Справа № 2а-12877/11
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 р.
Справа № 9104/104468/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Коломийському районі
Івано-Франківської області на
постанову Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 09
вересня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Коломийському районі
Івано-Франківської області про
нарахування та виплату підвищення до
пенсії як дитині війни,-

в с т а н о
в и в:

25 серпня 2011 року позивач звернувся в
суд з адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Коломийському районі
Івано-Франківської області про
нарахування та виплату підвищення до
пенсії як дитині війни у розмірі 30% від
мінімальної пенсії за віком за період з
01 грудня 2010 року по час розгляду справи
в суді з подальшим проведенням виплати.

Ухвалою Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 26
серпня 2011 року, яка не оскаржувалась в
апеляційному порядку, позовні вимоги
за період з 01 грудня 2010 року по 24 лютого
2011 року включно відповідно до ст. 100 КАС
України залишено без розгляду у зв'язку
з пропуском позивачем строку звернення
до суду.

Постановою Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 09
вересня 2011 року у справі №2а-12877/11 позов
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії відповідача.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Коломийському районі
Івано-Франківської області провести
нарахування та виплату на користь
ОСОБА_1 недоплаченого підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» за період з 25 лютого 2011 року по 22
липня 2011 року включно, з врахуванням ст.
28 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» та виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій покликається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог. Апеляційну скаргу
мотивує тим, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій
здійснювалось в розмірах передбачених
Законами України «Про Державний бюджет
України» на відповідний рік та в межах
передбачених на це видатків.
Законодавством не визначено, з якого
саме розміру мінімальної пенсії за
віком необхідно визначати розмір
підвищення до пенсії дітям війни.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС
України, суд відповідно до п.3 ч.1 ст. 197
КАС України розглядає справу в порядку
письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а оскаржувану
постанову - без змін з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є «дитиною
війни», оскільки статтею 1 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» визначено, що «дитиною війни» є
особа, яка є громадянином України та
якій на час закінчення (2 вересня 1945
року) Другої світової війни було менше
18 років.

Згідно із положеннями ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», «дітям війни» пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, яка
виплачується замість пенсії,
підвищується на 30 % мінімальної пенсії
за віком, розмір якої визначається
прожитковим мінімумом для осіб, які
втратили працездатність, що
врегульовано ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41
розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року N 107-VІ, дія статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» була обмежена. Однак, Рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року N 10-рп/2008, положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
яким обмежувалась дія ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» визнані неконституційними та
втратили чинність з моменту визнання
їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року N10-рп/2008
стаття 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» не обмежувалась та
діяла в редакції відповідно до якої,
«дітям війни» пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи викладені правові
положення, колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції про
наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії як
«дитині війни» у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком,
передбаченого ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

При цьому, суд першої інстанції
правильно задовольнив позовні вимоги
позивача тільки по 22 липня 2011 року,
оскільки відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України N 745 від 06
липня 2011 року, яка набрала чинності з 23
липня 2011 року та прийнята на виконання
Закону України від 14 червня 2011 року N
3491-VІ «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік», підвищення до пенсії «дітям
війни» виплачуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Колегія суддів не приймає до уваги
покликання апелянта про те, що до даних
правовідносин не підлягає
застосування положень ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
оскільки на час виникнення спірних
правовідносин розмір мінімальної
пенсії за віком визначався лише ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» і згідно з цією нормою
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України
«Про прожитковий мінімум» також
визначено, що прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком.

Отже, вихідним критерієм при
визначенні розміру підвищення
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» є
розмір мінімальної пенсії за віком,
визначений ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», оскільки чинним
законодавством України розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином, покликання апелянта на те,
що до даних правовідносин не підлягає
застосуванню положення ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» є
необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд не може взяти до уваги
покликання апелянта на те, що
відповідач не є розпорядником
бюджетних коштів, а фінансування
виплат, пов'язаних із застосуванням
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» проводиться із державного
бюджету, оскільки відсутність
фінансування з державного бюджету
коштів на витрати пов'язані із виплатою
дітям війни підвищення до пенсії
згідно із Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» не може
бути підставою для невиконання
положень ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
законність оскаржуваних вимог,
правильно і повно встановив обставини
справи та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків рішення суду, а тому
відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197,198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а л
и в:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Коломийському районі
Івано-Франківської області залишити
без задоволення, а постанову
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 09
вересня 2011 року у справі №2а-12877/11- без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала остаточна і оскарженню не
підлягає.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
О.М. Гінда

В.Я. Качмар