Справа № 2а-6847/12/2670
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11 квітня 2014 року 13 год. 45
хв. № 2а-6847/12/2670

Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Данилишин В.М.
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Медком Маркетинг і
Продаж Україна" до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів,
третя особа: Головне управління
Державної казначейської служби
України у місті Києві, про визнання
неправомірними дій відповідача,
протиправним і скасування його рішення
та зобов'язання його вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11 липня 2012 року відмовлено повністю у
задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю "Медком
Маркетинг і Продаж Україна" (далі -
позивач) до Київської регіональної
митниці (далі - відповідач), третя особа:
Головне управління Державного
казначейства України в місті Києві, про
визнання неправомірними дій
відповідача щодо визначення митної
вартості товарів, протиправним та
скасування рішення відповідача від 08
лютого 2011 року №100000006/2011/310427/1 про
визначення митної вартості товарів
(далі - оскаржуване рішення), а також
зобов'язання відповідача прийняти
митну вартість товарів.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2012 року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11 липня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 06 лютого 2014 року постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 11 липня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2012 року скасовано, а справу направлено
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Справа до Окружного адміністративного
суду міста Києва надійшла 27 лютого
2014 року та, відповідно до Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, для її нового розгляду і
вирішення 04 березня 2014 року визначено
суддю Данилишина В.М.

Ухвалою суду від 06 березня 2014 року
справу прийнято до провадження та її
призначено до розгляду у судовому
засіданні, а також, згідно зі ст. 55
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), допущено
заміну відповідача та третю особу їх
процесуальними правонаступниками -
Київською міжрегіональною митницею
Міндоходів (далі - відповідач) та
Головним управлінням Державної
казначейської служби України у місті
Києві (далі - третя особа).

У ході судового розгляду справи
представник позивача підтримала позов
та просила задовольнити його повністю.

Представники відповідача та третьої
особи у судові засідання не прибули,
хоча про дати, час та місце судового
розгляду справи відповідач та третя
особа повідомлені належним чином,
заяви про розгляд справи за
відсутності їх представників до суду
не надійшли.

Враховуючи викладене та зважаючи на
достатність наявних у матеріалах
справи доказів для розгляду та
вирішення справи по суті, у судовому
засіданні 31 березня 2014 року судом,
відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України,
прийнято рішення про подальший розгляд
та вирішення справи у порядку
письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у матеріалах справи доказів у
їх сукупності, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого
адміністративного суду України від 06
лютого 2014 року вбачається, що рішення
судів попередніх інстанцій скасовано у
зв'язку з тим, що у ході розгляду справи
вказаними судами не досліджено
питання, чи проведена процедура
консультацій між декларантом та митним
органом, за результатами якої
відповідач міг би дійти висновку щодо
необхідності застосування того чи
іншого методу визначення митної
вартості товарів.

Суди першої та апеляційної інстанцій
фактично не дослідили питання вірності
заявленої позивачем митної вартості
товару та проведення консультацій між
декларантом і митним органом, що
передбачено ст. 266 Митного кодексу
України (далі - МК України), з
урахуванням наданих позивачем та
відповідачем доказів.

Врахувавши позицію, викладену в ухвалі
суду касаційної інстанції від 06 лютого
2014 року, на новому розгляді справи
судом першої інстанції додатково
з'ясовано наступне.

Так, як з'ясовано судами попередніх
інстанцій та підтверджується наявними
у матеріалах справи доказами, на
підставі зовнішньоекономічного
контракту від 17 листопада 2008 року №
REM-MDMPU-08 (далі - контракт), 07 лютого 2011
року позивачем, згідно з вантажною
митною декларацією № 100130003/2011/099397 (далі
- декларація), надано відповідачу для
митного оформлення вироби медичного
призначення (нестерильні хірургічні
рукавички, натуральний латекс), торгова
марка "Comfit R", виробник: WRP Asia Pacific SDN.BHD,
країна виробництва: Малайзія, код
УКТЗЕД (далі - товар).

