Справа № П/805/224/14
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 р.
Справа №П/805/224/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 10-35 год.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Волгіної Н.П.,

при секретарі судового засідання -
Алфьорової А.Ю., за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника першого відповідача -
Уралова І.В.,

представника другого відповідача -
Крапиви А.А.,

представника третього відповідача -
Коструба О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Донецького
окружного адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Донецької обласної ради, Донецької
обласної ради профспілок, Донецької
обласної державної адміністрації,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на стороні відповідача - Головне
управління статистики у Донецькій
області

про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Донецького окружного
адміністративного суду із позовом до
Донецької обласної ради, Донецької
обласної ради профспілок, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
стороні відповідача - Головне
управління статистики у Донецькій
області (з урахуванням уточнень), в
якому просить суд:

- визнати протиправної
бездіяльність Донецької обласної
державної адміністрації та Донецької
обласної ради профспілок щодо
здійснення з 1994 року періодичного
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполі Донецької області, в
порядку п. 53 «Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових
умов, і надання їм жилих приміщень в
Українській РСР», затверджених
Постановою ради міністрів УРСР і
Української Республіканської ради
профспілок від 11 грудня 1984 року № 470;

- зобов'язати Донецьку обласну
державну адміністрацію та Донецьку
обласну раду профспілок прийняти
рішення про визначення рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполі Донецької області в 2008
році згідно статистичної звітності в
розмірі 12,6 м. кв. (а.с. 3-7, 32-33, 168).

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено наступне.

Позивач проходив дійсну військову
службу на посаді заступника начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
по роботі з особовим складом.

Наказом Адміністрації Державної
прикордонної служби України від 8
серпня 2008 року № 346-ос був звільнений у
запас збройних сил України за п „б" ч. 7
ст. 26 Закону України „Про військовий
обов'язок і військову службу" за станом
здоров'я на підставі висновку
(постанови) військово-лікарської
комісії про непридатність або обмежену
придатність до військової служби.
Наказом начальника Донецького
прикордонного загону від 5 вересня 2008
року № 141-ос позивача виключено зі
списків загону з 5 вересня 2008 року.
Вислуга років позивача станом на день
звільнення з військової служби
складала 39 років 00 місяців 04 дні, з них
календарна - 31 рік 00 місяців 04 дні.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
„Про статус ветеранів військової
служби, ветеранів органів внутрішніх
справ і деяких інших осіб та їх
соціальний захист" позивач є ветераном
військової служби.

В зв'язку з порушенням посадовими
особами Донецького прикордонного
загону законних прав та інтересів
позивача щодо зарахування його на
облік осіб, які потребують поліпшення
житлових умов, позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року по справі № 2-а-5872/09/0570 за позовом
ОСОБА_1 до Донецького прикордонного
загону про зобов'язання зарахувати
його на облік осіб, які потребують
поліпшення житлових умов, позов
задоволено частково. Визнано
протиправними дії начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлової комісії Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України щодо
відмови ОСОБА_1 в зарахуванні на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов та зобов'язано
зарахувати ОСОБА_1 на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов з
25 березня 2008 року.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня 2011
року постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року скасовано, в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 15 жовтня 2013 року рішення
судів першої та апеляційної інстанції
скасовані, а справу № 2-а-5872/09/0570
направлено на новий розгляд до
Донецького окружного
адміністративного суду.

Підставою для скасування рішень судів
першої та другої інстанції послугувало
те, що ці суди під час прийняття рішень
по справі не дослідили рівень
середньої забезпеченості громадян
жилою площею на час виникнення спірних
правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 34 Житлового Кодексу
Української PCP, п. 13 Правил обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській PCP,
затверджених Постановою Ради
Міністрів УРСР і Української
Республіканської Ради професійних
спілок від 11 грудня 1984 року № 470,
потребуючими поліпшення житлових умов
визнаються, зокрема, громадяни, які
забезпечені жилою площею нижче за
рівень, що визначається в порядку,
встановлюваному Радою Міністрів
Української PCP і Українською
республіканською радою професійних
спілок.

Статтею 47 Житлового Кодексу
Української PCP встановлена норма жилої
площі в Українській PCP в розмірі 13,65
квадратного метра на одну особу.

Відповідно до ст. 48 Житлового Кодексу
Української PCP жиле приміщення
надається громадянам у межах норми
жилої площі, але не менше розміру, який
визначається Кабінетом Міністрів
України і Федерацією професійних
спілок України. При цьому враховується
жила площа у жилому будинку (квартирі),
що перебуває у приватній власності
громадян.

Згідно п. 53 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень в
Українській PCP, жиле приміщення
надається громадянам у межах 13,65
квадратного метра жилої площі на одну
особу, але не менше рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
даному населеному пункті. Зазначеним
пунктом Донецька обласна ради та
Донецька обласна рада профспілок були
зобов'язані один раз на рік, після
визначення відповідної статистичної
звітності, визначати рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполі.

Згідно листа Донецької обласної ради
від 16 грудня 2013 року № К-30-4308, наданого
на виконання ухвали Донецького
окружного адміністративного суду від 2
грудня 2013 року по справі № 2-а-5872/09/0570,
середня забезпеченість громадян жилою
площею в м. Маріуполі встановлена
Постановою виконавчого комітету
Донецької обласної ради народних
депутатів та Президії Донецької
обласної ради професіональних союзів
від 9 січня 1985 року № 5 в розмірі 8 кв.м на
одну людину.

Згідно розпорядження представника
Президента України в Донецькій області
від 20 січня 1994 року № 27 середня
забезпеченість громадян жилою площею в
м. Маріуполі встановлена в розмірі 9
кв.м на одну людину.

В той же час, згідно довідки Головного
управління статистики у Донецькій
області від 18 травня 2009 року № 05-93/85,
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в м. Маріуполь на
1 січня 2009 року становив 12,6 кв.м, а
загальною площею - 20,0 кв.м.

