Справа № 815/7662/13-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7662/13-а

Категорія: 5.2.2 Головуючий в 1 інстанції:
Єфіменко К. С. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді
- Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Журкіній І.І.,

за участі: представник позивача -
Литвиненко О.М. (довіреність від 30.03.2013
р.),

представник
відповідача - Бачерікова Д.О.
(довіреність від 21.01.2014 р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТА» на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 04 грудня 2013 року по справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «АТА» до
Південної митниці Міндоходів,
Головного управління Державної
казначейської служби України у м.
Києві, Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання здійснити митне
оформлення за основним методом,
стягнення з бюджету надмірно сплачених
податків та зборів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «АТА» звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Південної митниці Міндоходів,
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
про визнання протиправним та
скасування рішення Південної митниці
від 16.08.2013 року
№ 500060001/2013/610104/2, зобов'язання
здійснити митне оформлення за основним
методом та стягнення з Державного
бюджету України суми надмірно
сплачених податків та зборів.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 27.11.2013 року
до участі в справі в якості відповідача
було залучено Головне управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04 грудня
2013 року вказані вимоги залишені
без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення його вимог в повному
обсязі, наголошуючи, зокрема, на
порушені судом першої інстанції при
розгляді справи норм матеріального
права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги поданої
апеляційної скарги.

Представник відповідача - Південної
митниці Міндоходів в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги
позивача та просив залишити останню
без задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

Представники відповідачів - Головного
управління Державної казначейської
служби України у м. Києві, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області в
судове засідання не прибули, про дату,
час та місце апеляційного розгляду
справи були повідомлені належним чином
та своєчасно, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
повідомленнями про вручення повісток
про виклик до суду (а.с.237-238), причини
неприбуття суду не відомі.

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів
порадившись на місці, ухвалила слухати
справу за відсутністю представників
відповідачів - Головного управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області,
сповіщених належним чином про час і
місце апеляційного розгляду.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
29.05.2013 року між ТОВ «АТА» та
маврикійською компанією-виробником
Mauritius Sugar Syndicate укладено контракт №
МSS/АТА002 на поставку цукру-сирцю
тростинного у загальній кількості 44108
кг., вартість 0,9215 дол. США за 1 кг., на
умовах поставки SIF Україна, м. Одеса.

09.08.2013 року позивачем подано до
Південної митниці для здійснення
митного оформлення зазначеного товару
вантажну митну декларацію (МД)
№ 500060001/2013/033970.

Для підтвердження митної вартості
товару позивачем до Південної митниці
були надані наступні документи:
зовнішньоекономічний договір від
29.05.2013 року № МSS/АТА002,
комерційний документ (інвойс) від 16.06.2013
року № 810006735 та інші товаросупровідні
документи.

В поданих до митного оформлення
документах відповідачем було виявлено
розбіжності, а саме: у
зовнішньоекономічному договорі та у
комерційному інвойсі містяться різні
підписи іноземної сторони
контрактоутримувача; у наданому
пакувальному листі відсутнє посилання
на зовнішньоекономічний договір або
інвойс; у копії митної декларації
країни відправлення зазначені умови
поставки FОВ, в той час, як у МД від 09.08.2013
року № 500060001/2013/033970 - СІF.

З огляду на викладене, на підставі ч. 3
ст. 53 Митного кодексу України для
підтвердження заявленої митної
вартості декларанту було
запропоновано надати протягом 10
календарних днів додаткові документи
для підтвердження заявленої митної
вартості, а саме: виписку з
бухгалтерської документації;
інформацію біржових організацій про
вартість сировини; розрахунок ціни
(калькуляцію); каталоги, специфікації,
прейскуранти (прайс-листи) виробника
товару; копію митної декларації країни
відправлення.

Як вбачається з матеріалів справи, на
зазначену вимогу, 16.08.2013 року
декларантом були надані: висновок ТОВ
«Укрпромзовнішекснертиза»
від 17.07.2013 року № 3125; калькуляцію
ціни від 16.05.2013 року; прайс-лист
продавця від 16.05.2013 року; планову
калькуляцію собівартості товару
покупця від 05.08.2013
року № 175; специфікацію від 29.05.2013 року
№ 1; експортну митну декларацію країни
відправлення від 05.06.2013 року № 6/3.