Митна вартість товару визначена та
задекларована позивачем за ціною
контракту у розмірі 111420,60 доларів США
(885314,70 грн.).

Для підтвердження митної вартості
товару позивачем надано відповідачу
такі документи: контракт; інвойс №
2011-11805 від 11 грудня 2010 року; прайс-лист
на 4 квартал 2010 року компанії Remesco Handelsges
m.b.H, відповідно до якого, аналогічні
рукавички були поставлені тим же
постачальником у той же період в адресу
болгарського підприємства; вантажні
митні декларації країни відправлення
(Малайзія); договір транспортного
експедирування № КН-11-FS від 10 лютого 2009
року та додаткові угоди до нього;
декларації митної вартості та інвойси,
які були раніше оформлені позивачем;
міжнародну товарно-транспортну
накладну (CMR); довідку, що підтверджує
вартість наданих
транспортно-експедиційних послуг від 21
січня 2011 року; копію висновку ДП
"Держзовнішінформ" від 28 лютого 2011 року
№ 9/253; лист компанії Remesco Handelsges m.b.H
стосовно неможливості надання
прайс-листа фірми-виробника товару - WRP
Asia Pacific SDN.BHD, у зв'язку з тим, що його
надання не передбачено контрактом між
позивачем та Remesco Handelsges m.b.Н.

Поряд з цим, як вбачається з відміток на
декларації, відповідачем зобов'язано
позивача надати додаткові документи, а
саме: висновок експертної організації;
прайс-лист фірми-виробника товару.

Після ознайомлення із вказаним
вимогою, позивач повідомив відповідача
про неможливість надання додаткових
документів, зокрема, прайс-листа
фірми-виробника товару.

Викладені обставини, як з'ясовано
судами першої та апеляційної інстанцій
у ході розгляду справи, стали підставою
для прийняття оскаржуваного рішення,
яким відповідач самостійно визначив
митну вартість товару із застосуванням
резервного методу у розмірі 336000,00
доларів США.

При цьому, відповідно до позиції суду
касаційної інстанції, яка викладена в
ухвалі від 06 лютого 2014 року, ненадання
позивачем прайс-листа фірми-виробника
товару не є безумовною підставою для
застосування іншого методу визначення
митної вартості товару ніж за ціною
контракту, оскільки позивачем надано
відповідачу докази неможливості
надання такого прайс-листа. Крім того,
прайс-лист не входить до основного
переліку документів, які надаються для
підтвердження митної вартості товару,
а може бути наданий тільки у випадку
наявності обґрунтованих сумнівів у
вірності заявленої митної вартості
товару.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 7, п. 24 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст.
318, ч. 1 ст. 246, ч. 1 ст. 248, ч. 1 ст. 257, ч. 6 ст.
264 МК України, встановлені порядок і
умови переміщення товарів через митний
кордон України, їх митний контроль та
митне оформлення, застосування
механізмів тарифного і нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної
діяльності, справляння митних
платежів, ведення митної статистики,
обмін митною інформацією, ведення
Української класифікації товарів
зовнішньоекономічної діяльності,
здійснення відповідно до закону
державного контролю нехарчової
продукції при її ввезенні на митну
територію України, запобігання та
протидія контрабанді, боротьба з
порушеннями митних правил, організація
і забезпечення діяльності органів
доходів і зборів та інші заходи,
спрямовані на реалізацію державної
політики у сфері державної митної
справи, становлять державну митну
справу.

Державна митна справа здійснюється з
додержанням прийнятих у міжнародній
практиці форм декларування товарів,
методів визначення митної вартості
товарів, систем класифікації та
кодування товарів та системи митної
статистики, інших загальновизнаних у
світі норм і стандартів.

Митний контроль - сукупність заходів,
що здійснюються з метою забезпечення
додержання норм цього Кодексу, законів
та інших нормативно-правових актів з
питань державної митної справи,
міжнародних договорів України,
укладених у встановленому законом
порядку.