Відповідно до п. 1 Інструкції щодо
заповнення форми державного
статистичного спостереження №
1-житлофонд (річна), затвердженої
наказом Державного комітету
статистики України від 7 вересня 2007
року № 338, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 26 вересня
2007 року за № 1110/14377, згідно якої
визначався рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею у
2008 році, звітним періодом для форми
державного статистичного
спостереження № 1-житлофонд ,,Житловий
фонд" є 12 місяців: з 1 січня до 31 грудня
звітного року. Аналогічні строки щодо
статистичної звітності містять і
Інструкція щодо заповнення форми
державного статистичного
спостереження № 1-житлофонд (річна)
„Житловий фонд", яка затверджена
наказом Державного комітету
статистики України від 30 квітня 2004 року
№ 257, зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 6 липня 2004 року за №
839/9438, і Інструкція щодо заповнення
форми державного статистичного
спостереження № 1-житлофонд (річна)
„Житловий фонд", затверджена наказом
Державного комітету статистики
України від 21 липня 2008 року № 251 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 11 серпня 2008 року за № 736/15427, які
діяли до та після дії Інструкції від 7
вересня 2007 року № 338.

Оскільки постійна статистична
звітність за статистичними
спостереженнями щодо рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею
визначається щорічно, відповідно, в
порядку, передбаченому п. 53 Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
жилих приміщень в Українській PCР,
Донецька обласна ради та Донецька
обласна рада профспілок були
зобов'язані один раз на рік після
визначення відповідної статистичної
звітності визначати рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею,
зокрема, в м. Маріуполі.

За результатами розгляду справи №
2-а-5872/09/0570, провадження у справі якої
зупинено до розгляду даної справи (№
П/805/224/14), суд має прийняти рішення щодо
наявності або відсутності у позивача
права бути зарахованим на облік осіб,
які потребують поліпшення житлових
умов виходячи з рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполі станом на 2008 рік.

Фактично розмір рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполі станом на 2008 рік згідно
статистичної звітності (12,6 кв.м) є
значно більшим, ніж встановлений
розпорядженням представника
Президента України в Донецькій області
від 20 січня 1994 року № 27 (9 кв.м).

Внаслідок не проведення відповідачами
з 1994 року періодичного перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Маріуполі порушуються
законні права та інтереси позивача
щодо зарахування його на облік осіб,
які потребують поліпшення житлових
умов. Відповідно, їх бездіяльність у
даних правовідносинах є протиправною
та такою, що порушує, на думку позивача,
права осіб, які потребують поліпшення
житлових умов, в тому числі його
законні права.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просить суд задовольнити його
адміністративний позов у повному
обсязі (а.с. 3-7, 32-33, 168).

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, надав пояснення,
аналогічні викладеним у позовній
заяві, та просив суд позовні вимоги
задовольнити.

Представник Донецької обласної ради
заперечував проти задоволення
адміністративного позову,
обґрунтовуючи це наступним.

Норма середньої забезпеченості
житловою площею у всіх містах та
районах області в розмірі 8 кв.м на одну
людину була встановлена постановою
виконкому Донецької обласної ради
народних депутатів та Президії
обласної ради професійних спілок від 9
січня 1985 року № 5.

Розпорядженням представника
Президента України від 20 січня 1994 року
№ 27 в підпункт 2.2 пункту 2 зазначеної
постанови внесені зміни, згідно яких
середню забезпеченість житловою
площею у всіх містах та районах області
встановлено в розмірі 9 кв.м.

Згідно Закону України «Про
Представника Президента України» від 5
березня 1992 року № 2167-ХІІ (який втратив
чинність згідно із Законом України від
21 травня 1997 року № 280/97-ВР), Представник
Президента України був главою місцевої
державної адміністрації в області,
містах Києві, Севастополі, районі,
районі міст Києва і Севастополя,
призначався та звільнявся з посади
Президентом України і йому
підпорядковувався.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
обласні ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами. Питання,
які вирішуються районними і обласними
радами виключно на їх пленарних
засіданнях, закріплені ст. 43 цього
Закону і повноваження щодо створення
при обласних радах виконавчих органів
серед них відсутні. Згідно ст. 11
зазначеного закону виконавчі органи
рад (виконавчі комітети, відділи,
управління та інші створювані радами
виконавчі органи) створюються лише в
сільських, селищних, міських, районних
у містах (у разі їх створення) радах.

Згідно Указу Президента України від 24
липня 1995 року № 640/95 виконавчі органи
обласних та районних рад були
ліквідовані, а їх правонаступниками
стосовно зобов'язань, прав та
обов'язків було визначено місцеві
державні адміністрації.

Враховуючи вищевикладене, представник
першого відповідача наголошував на
тому, що Донецька обласна рада є
неналежним відповідачем по справі та
просив суд замінити її належним
відповідачем у відповідності до ст. 52
Кодексу адміністративного судочинства
України (а.с. 58-59).

Ухвалою Донецького окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року залучено до участі у справі в
якості третього відповідача Донецьку
обласну державну адміністрацію (а.с.
72-73).

Представник Донецької обласної ради
профспілок у судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог, зазначивши при цьому,
що обласна ради профспілок є юридичною
особою - добровільним об'єднанням
організації профспілок, неприбутковою
громадською організацією, відповідно
не є органом державної влади та
суб'єктом владних повноважень, а тому
не може бути відповідачем у даній
справі. Крім цього, представник
наполягав на відсутності з боку
Донецької обласної ради профспілок
будь-яких порушень законодавства у
даній сфері та зазначив, що визначення
пунктом 53 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов і
надання їм жилих приміщень в
Українській PCР, Донецької обласної
ради профспілок як одного з органу, які
зобов'язані періодично переглядати
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті, відбувається шляхом узгодження
радою профспілок рішення органу
виконавчої влади (виконавчого комітету
при відповідній раді народних
депутатів чи державної адміністрації)
щодо встановлення чи перегляду рівня
середньої забезпеченості житловою
площею у містах та районах області.
Тобто, ініціатором у даному питанні
завжди виступає орган виконавчої
влади, а Донецька обласна рада
профспілок розглядає це рішення органу
виконавчої влади на предмет його
узгодження. Зазначив, що при
надходження до ради профспілок
такового рішення, останнє буде
розглянуте радою та за результатом
розгляду буде прийнято рішення про
узгодження.

Представник Донецької обласної
державної адміністрації у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, зазначивши
наступне.

Повноваження облдержадміністрації
передбачені Законом України «Про
місцеві державні адміністрації»,
відповідно до ст. 1 якого місцева
державна адміністрація є місцевим
органом виконавчої влади.

Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону
при здійсненні місцевими державними
адміністраціями повноважень інших
органів, місцеві державні
адміністрації здійснюють повноваження
місцевого самоврядування, делеговані
їм відповідними радами. Кабінет
Міністрів України в межах, визначених
законами України, може передавати
місцевим державним адміністраціям
окремі повноваження органів
виконавчої влади вищого рівня.
Здійснення облдержадміністрацією
повноважень виконавчих органів
місцевого самоврядування або
повноважень у сфері визначення рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею чинним законодавством
України не встановлено.

Стаття 44 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» також не
передбачає серед делегованих
повноважень обласних рад відповідним
місцевим адміністраціям повноваження
щодо визначення та перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею.

Житловим кодексом УРСР також не
передбачені повноваження місцевих
державних адміністрацій у сфері
визначення та перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею. Так, статтею 47 цього
кодексу встановлена норма жилої площі,
а стаття 48 зазначає, що така норма
визначається Кабінетом Міністрів
України і Федерацією профспілок
України.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Указ Президента України від 24
липня 1995 року № 640/95 «Про обласні,
Київську та Севастопольську міські,
районні, районні у містах Києві та
Севастополі державні адміністрації»,
на який посилається позивач,
зазначаючи, що державні адміністрації
є правонаступниками виконавчих
комітетів відповідних рад щодо їх
зобов'язань, прав та обов'язків, є
підзаконним нормативно-правовим актом.
Таким чином, облдержадміністрація на
сьогодні не уповноважена на здійснення
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею,
оскільки відповідно до листа
Міністерства юстиції України від 30
січня 2009 року № Н-35257-18 Закон має вищу
юридичну силу, ніж підзаконний акт.

Спірні правовідносини виникли після
набрання чинності у 1999 році Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», яким встановлюється обсяг
повноважень місцевих державних
адміністрацій, а позивач посилається
на нормативно-правовий акт нижчої
юридичної сили - Указ Президента
України від 24 липня 1995 року № 640/95, який
регламентував неврегульовані (на той
момент) законом правові відносини.

Крім того, представником третього
відповідача зазначено, що норма
середньої забезпеченості жилою площею
в містах та районах області у розмірі 9,0
кв.м на одну людину встановлена
розпорядженням представника
Президента України в Донецькій
обласній державній адміністрації від 20
січня 1994 року № 27, тобто, раніше аніж
постановлено Указ Президента України
від 24 липня 1995 року № 640/95, що свідчить
про те, що представник Президента
України в Донецькій обласній державній
адміністрації, встановлюючи
відповідну норму, не міг керуватися
Указом Президента України від 24 липня
1995 року № 640/95.

Указ Президента України від 24 липня 1995
року № 640/95 був прийнятий на підставі
Конституційного Договору між
Президентом України та Верховною Радою
України «Про основні засади
організації та функціонування
державної влади і місцевого
самоврядування в Україні на період до
прийняття нової Конституції України»
від 8 червня 1995 року. Так, ч. 2 ст. 53
Конституційного Договору, яка
зазначена у преамбулі Указу Президента
України від 24 липня 1995 року № 640/95, (інші
повноваження обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
Рад, передбачені чинним
законодавством, передаються обласним,
Київській, Севастопольській міським та
районним державним адміністраціям)
кореспондує положення п. 3 Указу
Президента України № 640/95. Однак,
Законом України «Про прийняття
Конституції України і введення її в
дію» Конституційний Договір визнаний
таким, що втратив чинність з 28 червня 1996
року. Таким чином, відповідні положення
Указу Президента України від 24 липня 1995
року № 640/95, що посилаються на не чинний
нормативно-правовий акт, не мають
наразі правового підґрунтя, відповідно
до якого повинні були реалізовуватися
закріплені в них правові норми.

У своїх позовних вимогах позивач,
посилаючись на встановлення наказами
Держкомстату України від 30 квітня 2004
року № 257 та від 7 вересня 2007 року № 338
звітного періоду у 12 місяців для форм
державного статистичного
спостереження № 1-житлофонд «Житловий
фонд», припускає, що відповідачі
зобов'язані у такі ж терміни
здійснювати визначення рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею. Однак, ані наказ
Держкомстату України від 30 квітня 2004
року № 257, ані наказ Держкомстату
України від 7 вересня 2007 року № 338 - які
втратили чинність, ані чинний наказ
Держкомстату України від 21 липня 2008
року № 251 не містять положень щодо
встановлення термінів визначення чи
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті. Припущення позивача
щодо ототожнення періоду складання
звіту статистичного спостереження та
періоду перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею,
на думку представника третього
відповідача, є хибним. Формулювання
«періодично переглядається»,
використане неодноразово, а саме - у п.п.
13 і 53 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм приміщень в Українській РСР,
не встановлює імперативної вимоги щодо
щорічного перегляду такого рівня.
Положення п. 53 Правил взагалі не
передбачать конкретного періоду
такого перегляду та не встановлюють
зв'язок між періодом здійснення
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті і періодом складання
звітності державного статистичного
спостереження, а лише визначають, що
такий перегляд повинен здійснюватися
виходячи з даних цієї статистичної
звітності, тобто, з врахуванням цих
даних.

На підставі зазначеного вище
представник Донецької обласної
державної адміністрації просить суд у
задоволенні адміністративного позову
відмовити у повному обсязі (а.с. 173-176).

Представник Головного управління
статистики у Донецькій області в
судове засідання 1 квітня 2014 року не
з'явився, про місце, дату та час
розгляду справи був повідомлений судом
належним чином.

1 квітня 2014 року до канцелярії суду
надійшло клопотання від представника
третьої особи про розгляд справи без
участі представника Головного
управління Статистики у Донецькій
області (а.с. 202).

