про
визнання дій протиправними,
зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

13.12.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області про визнання дій по відмові
відповідача щодо довічного грошового
утримання згідно Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» як інваліда війни
2 групи - 350% мінімальної пенсії за віком
з 08.06.2005 року неправомірними та
зобов'язання зробити перерахунок
пенсії з урахуванням доплати довічного
грошового утримання у розмірі 350%
мінімальної пенсії за віком на рівні
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність затверджую
чого щорічним Закону України «Про
державний бюджет України» на
відповідний рік з 08.06.2005 року;
зобов'язати нарахувати грошову
компенсацію на не донараховані та
недотримані суми довічного грошового
утримання з 08.06.2005 року відповідно до
Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їхньої
виплати».

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що відповідач протиправно не
доплачував йому частину пенсії у
вигляді її підвищення, як ветерану
війни, відповідно до ст. 13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту".

Постановою Галицького районного суду
м. Львова від 14 квітня 2011 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказана постанова суду першої
інстанції мотивована тим, що вимоги
позивача є безпідставними, оскільки
ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» № 3551-12 від 22.10.1993
року вже втратила чинність відповідно
до положень Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 05.10.2005 року №
2939-ІУ..

Не погодившись з вищенаведеною
постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нову
про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що постанова суду першої інстанції
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС
України, суд відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 197
КАС України розглядає справу в порядку
письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що
ОСОБА_1 з 2005 року має статус ветерана
війни - інваліда війни другої групи та
має право на пільги, встановлені
статтею 13 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

З повідомлення ГУ ПФУ у Львівській
області про перерахунок пенсії
вбачається, що позивач отримує пенсію
за вислугою років призначену згідно
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" та з 01.01.2011 року розмір його пенсії
, включаючи доплату, як інваліду війни
третьої групи становить 2690,20 грн.

Приймаючи оскаржувану постанову суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог. Колегія суддів погоджується з
обґрунтованістю такого висновку з
наступних підстав.

В процесі розгляду справи встановлено,
що позивач має статус інваліда війни 2
групи та має право на пільги,
установлені статтею 13 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту".

Відповідно до частини 4 статті 13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" (в
редакції, яка діяла до 1 січня 2006 року)
передбачено, що інвалідам війни пенсії
або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії підвищуються: інвалідам I групи -
у розмірі 400 процентів мінімальної
пенсії за віком, II групи - 350 процентів
мінімальної пенсії за віком, III групи -
200 процентів мінімальної пенсії за
віком.

Таким чином, вихідним критерієм
розрахунку підвищення до пенсії за
вислугу років виступає мінімальна
пенсія за віком, розмір якої згідно з
частиною першою статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"від 9
липня 2003 року № 1058-ІV встановлюється в
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

В пункті 2 постанови від 3 січня 2002 року
№ 1 Кабінет Міністрів України
установив розміри сум, з яких
проводиться розрахунок підвищення до
пенсії за вислугу років, усупереч
положенню зазначеної статті Закону,
причому ці суми не відповідають
розмірам мінімальної пенсії за віком.

Положення частини 3 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування зазначеної величини
(мінімального розміру пенсії за віком)
для розрахунку інших пов'язаних із нею
пенсій чи доплат, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
мінімального розміру пенсії за віком,
крім передбаченого частиною 1 цієї
статті.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення до пенсії за вислугу років,
передбаченого частини 4 статті 13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
застосуванню підлягав розмір
мінімальної пенсії за віком,
визначений відповідно до положень
частини першої статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", а до прийняття
цього Закону відповідно до положень
частини 3 статті 19 Закону України "Про
пенсійне забезпечення".

Пунктом 3 розділу І Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" від 5 жовтня 2005
року №2939-ІV частина 4 статті 13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"
викладена у такій редакції: "Інвалідам
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються:
інвалідам I групи - у розмірі 50
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, II
групи - 40 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, III групи - 30 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність". Дане
положення Закону набрало чинності з 1
січня 2006 року.

Отже, починаючи з 1 січня 2006 року
позивач має право на підвищення до
пенсії у розмірі 40% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, розмір якого
встановлений законами України про
Державний бюджет на відповідні роки та
його отримував. Тому відмовляючи
позивачу у здійсненні перерахунку
пенсії відповідач діяв у межах чинного
законодавства та наданої йому
компетенції.

Також колегія суддів вважає
обгрунтованими доводи ГУ ПФУ України у
Львівській області з приводу пропуску
позивачем річного строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України (у редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин).

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст. 160, ст. 195, 197, 198, ст. 200, ст. 205,
ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Галицького
районного суду м. Львова від 14 квітня 2011
року у справі № 2а-297/11 - без змін.

Ухвала апеляційного
адміністративного суду є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.Б. Заверуха

Судді:
О.М. Гінда

В.В. Ніколін