Справа № 2а-13558/10/2670
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2010-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
тел. 278-43-43 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 листопада 2010 року 12:33 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Амельохіна В.В.,
при секретарі Чупринко Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13до Виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації)проскасування
розпорядження та зобов'язання вчинити
певні дії,за участю:
позивача -ОСОБА_14, ОСОБА_15
відповідач -ОСОБА_16, ОСОБА_17
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 19 листопада 2010
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 (далі по тексту
-позивачі) звернулись з позовом до
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) (далі по тексту
-відповідач) про скасування
розпорядження від 23.06.2010р. № 480 про
відмову реєстрації Статуту незалежної
християнської релігійної громади
«Воскресіння Христове»в Оболонському
районі м. Києва та зобов'язання вчинити
В обґрунтування позовних вимог
представник позивачів зазначив, що
відповідачем безпідставно відмовлено
в реєстрації Статуту Незалежної
християнської релігійної громади
«Воскресіння Христове»у Оболонському
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.
Відповідач проти позову заперечує з
підстав викладених у письмових
запереченнях від 28.10.2010р. та поясненнях
в судовому засіданні щодо
правомірності вчинених дій.
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
14 травня 2010 року загальними
зборами віруючих громадян у складі
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 прийнято
Статут незалежної християнської
релігійної громади «Воскресіння
Христове»в Оболонському районі м.
Києва та подано заяву про реєстрацію
Статуту до Київської міської державної
Розпорядженням Київської міської
державної адміністрації від 23.06.2010р.
№480 позивачам відмовлено в реєстрації
Статуту незалежної християнської
релігійної громади «Воскресіння
Христове»в Оболонському районі м.
Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до статті 3 Закону України
від 16.06.1992 р. № 2460-XII «Про об'єднання
громадян»(далі -Закон № 2460-XII)
громадською організацією є об'єднання
громадян для задоволення та захисту
своїх законних соціальних,
економічних, творчих, вікових,
національно-культурних, спортивних та
інших спільних інтересів.

Об'єднання громадян створюються і
діють на основі добровільності,
рівноправності їх членів (учасників),
самоврядування, законності та
гласності. Вони вільні у виборі
напрямів своєї діяльності. Обмеження
діяльності об'єднань громадян може
встановлюватись тільки Конституцією
та законами України (стаття 6 Закону №
2460-XII).

Об'єднання громадян діє на основі
статуту або положення (далі - статутний
документ). Статутний документ
об'єднання громадян не повинен
суперечити законодавству України
(стаття 13 Закону № 2460-XII).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачам відмовлено у реєстрації
статуту на підставі статей 5, 7, 8 та 12
Закону України від 23.04.1991 р. № 987-XII «Про
свободу совісті та релігійні
організації»(далі -Закон № 987-XII).

Так, згідно з статтею 5 Закону № 987-XII в
Україні здійснення державної політики
щодо релігії і церкви належить
виключно до відання України. Церква
(релігійні організації) в Україні
відокремлена від держави. Держава
захищає права і законні інтереси
релігійних організацій; сприяє
встановленню відносин взаємної
релігійної і світоглядної терпимості й
поваги між громадянами, які сповідують
релігію або не сповідують її, між
віруючими різних віросповідань та їх
релігійними організаціями; бере до
відома і поважає традиції та внутрішні
настанови релігійних організацій, якщо
вони не суперечать чинному
законодавству. Держава не втручається
у здійснювану в межах закону
діяльність релігійних організацій, не
фінансує діяльність будь-яких
організацій, створених за ознакою
ставлення до релігії. Усі релігії,
віросповідання та релігійні
організації є рівними перед законом.
Встановлення будь-яких переваг або
обмежень однієї релігії,
віросповідання чи релігійної
організації щодо інших не
допускається. Релігійні організації не
виконують державних функцій. Релігійні
організації мають право брати участь у
громадському житті, а також
використовувати нарівні з
громадськими об'єднаннями засоби
масової інформації. Релігійні
організації не беруть участі у
діяльності політичних партій і не
надають політичним партіям фінансової
підтримки, не висувають кандидатів до
органів державної влади, не ведуть
агітації або фінансування виборчих
кампаній кандидатів до цих органів.
Священнослужителі мають право на
участь у політичному житті нарівні з
усіма громадянами. Релігійна
організація не повинна втручатися у
діяльність інших релігійних
організацій, в будь-якій формі
проповідувати ворожнечу, нетерпимість
до невіруючих і віруючих інших
віросповідань. Релігійна організація
зобов'язана додержувати вимог чинного
законодавства і правопорядку .

Відповідно до статті 7 Закону № 987-XII
релігійні організації в Україні
утворюються з метою задоволення
релігійних потреб громадян
сповідувати і поширювати віру і діють
відповідно до своєї ієрархічної та
інституційної структури, обирають,
призначають і замінюють персонал
згідно із своїми статутами
(положеннями). Релігійними
організаціями в Україні є релігійні
громади, управління і центри,
монастирі, релігійні братства,
місіонерські товариства (місії),
духовні навчальні заклади, а також
об'єднання, що складаються з
вищезазначених релігійних
організацій. Релігійні об'єднання
представляються своїми центрами
(управліннями). На інші організації,
утворені за релігійною ознакою, дія
цього Закону не поширюється.