У судовому засіданні, яке відбулось 28
січня 2014 року, представник Головного
управління статистики у Донецькій
області надав пояснення по справі та
зазначив, що у своєї діяльності органи
державної статистики керуються
Конституцією України, Законом України
«Про державну статистику», Положенням
про Державну службу статистики
України, затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
за № 396/2011, іншими законами України та
нормативно-правовими актами, які
регулюють відносини в галузі
статистики, інформації,
стандартизації, а також міжнародними
договорами України в галузі
статистики, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до Закону України «Про
державну статистику» та Положення №
396/2011 Державна статистика є
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у галузі статистики,
головною метою діяльності якого є
участь у формуванні та реалізації
державної політики в галузі статистики
з метою забезпечення держави і
суспільства всебічною та об'єктивною
статистичною інформацією, в тому числі,
статистичного спостереження у сфері
забезпеченості населення житлом -
відносний показник, який вимірюється
розміром загальної (житлової) площі у
квадратних метрах, що припадає на
одного жителя. Так, станом на 1 січня 2009
року у м. Маріуполі Донецької області, в
розрахунку на одну особу припадало 20
кв.м загальної площі і 12,6 кв.м житлової
площі (а.с. 35-37).

Заслухавши представників сторін,
дослідивши пояснення по справі
представника третьої особи та
матеріали справи, судом встановлено
наступне.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року по справі № 2-а-5872/09/0570
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
про зобов`язання зарахувати на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов задоволено частково.
Визнано протиправними дії начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлової комісії Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України щодо
відмови ОСОБА_1 в зарахуванні на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов. Зобов'язано начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлову комісію Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України
зарахувати ОСОБА_1 на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов з
25 березня 2008 року. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено (а.с. 8-11).

15 червня 2011 року постановою Донецького
апеляційного адміністративного суду
постанова Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року в частині задоволення позовних
вимог скасована, у цій частині у
задоволені позову відмовлено. В іншій
частині постанова суду першої
інстанції залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 15 жовтня 2013 року постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 15 червня 2011 року скасовано,
адміністративну справу направлено до
Донецького окружного
адміністративного суду на новий
розгляд, у зв'язку із не встановлення
всіх фактичних обставин справи, які
мають суттєве значення для вирішення
справи, а саме не досліджено який був
встановлений відповідної Радою
фактичний рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
(а.с. 12-13).

Ухвалою суду від 2 грудня 2013 року по
справі № 2а-5872/09/0570 зупинено
провадження у справі та витребувано у
Донецької обласної ради рішення, яким
було встановлено рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
м. Маріуполі Донецької області на
протязі 2008 року та у Волинської
обласної ради рішення, яким було
встановлено рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Луцьк Волинської області на протязі
2008 року (а.с. 15-16).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання ухвали Донецького окружного
адміністративного суду від 2 грудня 2013
року по справі № 2а-5872/09/0570, Донецька
обласна рада надала лист № К-30-4308 від 16
грудня 2013 року, в якому зазначила, що
середня забезпеченість громадян жилою
площею в м. Маріуполі була встановлена
Постановою Виконавчого комітету
Донецької обласної ради народних
депутатів та Президії Донецької
обласної ради професіональних союзів
від 9 січня 1985 року № 5 в розмірі 8 м.кв.
на одну людину і на момент дання
відповіді не переглядалася. На
виконання Постанови ради міністрів
Української РСР і Української
республіканської ради профспілок від 11
грудня 1984 року № 470 «Про затвердження
Правил звіту громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
приміщень в Українській РСР»
виконавчий комітет Донецької обласної
ради народних депутатів та Президії
Донецької обласної ради
професіональних союзів прийняв
постанову № 5 від 9 січня 1985 року,
пунктом 2.2 якої встановлена норма
середньої забезпеченості жилою площею
у всіх містах та районах Донецької
області в розмірі 8 кв.м. (а.с. 53-56, 163-166).

Розпорядженням глави Донецькій
обласній державній адміністрації -
представника Президента України - від 20
січня 1994 року № 27 «Про норму середньої
забезпеченості жилою площею в
Донецькій області» встановлено норму
середньої забезпеченості жилою площею
у всіх містах та районах Донецької
області в розмірі 9,0 кв.м на одну людину
(а.с. 57, 161-162).

Як встановлено в судовому засіданні та
не заперечується сторонами по справі, з
1994 року рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполі не переглядався.

Враховуючи, що предметом розгляду
справи № 2а-5872/09/0570 є, в тому числі,
правомірність/неправомірність відмови
відповідачів у зазначеній справі в
зарахуванні позивача на облік особу,
яка потребує поліпшення житлових, умов
з підстав того, що позивач не є такою
особою (позивач та три члени його сім'ї
мешкають у квартирі загальною площею
37,8 кв.м), беручи до уваги мотиви
скасування Вищим адміністративним
судом України рішень судів першої та
другої інстанції по справі № 2а-5872/09/0570
(не дослідження судами рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею у
м. Маріуполі), враховуючи наявну
тривалу бездіяльність відповідачів
щодо не здійснення з 1994 року
періодичного перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Маріуполі Донецької
області в порядку, позивач звернувся до
суду із даним позовом (а.с. 3-7, 32-33, 168).

При прийнятті рішення по справі суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Як зазначив позивач, про нездійснення
відповідачами з 1994 року періодичного
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполь йому стало відомо після
отримання Донецьким окружним
адміністративним судом листа
Донецької обласної ради від 16 грудня 2013
року № К-30-4308 в рамках адміністративної
справи № 2-а-5872/09/0570.

Доказів на спростування цього факту
суду не надано.

Крім цього, нездійснення станом на як
на час звернення позивача до суду із
даним позовом, так і на час розгляду
даної справи спірного перегляду є
триваючою дією, а тому суд вважає, що
позивачем не пропущений встановлений
ст. 99 КАС України строк звернення до
суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Донецького окружного
адміністра-тивного суду від 15 червня 2009
року по справі № 2-а-5872/09/0570 за позовом
ОСОБА_1 до Донецького прикордонного
загону про зобов'язання зарахувати
його на облік осіб, які потребують
поліпшення житлових умов, позов
позивача задоволений частково. Визнано
протиправними дії начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлової комісії Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України щодо
відмови ОСОБА_1 в зарахуванні на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов та зобов'язано
зарахувати ОСОБА_1 на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов з
25 березня 2008 року.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня 2011
року постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року скасовано відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 15 жовтня 2013 року рішення
судів першої та апеляційної інстанції
скасовано, а справу № 2-а-5872/09/0570 за
позовом ОСОБА_1 до Донецького
прикордонного загону про зобов'язання
зарахувати на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов
направлено на новий розгляд до
Донецького окружного
адміністративного суду. Підставою для
вищезазначеного рішення суду
касаційної інстанції слугувало те, що
суди першої та апеляційної інстанцій
під час прийняття рішень по справі не
дослідили рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
на час виникнення спірних
правовідносин.