Митному контролю підлягають усі
товари, транспортні засоби
комерційного призначення, які
переміщуються через митний кордон
України.

Метою митного оформлення є
забезпечення дотримання встановленого
законодавством України порядку
переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України, а також
забезпечення статистичного обліку
ввезення на митну територію України,
вивезення за її межі і транзиту через
її територію товарів.

Митне оформлення розпочинається з
моменту подання органу доходів і
зборів декларантом або уповноваженою
ним особою митної декларації або
документа, який відповідно до
законодавства її замінює, та
документів, необхідних для митного
оформлення, а в разі електронного
декларування - з моменту отримання
органом доходів і зборів від
декларанта або уповноваженої ним особи
електронної митної декларації або
електронного документа, який
відповідно до законодавства замінює
митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом
заявлення за встановленою формою
(письмовою, усною, шляхом вчинення дій)
точних відомостей про товари, мету їх
переміщення через митний кордон
України, а також відомостей, необхідних
для здійснення їх митного контролю та
митного оформлення. При застосуванні
письмової форми декларування можуть
використовуватися як електронні
документи, так і документи на
паперовому носії.

Митна декларація приймається для
митного оформлення, якщо вона подана за
встановленою формою, підписана особою,
яка її подала, і перевіркою цієї
декларації встановлено, що вона
містить всі необхідні відомості і до
неї додано всі документи, визначені цим
Кодексом. Факт прийняття митної
декларації засвідчується посадовою
особою органу доходів і зборів, яка її
прийняла, шляхом проставлення на ній
відбитка відповідного митного
забезпечення та інших відміток (номера
декларації, дати та часу її прийняття
тощо), у тому числі з використанням
інформаційних технологій.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 54 МК України,
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
органом доходів і зборів під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється органом
доходів і зборів шляхом перевірки
розрахунку, здійсненого декларантом,
за відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів орган доходів і
зборів визнає заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень ст. 55 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 Указу Президента України
від 25 серпня 1994 року № 475/94 "Про заходи
щодо запобігання експорту товарів
походження з України за цінами, що
можуть розглядатися як демпінгові, та
врегулювання торговельних спорів", при
здійсненні суб'єктами підприємницької
діяльності України експортних та
імпортних операцій безпосередньо або
через зовнішньоторговельного
посередника, контрактні
(зовнішньоторговельні) ціни мають
відповідати цінам, що склалися чи
складатимуться на відповідний товар на
ринку експорту чи імпорту на момент
здійснення експортної, імпортної
операції. Відповідальність за
обґрунтування цін за
зовнішньоекономічними контрактами
покладається на суб'єктів
підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.ст. 49, 57, ч.ч. 1-3 ст. 53, ст.
266 МК України, митною вартістю товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Визначення митної вартості товарів,
які ввозяться в Україну відповідно до
митного режиму імпорту, здійснюється
за такими методами: 1) основний - за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції); 2) другорядні: а) за ціною
договору щодо ідентичних товарів; б) за
ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів; в) на основі
віднімання вартості; г) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується,
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

У випадках, передбачених цим Кодексом,
одночасно з митною декларацією
декларант подає органу доходів і
зборів документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, є: 1) декларація
митної вартості, що подається у
випадках, визначених у ч.ч. 5 і 6 ст. 52
цього Кодексу, та документи, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості, на підставі
яких проводився розрахунок митної
вартості; 2) зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо
рахунок сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; 5) за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару; 6)
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; 7) копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у ч. 2
цієї статті, містять розбіжності,
наявні ознаки підробки або не містять
всіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу органу доходів і зборів
зобов'язані протягом 10 календарних
днів надати (за наявності) такі
додаткові документи: 1) договір (угоду,
контракт) із третіми особами,
пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; 2) рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); 3)
рахунки про сплату комісійних,
посередницьких послуг, пов'язаних із
виконанням умов договору (угоди,
контракту); 4) виписку з бухгалтерської
документації; 5) ліцензійний чи
авторський договір покупця, що
стосується оцінюваних товарів та є
умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару; 7) копію
митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

На декларанта покладений обов'язок
надати митному органу передбачені
законодавством документи і відомості,
необхідні для виконання митних
процедур.