Згідно з статтею 8 Закону № 987-XII
релігійна громада є місцевою
релігійною організацією віруючих
громадян одного й того ж культу,
віросповідання, напряму, течії або
толку, які добровільно об'єдналися з
метою спільного задоволення
релігійних потреб. Держава визнає
право релігійної громади на її
підлеглість у канонічних і
організаційних питаннях будь-яким
діючим в Україні та за її межами
релігійним центрам (управлінням) і
вільну зміну цієї підлеглості.
Повідомлення державних органів про
утворення релігійної громади не є
обов'язковим.

Статтею 12 Закону № 987-XII визначено, що
статут (положення) релігійної
організації, який відповідно до
цивільного законодавства визначає її
правоздатність, підлягає реєстрації у
порядку, встановленому статтею 14 цього
Закону. Статут (положення) релігійної
організації приймається на загальних
зборах віруючих громадян або на
релігійних з'їздах, конференціях.
Статут (положення) релігійної
організації повинен містити відомості
про: 1) вид релігійної організації, її
віросповідну приналежність і
місцезнаходження; 2) місце релігійної
організації в організаційній
структурі релігійного об'єднання; 3)
майновий стан релігійної організації;
4) права релігійної організації на
заснування підприємств, засобів
масової інформації, інших релігійних
організацій, створення навчальних
закладів; 5) порядок внесення змін і
доповнень до статуту (положення)
релігійної організації; 6) порядок
вирішення майнових та інших питань у
разі припинення діяльності релігійної
організації. Статут (положення) може
містити й інші відомості, пов'язані з
особливостями діяльності даної
релігійної організації. Статут
(положення) релігійної організації не
повинен суперечити чинному
законодавству . Документи, які
визначають віросповідну діяльність,
вирішують інші внутрішні питання
релігійної організації, не підлягають
реєстрації в державних органах.

Таким чином, з аналізу зазначених вище
норм, вбачається, що однією з ознак
релігійної організації є її
віросповідна приналежність.
Об'єднуватись можуть віруючі громадяни
одного й того ж культу, віросповідання,
напряму, течії або толку, які
добровільно об'єдналися з метою
спільного задоволення релігійних
потреб.

В той же час, як вбачається із Статуту
Незалежної християнської релігійної
громади «Воскресіння Христове» у
Оболонському районі м. Києва,
прийнятого Загальними зборами
віруючих громадян відповідно до
Протоколу № 1 від 14.05.2010р. (далі -Статут),
Незалежна християнська релігійна
громада «Воскресіння Христове»є
місцевою організацією віруючих
громадян християнського
віросповідання. Метою громади - є
об'єднання громадян християнського
віросповідання для сумісної
реалізації права на свободу сповідання
та поширення християнської віри, а
також для піклування про
релігійно-моральне виховання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходить з того, що християнство є
світовою релігією яка ніколи не була
єдиною. В 1054 році відбувся офіційний
поділ християнства на православ'я та
католицизм, в 16 сторіччі із останнього
внаслідок реформації виділився
протестантський напрямок, який являє
собою сукупність численних течій. У
свою чергу православ'я, поділяючись на
ряд автокефальних церков, також має
різноманітні течії та толки. Нині в
Україні діє більше 50 різних течій та
напрямків християнства, які принципово
відрізняються догматами, культовою
практикою, ієрархічною та
інституційною структурою. Тенденцій на
зближення між ними не існує.

Таким чином, суд погоджується із
висновком відповідача, що існування
незалежної християнської релігійної
громади, яка б об'єднала віруючих
громадян для задоволення релігійних
потреб, не відповідає традиціям та
внутрішнім настановам християнських
релігійних організацій.

Зазначення у Статуті Незалежної
християнської релігійної громади
«Воскресіння Христове»у Оболонському
районі м. Києва християнського
віросповідання не може вважатись
приналежністю до одного й того ж
культу, віросповідання, напряму, течії
або толку. Реєстрація міжконфесійних
релігійних громад, члени яких належать
до різних церков та релігійних
організацій, чинним законодавством
України не передбачено.

Суд звертає увагу, що позивачем
(представником позивачів) в судовому
засіданні підтверджено, що метою
діяльності Незалежної християнської
релігійної громади «Воскресіння
Христове»у Оболонському районі м.
Києва, є саме об'єднання віруючих
різних релігійних напрямків і
конфесій.

Отже, відповідачем правомірно,
відповідно до статті 15 Закону № 987-XII,
відмовлено у реєстрації статуту
(положення) релігійної організації,
оскільки її статут (положення)
суперечить чинному законодавству.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, позивачем не надано
достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його позовні вимоги, а
відповідач довів, що він діяв з
урахуванням вимог встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, а тому, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, у задоволенні
адміністративного позову відмовити
повністю.

Оскільки судове рішення ухвалене на
користь суб'єкта владних повноважень,
судові витрати, відповідно з частини
другої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку заяву не
було подано. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана у встановлений
строк постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
25.11.2010р.

Суддя
В.В. Амельохін