Враховуючи, що предметом розгляду
справи № 2а-5872/09/0570 є правомірність чи
неправомірність відмови зарахувати
позивача на облік осіб, які потребують
поліпшення житлових умов, з підстав
того, що позивач не є особою, яка
потребує поліпшення житлових умов
(позивач та три члени його сім'ї
мешкають у квартирі загальною площею
37,8 кв.м, зв.бік а.с. 8), беручи до уваги
чинність станом на час розгляду даної
справи встановленого розпорядженням
Представника Президента України у
Донецькій області від 20 січня 1994 року №
27, яким встановлений рівень (норма)
середньої забезпеченості жилою площею
в містах та районах області в розмірі 9
кв. м на одну людину, суд дійшов
висновку, що перегляд цієї норми може
суттєво вплинути на визначення
позивача як особи, яка потребує
поліпшення житлових умов, а тому і
вирішення даної справи може вплинути
на права та інтереси позивача.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР обласні
ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами. Відповідно
до виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 204) Донецька
обласна рада зареєстрована у цьому
реєстрі. Таким чином, перший
відповідача є належним відповідачем у
даній справі у розумінні ст. 3 КАС
України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
місцеві державні адміністраціїї" від 9
квітня 1999 року № 586-XIV місцева державна
адміністрація є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади. Відповідно
до виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 203) Донецька
обласна державна адміністрація
зареєстрована у цьому реєстрі. Таким
чином, третій відповідача є також
належним відповідачем у даній справі у
розумінні ст. 3 КАС України.

При вирішенні питання чи належним
відповідачем у даній справі Донецька
обласна ради профспілок, суд зазначає
наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1, ст. 2 Закону
України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV
"Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності" професійна спілка
- це добровільна неприбуткова
громадська організація, що об'єднує
громадян, пов'язаних спільними
інтересами за родом їх професійної
(трудової) діяльності (навчання).
Професійні спілки створюються з метою
здійснення представництва та захисту
трудових, соціально-економічних прав
та інтересів членів профспілки.

Згідно п. 1.1, 1.4 Положення про Донецьку
обласну раду професійних спілок (а.с.
180-193), рада є добровільним об'єднанням
організацій профспілок, профспілок зі
статусом регіональних, обласних,
місцевих і первинних, які розташовані
на території Донецької області; є
неприбутковою громадською
організацією з правом юридичної особи.
Відповідно до наданих суду документів,
відповідач зареєстрований в Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України (а.с. 205-207). Таким
чином, другий відповідач не органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування. Разом із цим,
відповідно до приписів ч. 1 ст. 21
Житлового кодексу Української PCP від 30
червня 1983 року № 5464-Х, професійні
спілки, інші громадські організації,
трудові колективи відповідно до
законодавства Союзу РСР і Української
РСР та до статутів (положень)
громадських організацій, а також
громадяни беруть участь в управлінні
державним і громадським житловим
фондом та в забезпеченні його
схоронності.

Згідно ст. 48 Житлового кодексу, жиле
приміщення надається громадянам у
межах норми жилої площі, але не менше
розміру, який визначається Кабінетом
Міністрів України і Федерацією
професійних спілок України.

Відповідно до п.п. 1 п. 13, абз. 5 п. 53 Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
жилих приміщень в Українській РСР,
затверджених постановою Ради
Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11
грудня 1984 року № 470 (далі - Правила
обліку громадян), які регулюють облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов і надання їм у
безстрокове користування жилих
приміщень у будинках державного і
громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання,
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті визначається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів разом з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.
Таким чином, другий відповідач у
розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є
іншим суб'єктом, який здійснює
делеговані повноваження. Відповідно,
він є належним відповідачем у даній
справі.

Згідно ст. 47, 48 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону. Кожен має право
на достатній життєвий рівень для себе і
своєї сім'ї, що включає, зокрема,
достатнє житло.

Як вбачається з ч. 1 ст. 3 Житлового
Кодексу (в редакції, яка діяла станом на
час звільнення позивача з лав збройних
сил України та станом на час його
звернення із заявою про постановку
його на облік як особу, яка потребує
поліпшення житлових умов), житлові
відносини в Українській РСР
регулюються Основами житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік та видаваними відповідно до
них іншими актами житлового
законодавства Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами житлового
законодавства Української РСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового
кодексу громадяни мають право на
одержання у безстрокове користування у
встановленому порядку жилого
приміщення в будинках державного чи
громадського житлового фонду або в
будинках житлово-будівельних
кооперативів.

Згідно ч. 1 ст. 13 Житлового кодексу
відповідно до Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік державне управління в галузі
використання і забезпечення
схоронності житлового фонду
здійснюється Радою Міністрів СРСР,
Радою Міністрів Української РСР,
виконавчими комітетами місцевих Рад
народних депутатів, міністер-ствами,
державними комітетами і відомствами, а
також спеціально уповноваженими на те
державними органами відповідно до
законодавства Союзу РСР і Української
РСР.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Житлового
кодексу України потребуючими
поліпшення житлових умов визнаються,
зокрема, громадяни, які забезпечені
жилою площею нижче за рівень, що
визначається в порядку,
встановлюваному Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок, а згідно ч. 3 цієї ж статті
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов, беруться на облік для
одержання жилих приміщень у будинках
державного і громадського житлового
фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Житлового
кодексу облік громадян, які потребують
поліпшення житлових умов,
здійснюється, як правило, за місцем
проживання у виконавчому комітеті
районного, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів.

Згідно ст. 47 Житлового кодексу України
норма жилої площі в Українській РСР
встановлюється в розмірі 13,65
квадратного метра на одну особу.

Відповідно до приписів ст. 48 цього ж
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.
При цьому враховується жила площа у
жилому будинку (квартирі), що перебуває
у приватній власності громадян, якщо
ними не використані житлові чеки.

Згідно п. 1 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень в
Українській РСР, затверджених
постановою Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470
(далі - Правила обліку громадян), ці
правила регулюють облік громадян, які
потребують поліпшення житлових умов і
надання їм у безстрокове користування
жилих приміщень у будинках державного
і громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання.