Однак, у наданих позивачем додаткових
документах була відсутня інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини, у прайс-листі
період не відповідав фактичній даті
формування поставки даної партії
товару, у платіжному дорученні
відсутній номер та дата специфікації
даної конкретної поставки, що
передбачено п. 2 контракту від 29.05.2013
року № МSS/АТА 002, тобто у наданих
декларантом документах відсутні
складові митної вартості, що
унеможливлює розрахунок митної
вартості товару.

З метою обґрунтованого вибору методу
визначення митної вартості з
урахуванням інформації, яка наявна в
митному органі, між декларантом та
митним органом була проведена усна
консультація, за результатом якої
обрано метод визначення митної
вартості - резервний, про що наявні
записи у рішенні про коригування
митної вартості товарів від 16.08.2013 року
№ 500060001/2013/610104/2.

Для забезпечення повноти
оподаткування, на підставі аналізу
бази даних ЄАІС ДМСУ встановлено, що
рівень митної вартості подібних
товарів, митне оформлення яких вже
здійснено є більшим, а саме - 2,56 дол. США
за кг. (митна декларація №
100250000/2013/06872 від 26.06.2013 року), ніж рівень
митної вартості, який заявлено
декларантом - 0,92 дол. США за кг.

Отже, у зв'язку з вищевикладеним та у
відповідності до ч. 2 ст. 55 Митного
кодексу України Південною митницею
прийняте рішення про коригування
митної вартості від 16.08.2013 року №
500060001/2013/610104/2.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої
інстанції дійшов висновку, що дії
працівників митного органу при
прийнятті рішення про коригування
митної вартості товарів від 16.08.2013 року
№ 500060001/2013/610104/2 є правомірними, а тому, в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання такого рішення суб'єкту
владних повноважень протиправним та
про його скасування слід відмовити на
підставі положень ч. 1 ст. 162 КАС України.
Також, оскільки суд першої інстанції
дійшов висновку, що підстави для
визнання протиправним та скасування
рішення Південної митниці від 16.08.2013
року № 500060001/2013/610104/2 відсутні, останній
дійшов висновку щодо відсутності
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з Державного бюджету
України на користь позивача суму
переплати податку на додану вартість
та мита на загальну суму 462129,43 грн.

Колегія суддів погоджується з
вказаними висновками суду першої
інстанції з огляду на викладене.

Згідно ч. 1 ст. 52 Митного кодексу України
заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

Як встановлено ч. 2 ст. 52 Митного кодексу
України, декларант або уповноважена
ним особа, які заявляють митну вартість
товару, зобов'язані: заявляти митну
вартість, визначену ними самостійно, у
тому числі за результатами
консультацій з митним органом;
подавати митному органу достовірні
відомості про визначення митної
вартості, які повинні базуватися на
об'єктивних, документально
підтверджених даних, що піддаються
обчисленню.

За правилами ч. 1 ст. 53 Митного кодексу
України у випадках, передбачених цим
Кодексом, одночасно з митною
декларацією декларант подає митному
органу документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 53 Митного
кодексу України, у разі якщо документи,
подані на підтвердження митної
вартості товарів, містять розбіжності,
наявні ознаки підробки або не містять
всіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) додаткові документи,
перелік яких визначений положеннями
даної статті.