Поряд з цим, надання додаткових
документів є необхідним у разі потреби
підтвердити задекларовану митну
вартість товару за першим методом, за
наявності обґрунтованих сумнівів
митного органу у достовірності
відомостей, які містяться у поданих до
митного оформлення товару документах.
До того ж, розбіжності мають впливати
саме на числове значення складових
митної вартості товару.

Розбіжність між рівнем заявленої
декларантом митної вартості товару та
рівнем митної вартості ідентичних або
подібних товарів, митне оформлення
яких вже здійснено, може бути лише
підставою для сумніву у правильності
визначення митної вартості, проте не є
достатньою підставою для висновку про
недостовірність даних щодо заявленої
декларантом митної вартості товару. В
цьому випадку митниця повинна
здійснити дослідження документів щодо
поставки товару з метою встановлення
доказів, які підтверджують або
спростовують цей сумнів.

Сумніви у достовірності поданих
декларантом відомостей можуть бути
зумовлені неповнотою поданих
документів для підтвердження
заявленої митної вартості товарів,
невідповідністю характеристик
товарів, зазначених у поданих
документах, митному огляду цих товарів,
порівнянням рівня заявленої митної
вартості товарів з рівнем митної
вартості ідентичних або подібних
товарів, митне оформлення яких уже
здійснено, і таке інше.

Наявність обґрунтованого сумніву у
правильності визначення митної
вартості митниця зобов'язана доводити
у суді, оскільки з цією обставиною
закон пов'язує можливість витребування
додаткових документів у декларанта та
надає митниці право вчиняти дії,
спрямовані на визначення дійсної
митної вартості товарів.

Підставою для витребування у
декларанта додаткових документів для
підтвердження митної вартості може
бути наявність в спеціалізованих
програмно-інформаційних комплексах
Єдиної автоматизованої системи (далі -
ЄАС) інформації про іншу митну вартість
ідентичних або аналогічних товарів.

У ході нового розгляду справи судом
першої інстанції з'ясовано, що
позивачем на вимогу відповідача
додатково надано: висновок експертної
організації; прайс-лист на 4
квартал 2010 року; лист від контрагента,
яким пояснюється відмова у наданні
прайс-листа заводу-виробника; копію
інвойсу; вантажно-митні декларації та
інвойси, які раніше оформлені
позивачем та підтверджують вартість
товару.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що його прийнято у зв'язку з
ненаданням позивачем додаткових
документів та наявністю сумнівів щодо
достовірності відомостей, необхідних
для підтвердження заявленої митної
вартості товару. При цьому, у чому саме
полягають такі сумніви, відповідачем
не зазначено, тобто, за переконанням
суду, не обґрунтовано правомірність
застосування відповідачем резервного
методу визначення митної вартості
товару.

У листі відповідача від 13 квітня 2011
року № 40/2-17/4475, копія якого наявна у
матеріалах справи, зазначено, що
оскаржуване рішення прийнято у зв'язку
з ненаданням позивачем додатково
витребуваних документів у повному
обсязі.

У ході попереднього судового розгляду
справи представником відповідача
також підтверджено, що оскаржуване
рішення прийнято у зв'язку із
ненаданням позивачем додаткових
документів.

Тобто, як вбачається з викладених
обставин, єдиною підставою для
коригування відповідачем митної
вартості товару стало ненадання
позивачем додатково витребуваних
документів.

Поряд з цим, у ході нового розгляду
справи судом першої інстанції також
з'ясовано, що позивачем для митного
оформлення товару надано усі необхідні
документи, що також підтверджується
наявними у матеріалах справи доказами.