Відповідно до п.п. 1 п. 13 Правил обліку
громадян, на квартирний облік беруться
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов. Потребуючими поліпшення
житлових умов визнаються, зокрема,
громадяни, які забезпечені жилою
площею нижче за рівень, що визначається
виконавчими комітетами обласних,
Київської і Севастопольської міських
Рад народних депутатів разом з радами
профспілок. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.

Згідно з абз. 1 п. 53 Правил обліку
громадян жиле приміщення надається
громадянам у межах 13,65 квадратного
метра жилої площі на одну особу, але не
менше рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею в даному
населеному пункті, а відповідно до абз.
5 цього ж пункту рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті визначається і
періодично переглядається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів спільно з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності.

Як встановлено в судовому засіданні,
пунктом 2.2 постанови виконавчого
комітету Донецької обласної ради
народних депутатів і Президії
Донецької обласної ради професійних
спілок від 9 січня 1985 року № 5 на
території Донецької області
встановлено норму середньої
забезпеченості жилою площею у всіх
містах і районах області в розмірі 8
кв.м на одну людину (а.с.163-166).

Розпорядженням Представника
Президента України в Донецькій області
(на той час - глави Донецької обласної
державної адміністрації) від 20 січня 1994
року № 27 встановлено норму середньої
забезпеченості жилою площею у всіх
містах та районах області в розмірі 9
кв.м на одну людину (п. 1). У пункті 2 цього
розпорядження зазначено, що підпункт 2.2
постанови виконкому обласної ради
народних депутатів і президії обласної
ради професійних спілок від 9 січня 1985
року № 5 є таким, що втратив чинність
(а.с. 161-162).

Суду не надано доказів на
підтвердження існування іншого
документу, яким встановлений чи
змінений рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населених пунктах Донецької області
після 20 січня 1994 року.

Таким чином, суд виходить з того, що
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населених
пунктах Донецької області,
встановлений Розпорядженням
Представ-ника Президента України в
Донецькій області від 20 січня 1994 року №
27 в розмірі 9 кв.м на одну людину, станом
на час подання позивачем документів до
житлової комісії Донецького
прикордонного загону (25 лютого 2008 року,
зв. бік а.с. 9) та станом на час розгляду
даної справи є чинний.

Приписами ст. 47 Житлового кодексу
України встановлена норма жилої площі
в Українській РСР в розмірі 13,65 кв.м на
одну особу.

Відповідно до приписів ст. 48 цього ж
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.
При цьому враховується жила площа у
жилому будинку (квартирі), що перебуває
у приватній власності громадян, якщо
ними не використані житлові чеки.

Згідно п.п. 1 п. 13 Правил обліку громадян
на квартирний облік беруться
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов. Потребуючими поліпшення
житлових умов визнаються, зокрема,
громадяни, які забезпечені жилою
площею нижче за рівень, що визначається
виконавчими комітетами обласних,
Київської і Севастопольської міських
Рад народних депутатів разом з радами
профспілок. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.

Згідно з абз. 1 п. 53 Правил обліку
громадян жиле приміщення надається
громадянам у межах 13,65 квадратного
метра жилої площі на одну особу, але не
менше рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею в даному
населеному пункті, а відповідно до абз.
5 цього ж пункту рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті визначається і
періодично переглядається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів спільно з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності.

Таким чином, рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею,
встановлений в певному населеному
пункті, має періодично переглядатись
відповідним органом.

При вирішенні питання щодо
періодичності такового перегляду, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Періодичність - це повторюваність
(циклічність) певного явища або певної
дії через певні проміжки часу.

Як вбачається зі змісту наведених
раніше норм Житлового кодексу України
та Правил обліку громадян, наведеними
нормами не конкретизований проміжок
часу, після закінчення якого органами
виконавчої влади має переглядатись
рівень забезпеченості громадян жилою
площею в населених пунктах та районах
області.

Беручи до уваги приписи ст. 19
Конституції України, відповідно до
яких правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством, а органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, суд приходить до висновку, що
не здійснення органами виконавчої
влади станом на час розгляду даної
справи перегляду рівня забезпеченості
громадян жилою площею у м. Маріуполі не
може свідчити саме про протиправність
цього нездійснення.

Разом із цим, враховуючи, що за даними
Головного управління статистики у
Донецькій області відносний показник,
який вимірюється розміром загальної
(житлової) площі у квадратних метрах, що
припадає на одного жителя, станом на 1
січня 2009 року у м. Маріуполі Донецької
області складає 20 кв.м загальної площі
і 12,6 кв.м жилової площі (а.с. 35-37), беручи
до уваги встановлення Розпорядженням
Президента України від 20 січня 1994 року
норми середньої забезпеченості жилою
площею по Донецькій області в розмірі 9
кв.м, суд вважає, що за двадцять років
розрив цих показників досяг значного
розміру, а тому наслідком тривалого
(двадцять років) не здійснення органами
державної влади перегляду рівня
забезпеченості громадян жилою площею є
неможливість значної кількості
громадян України, зокрема, Донецької
області, отримати статус особи, яка
потребує поліпшення житлових умов, та
забезпечити себе тим самим достатнім
житлом, що є складовою частиною
належного життєвого рівня для себе і
своєї сім'ї, гарантованого ст.ст. 47, 48
Конституції України.

Відповідно, суд вважає, що позовні
вимоги позивача про зобов'язання
належного органу виконавчої влади
переглянути рівень середньої
забезпеченості жилою площею у м.
Маріуполі підлягають задоволенню.

При цьому, суд не може прийняти рішення
про зобов'язання переглянути цей
рівень, починаючи з 2008 року, тому що,
по-перше, для цього не має правових
підстав (як зазначалось вище, а ні
законами а ні підзаконними
нормативно-правовими актами не
встановлений конкретний період часу,
зі спливом якого цей перегляд має
здійснюватись).

По-друге, будь-який нормативно-правовий
акт,як законодавчий - Конституція,
декрети, закони, так і підзаконий -
укази, декрети, постанови,
розпорядження тощо), діють (є чинними)
певний проміжок часу.