Декларант або уповноважена ним особа
за власним бажанням може подати
додаткові наявні у них документи для
підтвердження заявленої ними митної
вартості товару (ч. 6 ст. 53 Митного
кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 54 Митного кодексу
України, контроль правильності
визначення митної вартості товарів
здійснюється митним органом під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 54 Митного
кодексу України контроль правильності
визначення митної вартості товарів за
основним методом - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які ввозяться
на митну територію України відповідно
до митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині першій статті 58 цього
Кодексу. За результатами здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів митний орган
визнає заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 54 Митного кодексу України
митний орган під час здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів зобов'язаний
здійснювати контроль заявленої
декларантом або уповноваженою ним
особою митної вартості товарів шляхом
перевірки числового значення
заявленої митної вартості, наявності в
поданих зазначеними особами
документах усіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Частиною 6 статті 54 Митного кодексу
України визначено, що митний орган може
відмовити у митному оформленні товарів
за заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі: невірно
проведеного декларантом або
уповноваженою ним особою розрахунку
митної вартості; неподання декларантом
або уповноваженою ним особою
документів згідно з переліком та
відповідно до умов, зазначених у
частинах другій - четвертій статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари; невідповідності обраного
декларантом або уповноваженою ним
особою методу визначення митної
вартості товару умовам, наведеним у
главі 9 цього Кодексу; надходження до
митного органу документально
підтвердженої офіційної інформації
митних органів інших країн щодо
недостовірності заявленої митної
вартості.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Митного кодексу
України рішення про коригування
заявленої митної вартості товарів, які
ввозяться на митну територію України з
поміщенням у митний режим імпорту,
приймається митним органом у письмовій
формі під час здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості цих товарів як до, так і після
їх випуску, якщо митним органом у
випадках, передбачених частиною шостою
статті 54 цього Кодексу, виявлено, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів.

Згідно вимог ст. 57 Митного кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які ввозяться в Україну
відповідно до митного режиму імпорту,
здійснюється за такими методами: 1)
основний - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції); 2) другорядні: а) за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; б) за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; в) на
основі віднімання вартості; г) на
основі додавання вартості (обчислена
вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що митні органи мають виключну
компетенцію в питаннях перевірки та
контролю правильності обчислення
декларантом митної вартості і з цією
метою мають повноваження витребувати
додаткові документи для перевірки
правильності зазначеної митної
вартості товару в разі наявності
підстав для сумніву в правильності
митної оцінки товару, що переміщується
через митний кордон України.

Митниця може вимагати, а суб'єкт
господарювання має надати лише належні
документи для перевірки та
підтвердження правильності зазначеної
митної вартості товару.

У разі відсутності даних, що
підтверджують правильність визначення
заявленої декларантом митної вартості
товарів, або за наявності
обґрунтованих сумнівів у
достовірності поданих декларантом
відомостей, митний орган може
самостійно визначити митну вартість
товарів, що декларуються, послідовно
застосовуючи методи визначення митної
вартості, встановлені Митним кодексом,
на підставі наявних у нього відомостей,
у тому числі цінової інформації щодо
ідентичних чи подібних (аналогічних)
товарів з коригуванням, що
здійснюється згідно з цим Кодексом.

В даних спірних правовідносинах у
митниці виник обґрунтований сумнів
щодо правильності заявлення позивачем
митної вартості товару. Так, в поданих
до митного оформлення документах було
виявлено розбіжності, а саме: у
зовнішньоекономічному договорі та у
комерційному інвойсі містяться різні
підписи іноземної сторони
контрактоутримувача, а доказів
уповноваження інших осіб на підписання
зазначених документів позивачем не
надано; у наданому пакувальному листі
відсутнє посилання на
зовнішньоекономічний договір або
інвойс; у копії митної декларації
країни відправлення зазначені умови
поставки FОВ, в той час, як у МД від 09.08.2013
року № 500060001/2013/033970 - СІF, а отже
експортна декларація не могла
слугувати підтвердженням заявленої
митної вартості товару.

Враховуючи наведене митниця мала
обґрунтовані підстави для
витребування додаткових документів
для підтвердження заявленої митної
вартості товару. При витребуванні
додаткових документів відповідач діяв
відповідно до вимог статті 53 Митного
кодексу України. При цьому, відповідач,
відповідно до наведених законодавчих
норм надавав позивачу можливість
підтвердження заявленої митної
вартості чи коригування митної
вартості шляхом надання додаткових
документів.

Однак, у наданих позивачем додаткових
документах була відсутня інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини, у прайс-листі
період не відповідав фактичній даті
формування поставки даної партії
товару, у платіжному дорученні
відсутній номер та дата специфікації
даної конкретної поставки, що
передбачено п. 2 контракту від 29.05.2013
року № МSS/АТА 002, тобто у наданих
декларантом документах відсутні
складові митної вартості, що
унеможливило здійснення відповідачем
розрахунку митної вартості товару та
дало митниці підстави для визначення
митної вартості товарів у спосіб,
передбачений ст. 57 Митного кодексу
України.