Стосовно процедури проведення
консультацій суд зазначає наступне.

Обов'язковою умовою правомірності дій
митниці щодо застосування резервного
методу визначення митної вартості
товарів є дотримання встановленої
законом процедури проведення
консультацій, у ході яких може бути
здійснено обмін наявною у митниці та
декларанта інформацією, та
обґрунтування неможливості
застосування попередніх п'яти методів
визначення митної вартості товарів.

Першим (основним) методом визначення
митної вартості товарів, які
імпортуються, є метод за ціною договору
(вартість операції). Кожний наступний
(другорядний) метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митницею та декларантом з метою
визначення основи вартості. Під час
таких консультацій митниця та
декларант можуть здійснити обмін
наявною у кожного з них інформацією за
умови додержання вимог щодо її
конфіденційності.

Факт проведення відповідачем
процедури консультацій, за
переконанням суду, підтверджується
тим, що у позивача витребувано
відповідні додаткові документи з метою
здійснення дослідження щодо
правильності визначення митної
вартості товару.

При цьому, у ході судового розгляду
справи відповідачем не доведено
наявність обґрунтованого сумніву у
правильності визначення позивачем
митної вартості товару, не зазначено, у
чому такі сумніви полягають. Також
відповідачем не зазначено про
наявність у ЄАС інформації про іншу
митну вартість ідентичних або
аналогічних товарів.

Таким чином, системно проаналізувавши
викладені положення та обставини, суд
прийшов до висновку про протиправність
дій відповідача щодо визначення
заявленої позивачем митної вартості
товару та, як наслідок, протиправність
оскаржуваного рішення та необхідність
його скасування.

Поряд з цим, заявлені позивачем вимоги
про зобов'язання відповідача прийняти
заявлену позивачем митну вартість за
першим методом та повернути із
Державного бюджету на користь позивача
суму переплати митних платежів, не
підлягають задоволенню, оскільки, за
переконанням суду, вчинення
перелічених дій віднесено до
дискреційних повноважень відповідача,
а тому суд не має законних підстав для
зобов'язання відповідача вчинити такі
дії.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6
ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

На підставі викладених положень та
обставин суд прийшов до висновку, що
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Медком Маркетинг і
Продаж Україна" до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів,
третя особа: Головне управління
Державної казначейської служби
України у місті Києві, про визнання
неправомірними дій відповідача,
протиправним і скасування його рішення
та зобов'язання його вчинити певні дії
підлягає частковому задоволенню.

При цьому, як вбачається зі змісту
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
травня 2013 року № 7, акт суб'єкта владних
повноважень може бути визнано
протиправним, тобто таким, що порушує
права та законні інтереси особи, та, як
наслідок, скасовано, оскільки,
скасування такого акта є способом
захисту порушеного права, який
застосовується у разі, коли спірний акт
не породжує жодних правових наслідків
від моменту його прийняття.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим,
що представником позивача не заявлено
вимогу про стягнення судового збору за
рахунок бюджетних коштів, суд не
присуджує на користь позивача
здійснені ним судові витрати
відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
щодо визначення митної вартості товару
на підставі рішення від 08 лютого 2011
року №100000006/2011/310427/1 про визначення
митної вартості товарів.

3. Визнати протиправним та скасувати
рішення Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів від 08 лютого 2011 року
№ 100000006/2011/310427/1 про визначення митної
вартості товарів, прийняте стосовно
товариства з обмеженою
відповідальністю "Медком Маркетинг і
Продаж Україна".

4. Позов в іншій частині залишити без
задоволення.

Копії постанови у повному обсязі
направити сторонам та третій особі
(вручити їх уповноваженим
представникам) у порядку та строки,
встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України,
постанова може бути оскаржена шляхом
подання до Київського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд міста Києва
апеляційної скарги протягом десяти
днів із дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
В.М. Данилишин