Як встановлено в судовому засіданні,
Розпорядження Представника Президента
України в Донецькій області від 20 січня
1994 року № 27 діяло саме з цієї дати - з 20
січня 1994 року. За цей час його не було
скасовано чи визнано нечинним.
Протягом цього часу органи державної
влади, підприємства, установи та
організації у Донецькій області, в тому
числі ті, хто відповідав за
забезпеченість мешканців Донецькій
області житловими приміщеннями,
керувались приписами цього документа
та приймали відповідні рішення.
Зобовязання відповідачів переглянути
встановлений у цьому Розпорядженні
рівень забезпеченості жилою площею у
Донецькій області з 2008 року фактично
потягне за собою нівелювання всіх дій
та рішень, прийнятих у зв'язку зі
застосуванням приписів зазначеного
Розпорядження.

Враховуючи наведене, суд вважає за
доцільне зобов'язати належних
відповідачів переглянути в
передбаченому законодавством порядку
рівень забезпеченості жилою площею у
Донецькій області, зокрема, у м.
Маріуполі та прийняти відповідне
рішення станом на час цього перегляду.

При вирішення позовних вимог позивача
в частині зобов'язання саме Донецької
обласної державної адміністрації
здійснити перегляд рівня
забезпеченості жилою площею у
Донецькій області, суд виходить з
такого.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 34 Житлового кодексу (в
редакції, яка є чинною з 29 травня 1993
року до сьогодення) встановлено, що
потребуючими поліпшення житлових умов
визнаються, зокрема, громадяни, які
забезпечені жилою площею нижче за
рівень, що визначається в порядку,
встановлюваному Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Житлового
кодексу (в редакції, яка є чинною з 1
січня 1984 року до сьогодення) облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, здійснюється, як
правило, за місцем проживання у
виконавчому комітеті районного,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів.

Згідно ст. 47 Житлового кодексу (в
редакції, яка є чинною з 1 січня 1984 року
до сьогодення) норма жилої площі в
Українській РСР встановлюється в
розмірі 13,65 квадратного метра на одну
особу.

Відповідно до приписів ст. 48 цього ж
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.
При цьому враховується жила площа у
жилому будинку (квартирі), що перебуває
у приватній власності громадян, якщо
ними не використані житлові чеки.

Згідно п. 1 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень в
Українській РСР, затверджених
постановою Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (в
редакції, яка діє з грудня 1984 року - з
часу затвердження цих Правил), ці
правила регулюють облік громадян, які
потребують поліпшення житлових умов і
надання їм у безстрокове користування
жилих приміщень у будинках державного
і громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання.

Відповідно до п.п. 1 п. 13 Правил обліку
громадян (в редакції, чинної з грудня 1984
року і до сьогодення), на квартирний
облік беруться громадяни, які
потребують поліпшення житлових умов.
Потребуючими поліпшення житлових умов
визнаються, зокрема, громадяни, які
забезпечені жилою площею нижче за
рівень, що визначається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів разом з радами профспілок.
Цей рівень періодично переглядається
вказаними органами.

Згідно з абз. 1 п. 53 Правил обліку
громадян (в редакції, чинної з жовтня 1993
року і до сьогодення) жиле приміщення
надається громадянам у межах 13,65
квадратного метра жилої площі на одну
особу, але не менше рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
даному населеному пункті, а відповідно
до абз. 5 цього ж пункту (в редакції,
чинної з грудня 1984 року до сьогодення)
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті визначається і періодично
переглядається виконавчими комітетами
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів спільно
з радами профспілок виходячи з даних
статистичної звітності.

Таким чином, покладення обов'язків щодо
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населених пунктах з 1984 року
покладалось на виконавчі комітети
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів спільно
з радами профспілок.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону Української РСР
від 31 жовтня 1980 року № 1048-Х «Про обласну
Раду народних депутатів Української
РСР» обласна Рада народних депутатів є
органом державної влади в області.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 цього Закону
обласна рада народних депутатів, як
орган державної влади в області,
контролює стан обліку громадян, які
мають потребу в житлі, а також
правильність розподілу жилої площі;

Згідно ч. 1 ст. 42 зазначеного Закону
виконавчим і розпорядчим органом
обласної Ради народних депутатів є
виконавчий комітет, який обирається
нею з числа депутатів у складі: голови,
першого заступника голови, заступників
голови, секретаря і 9 - 13 членів.
Кількісний склад виконавчого комітету
обласної Ради встановлюється обласною
Радою.

Таким чином, станом на час прийняття
Житлового кодексу виконавчий комітет
обласної ради народних депутатів був
виконавчим органом цієї ради як органу
державної влади.

7 грудня 1990 року був прийнятий Закон
України № 533-XII «Про місцеві Ради
народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування». З дня
набрання чинності цим Законом втратив
чинність Закон Української РСР від 31
жовтня 1980 року № 1048-Х «Про обласну Раду
народних депутатів Української РСР».

Відповідно до ст. 1 Закону № 533-XII
місцеве самоврядування в Україні - це
територіальна самоорганізація
громадян для самостійного вирішення
безпосередньо або через органи, які
вони обирають, усіх питань місцевого
життя в межах Конституції України,
законів України та власної
фінансово-економічної бази. Органами
місцевого самоврядування є сільські,
селищні, міські Ради народних
депутатів. Регіональне самоврядування
в Україні - це територіальна
самоорганізація громадян для
вирішення безпосередньо або через
органи, які вони утворюють, питань
місцевого життя в межах Конституції
України та законів України.
Територіальну основу регіонального
самоврядування становлять район,
область.

Згідно ч. 4 ст. 2, ч. 1 ст. 51 Закону № 533-XII
систему регіонального самоврядування
становлять, зокрема, районні і обласні
Ради народних депутатів.
Представницькими органами
регіонального самоврядування є
обласні, районні Ради народних
депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 533-ХІІ
виконавчий комітет Ради народних
депутатів є виконавчим і розпорядчим
органом відповідної Ради, їй
підпорядкованим та підзвітним.

Даним Законом не передбачено створення
при обласних радах нардних депутатів
виконавчих комітетів.

Таким чином, після набрання чинності
Законом № 533-ХІІ (з 20 грудня 1990 року)
змінився статус обласних рад, зі складу
(структури) обласної ради було
виключений такий виконавчий орган як
виконавчий комітет.

5 березня 1992 року був прийнятий Закон
України № 2167-ХII «Про Представника
Президента України», який був введений
в дію з 20 березня 1992 року.