При визначенні митної вартості товару
митницею застосований резервний метод
оцінки згідно ст. 64 Митного кодексу
України. При цьому, у рішенні митниця
послідовно довела неможливість
застосування попередніх методів.

Так, в графі 33 спірного рішення про
коригування митної вартості зазначено,
що митна вартість імпортованого товару
не могла бути визначена за ціною
договору (контракту), щодо товарів які
імпортуються (вартість операції)
відповідно до вимог ст. 58 Митного
кодексу України в зв'язку з тим, що під
час здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості в результаті аналізу поданих
для підтвердження митної вартості
документів виявлено, що документи
містять розбіжності та неточності.

Митна вартість товару не могла бути
визначена за другорядними методами
відповідно вимог статті 59 Митного
кодексу України та статті 60 даного
Кодексу по причині відсутності у
митного органу та декларанта
інформації про ідентичні та подібні
(аналогічні) товари, інформації про
якість та репутацію на ринку.

Визначити митну вартість відповідно до
вимог статті 62 Митного кодексу України
та статті 63 Митного кодексу України
неможливо з причини відсутності у
митного органу та декларанта вартісної
основи для розрахунку митної вартості.

Послідовно використавши усі попередні
методи, працівники відділу митних
платежів дійшли до висновку про те, що
митна вартість оцінюваного товару має
бути визначена з використанням
способів, які не суперечать законам
України і є сумісними з відповідними
принципами і положеннями Генеральної
угоди з тарифів і торгівлі 1994
року (далі - ГАТТ).

Так, відповідно до пункту 2 (а) статті VII
ГАТТ, оцінка ввезеного товару для
митних цілей повинна ґрунтуватися на
дійсній вартості ввезеного товару,
який обкладається митом, або
аналогічного товару.

Відповідно до пункту 2 (b) зазначеної
статті, під «дійсною вартістю» повинна
розумітися ціна, за якою такий або
аналогічний товар продається або
пропонується для продажу при
нормальній ході торгівлі в умовах
вільної конкуренції.

Якщо дійсна вартість не може бути
визначена відповідно до пункту (b),
оцінка для митних цілей повинна
ґрунтуватися на найближчому
еквіваленті, який може бути
встановлений.

Відповідно до розділу 5 Методичних
рекомендацій щодо роботи посадових
осіб митних органів з аналізу,
виявлення та оцінки ризиків при
здійсненні контролю правильності
визначення митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, які затверджені наказом
Державної митної служби України
від 13.07.2012 року № 362 під час робіт з
аналізу, виявлення та оцінки ризиків
використовуються такі джерела
інформації як спеціалізовані
програмно-інформаційні комплекси
Єдиної автоматизованої інформаційної
системи Держмитслужби України (ЄАІС
ДМСУ); інформація, отримана за
результатами здійснення митного
контролю та інші.

Правомірність використання митним
органом бази даних ЄАІС ДМСУ при
здійсненні контролю за правильністю
визначення митної вартості
підтверджується, також, статтями 31, 33, 362
і 363 Митного кодексу України.

Для забезпечення повноти
оподаткування, на підставі аналізу
бази даних ЄАІС ДМСУ встановлено, що
рівень митної вартості подібних
товарів, митне оформлення яких вже
здійснено є більшим, а саме - 2,56 дол. США
за кг. (митна декларація №
100250000/2013/06872 від 26.06.2013 року), ніж рівень
митної вартості, який заявлено
декларантом - 0,92 дол. США за кг.

Посилання апелянта на те, що при
вирішенні питання щодо визначення
митної вартості товару заявленого для
розмитнення позивачем, як відповідач,
так і суд першої інстанції,
безпідставно не врахували, що сам
позивач 08.02.2013 року згідно декларації №
100270000/2013/400105/2 розмитнював товар
ідентичний спірному по ціні 1,88 дол. США
за кг, що, на думку апелянта, повністю
підтверджує митну вартість заявлену
позивачем та спростовує не доказану
ціну товару в 2,56 дол. США за кг.,
колегією суддів не приймаються до
уваги з огляду на вищезазначені
положення Митного кодексу України та
Генеральної угоди з тарифів і торгівлі
1994 року, якими визначено, що оцінка
ввезеного товару для митних цілей
повинна ґрунтуватися на дійсній
вартості ввезеного товару, який
обкладається митом, або аналогічного
товару, якщо дійсна вартість не може
бути визначена оцінка для митних цілей
повинна ґрунтуватися на найближчому
еквіваленті, який може бути
встановлений. Крім того, згідно вимог ч.
1 ст. 60 Митного кодексу України у разі
якщо митна вартість оцінюваних товарів
не може бути визначена згідно з
положеннями статей 58 і 59 цього Кодексу,
за митну вартість береться прийнята
органом доходів і зборів вартість
операції з подібними (аналогічними)
товарами, які продано на експорт в
Україну і час експорту яких збігається
з часом експорту оцінюваних товарів
або є максимально наближеним до нього.
З огляду на викладене, враховуючи
зазначені положення Митного кодексу
України та Генеральної угоди з тарифів
і торгівлі 1994 року, колегія суддів
вважає, що в даному випадку митним
органом цілком обґрунтовано була
врахована саме інформацію бази даних
цінової інформації ЄАІС ДМСУ за
останні 90 днів, що передували митному
оформленню задекларованого позивачем
товару, тобто використана інформація
щодо оцінки товарів, яка є максимально
наближеної за часовим періодом до
митного оформлення задекларованого
позивачем товару.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апелянта щодо не
проведення передбаченої законом
процедури консультації між митним
органом та декларантом, оскільки в
спірному рішенні наявний запис про
проведення відповідно до ч. 5 ст. 55
Митного кодексу України усної
консультації між митним органом та
декларантом, за результатом якої і було
обрано метод визначення митної
вартості - резервний. Вимоги до митного
органу щодо проведення письмової
консультації позивачем не висувались.

Щодо додатково поданих апелянтом
документів, які останнім не надавались
суду першої інстанції та не
досліджувались судом першої інстанції
під час судового розгляду справи, а
саме постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 09
вересня 2013 року по справі № 826/12343/13-а
(предмет позову - скасування рішення
про коригування митної вартості,
зобов'язання здійснити митне
оформлення за основним методом та
стягнення з Державного бюджету України
суми надмірно сплачених податків та
зборів), залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 грудня 2013
року, та постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
березня 2014 року по справі № 826/1155/14
(предмет позову - скасування рішення
про коригування митної вартості та
стягнення з Державного бюджету України
суми надмірно сплачених податків та
зборів), колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами КАС України
встановлені преюдиційні обставини,
тобто ті обставини, що встановлені в
судовому рішенні, яке набрало законної
сили. Зазначені преюдиційні обставини
є підставами для звільнення від
доказування. Тобто, учасники
адміністративного процесу не
зобов'язані повторно доказувати ті
обставини, які були встановлені чинним
судовим рішенням в іншій
адміністративній, цивільній або
господарській справі, якщо в цій справі
брали участь особи, щодо яких
відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом частини 1 статті 72 КАС
України учасники адміністративного
процесу звільнені від надання доказів
на підтвердження обставин, які
встановлені судом при розгляді іншої
адміністративної, цивільної чи
господарської справи. Натомість такі
учасники мають право посилатися на
зміст судового рішення у відповідних
справах, що набрало законної сили, в
якому відповідні обставини зазначені
як установлені.

Проте, вирішуючи питання щодо
можливості застосування зазначених
положень ч. 1 ст. 72 КАС України слід
враховувати, що якщо суд дійде висновку
про те, що обставини у справі, що
розглядається, є інакшими, ніж
установлені під час розгляду іншої
адміністративної, цивільної чи
господарської справи, то справу
належить вирішити відповідно до тих
обставин, які встановлені
безпосередньо судом, який розглядає
справу.

Зі змісту представлених суду рішень по
справі № 826/12343/13-а вбачається, що при
вирішенні вказаної справи судом
досліджувалось питання щодо
правомірності прийняття Київською
регіональною митницею Міндоходів
рішення №
100270000/2013/400105/2 від 08.02.2013 року про
коригування митної вартості товарів,
прийняте за представленою позивачем
вантажно-митною декларацією
№ 100270000/2013/217312 та декларацією митної
вартості № 100270000/2013/217312 щодо
імпортованого позивачем товару
придбаного за контрактом № MSS/ATA001
від 04.12.2012 року. В даній справі судом не
досліджувалось та не надавалось оцінці
рішення митного органу про коригування
митної вартості товару, яке є предметом
розгляду даної справи. Зі змісту рішень
суду по справі № 826/12343/13-а видно, що
обставини вказаної справи та
розглядаємої судом в даному випадку є
відмінні: позивачем імпортувався товар
за іншим контрактом, надався митному
органу інший перелік документів,
митним органом зазначені інші підстави
для визначення митної вартості товару
не за заявленою декларантом ніж у
спірному рішенні.

Щодо постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
березня 2014 року по справі № 826/1155/14
колегія суддів зазначає, що дане
рішення не може бути прийнято судом до
уваги, оскільки, по-перше воно не
набрало законної сили, а по-друге з його
змісту, також, вбачається, що при
розгляді даної справи судом
досліджувалось інше рішення митного
органу ніж є предметом розгляду даної
справи, яке, в свою чергу, прийнято за
інших обставин ніж в розглядаємій
справі та з інших підстав.

Крім того, колегія суддів наголошує, що
згідно положень Митного кодексу
України питання контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості, як і визначення методу її
обчислення у встановленому законом
порядку в разі виникнення
обґрунтованого сумніву, відносяться до
виключної компетенції митних органів,
суди не вправі підміняти митний орган
та визначати метод обчислення митної
вартості, тобто надані представником
позивача рішення судів не можуть бути
прийняті до уваги колегією суддів з
метою визначення методу обчислення
митної вартості товару, митну вартість
якого скориговано спірним рішенням
митного органу.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що приймаючи
рішення про визначення митної вартості
товарів Південна митниця діяла в межах
повноважень та на підставі вимог
чинного законодавства, рішення митниці
відповідає вимогам ч. 2 ст. 55 Митного
кодексу України щодо його змісту,
підстав для скасування оскаржуваного
рішення митниці не вбачається.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язання здійснити митне
оформлення за основним методом та
стягнення з Державного бюджету України
суми надмірно сплачених податків та
зборів колегія суддів зазначає
наступне.

За правилами частин 1, 5 статті 54 Митного
кодексу України контроль правильності
визначення митної вартості товарів
здійснюється органом доходів і зборів
під час проведення митного контролю і
митного оформлення. Орган доходів і
зборів з метою здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів має право у випадках,
встановлених цим Кодексом, здійснювати
коригування заявленої митної вартості
товарів.

Аналіз положень статей 57, 58 цього
Кодексу дає колегії суддів підстави
для висновку, що питання контролю
правильності обчислення декларантом
митної вартості в разі виникнення
обґрунтованого сумніву, відносяться до
виключної компетенції митних органів.
Суди не вправі підміняти митний орган,
стягуючи з державного бюджету надмірно
сплачену з такої вартості суму ПДВ або
ввізного мита, фактично визначаючи при
цьому інший метод обчислення митної
вартості та підміняти митний орган.

Подібна правова позиція була
висловлена і Верховним Судом України у
постанові від 17 грудня 2013 року у справі
№ 21-439а13 за позовом приватного
підприємства «СПС» до Харківської
обласної митниці, Головного управління
Державного казначейства України в
Харківській області, за участю
прокурора Київського району міста
Харкова, про визнання протиправним і
скасування рішення, стягнення суми,
яка, відповідно до приписів статті 2442
КАС України, є обов'язковою для всіх
судів України.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що відсутні правові
підстави для задоволення позову в
частині вимог про зобов'язання
здійснити митне оформлення за основним
методом та стягнення з Державного
бюджету України суми надмірно
сплачених податків та зборів.

Доводи апеляційної скарги
встановлених обставин справи та
висновків суду першої інстанції не
спростовують та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом
першої інстанції правильно
встановлено обставини справи та
постановлено судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, відповідно до ст.
200 КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «АТА» на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04 грудня 2013
року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04 грудня 2013
року по справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТА» до Південної
митниці Міндоходів, Головного
управління Державної казначейської
служби України у м. Києві, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області про
визнання протиправним та скасування
рішення, зобов'язання здійснити митне
оформлення за основним методом,
стягнення з бюджету надмірно сплачених
податків та зборів - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний колегією суддів 18 квітня
2014 року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/