Відповідно до ст. 1 цього Закону
Представник Президента України є
главою місцевої державної
адміністрації відповідно в області,
містах Києві, Севастополі, районі,
районі міст Києва і Севастополя.

Згідно ст. 13 даного Закону Представник
Президента України формує місцеву
державну адміністрацію відповідно в
областях, містах Києві і Севастополі,
районах, районах міст Києва і
Севастополя. Структура і штати
місцевої державної адміністрації
визначаються Представником Президента
України за погодженням з Президентом
України. Правовий статус місцевої
державної адміністрації визначається
Конституцією України, цим Законом та
Положенням, яке затверджується
Президентом України.

Таким чином, з 20 березня 1992 року
Представник Президента України є
главою місцевої державної
адміністрації - главою органу
виконавчої влади.

Відповідно до ст. 14 Закону України №
2167-ХII Представник Президента України в
межах своїх повноважень видає
розпорядження. Розпорядження
Представника Президента України,
прийняті в межах його повноважень, є
обов'язковими для виконання органами
місцевого і регіонального
самоврядування, всіма розташованими на
відповідній території підприємствами,
організаціями і установами,
громадськими об'єднаннями, а також
посадовими особами і громадянами.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
січня 1994 року Представником Президента
України у Донецькій області, як главою
Донецької обласної державної
адміністрації, прийнято Розпорядження
№ 27, яким переглянуто норму середньої
забезпеченості жилою площею у всіх
містах та районах Донецької області (8
кв. м) та встановлено нова норма
середньої забезпеченості жилою площею
- 9 кв.м (а.с. 161).

Враховуючи наведене вище, беручи до
уваги приписи Закону України № 2167-ХII,
суд дійшов висновку про те, що
Розпорядження Представника Президента
України у Донецькій області від 20 січня
1994 року № 27, є таким що прийнято
належним органом, в рамках наданих
повноважень та в порядку,
передбаченому діючим на той час
нормативно-правовим актом порядку.

Відповідно до обраного Україною
напрямку створення в країні органів
державної влади наряду з органами
місцевого та регіонального
самоврядування, 8 червня 1995 року між
Верховною Радою України та Президентом
України укладений Конституційний
Договір «Про основні засади
організації функціонування державної
влади і місцевого самоврядування в
Україні на період до прийняття нової
Конституції України».

Згідно ст. 3 цього Договору державна
влада в Україні будується на засадах її
розподілу на законодавчу, виконавчу і
судову.

Відповідно до ст. 46 зазначеного
Договору органами державної
виконавчої влади в областях, містах
Києві та Севастополі (як містах
загальнодержавного значення) і районах
(крім районів у містах, за винятком міст
Києва та Севастополя) є відповідно
обласні, Київська та Севастопольська
міські, районні, районні в містах Києві
та Севастополі державні адміністрації,
які очолюють голови цих адміністрацій.
Головами обласних, Київської та
Севастопольської міських і районних
державних адміністрацій Президент
України призначає осіб, обраних
головами відповідно обласних,
Київської та Севастопольської міських
і районних Рад. У здійсненні своїх
повноважень органи місцевої державної
влади підпорядковані вищим органам
державної виконавчої влади. Правовий
статус та обсяг повноважень обласних,
Київської та Севастопольської міських,
районних державних адміністрацій
визначається цим Законом та
Положенням, яке затверджується
Президентом України.

Згідно ст. 53 Договору представницькими
органами в областях, містах Києві та
Севастополі, районах (крім районів у
містах, за винятком міст Києва та
Севастополя) є обласні, Київська та
Севастопольська міські, районні,
районні в містах Києві та Севастополі
Ради. Як і Законом № 2167-ХII
Конституційним Договором створення
виконавчих комітетів при обласних
радах не передбачено.

Таким чином, зазначеним Договором
фактично закріплено, що обласні ради
народних депутатів в Україні - це
представницькі органи місцевого
самоврядування, а обласна державна
адміністрація - це орган виконавчої
влади.

На виконання п. 5 ст. 24 та ст.ст. 46, 51 і 53 ч.
1 Конституційного Договору між
Президентом України та Верховною Радою
України "Про основні засади
організації та функціонування
державної влади і місцевого
самоврядування в Україні на період до
прийняття нової Конституції України"
Указом Президента України від 24 липня
1995 року № 640/95 постановлено утворити
обласні, Київську та Севастопольську
міські, районні, районні у містах Києві
та Севастополі державні адміністрації,
які є місцевими органами державної
виконавчої влади.

На підтвердження висновку суду про те,
що повноваження з встановлення та
перегляду норми забезпеченості
громадян жилою площею саме органом
державної (виконавчої) влади є приписи
п. 3 зазначеного Указу, відповідно до
якого державні адміністрації є
правонаступниками виконавчих
комітетів відповідних Рад щодо їх
зобов'язань, прав та обов'язків.

Зазначений Указ станом на час розгляду
справи не скасовувався, нечинним не
визнавався.

28 червня 1996 року в Україні була
прийнята Конституція України, яка
введена в дію Законом України «Про
прийняття Конституції України і
введення її в дію» від 28 червня 1996 року
№ 254/96-ВР.

Згідно ст.ст. 17, 18 Конституції України
Виконавчу владу в областях і районах,
містах Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.

Голови місцевих державних
адміністрацій призначаються на посаду
і звільняються з посади Президентом
України за поданням Кабінету Міністрів
України.

Місцеві державні адміністрації
підзвітні і підконтрольні органам
виконавчої влади вищого рівня.

Місцеві державні адміністрації на
відповідній території забезпечують,
зокрема, виконання Конституції та
законів України, актів Президента
України, Кабінету Міністрів України,
інших органів виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 Перехідних положень
Конституції Украї Закони та інші
нормативні акти, прийняті до набуття
чинності цією Конституцією, є чинними у
частині, що не суперечить Конституції
України.

Згідно ч. 7, 9 Перехідних положень
Конституції України голови місцевих
державних адміністрацій після набуття
чинності цією Конституцією набувають
статусу голів місцевих державних
адміністрацій згідно зі ст. 118 цієї
Конституції, а після обрання голів
відповідних рад складають
повноваження голів цих рад. Обласні
ради, обрані до набуття чинності цією
Конституцією, здійснюють визначені нею
повноваження до сформування нового
складу цих рад відповідно до
Конституції України.

Проаналізувавши наведені вище норми,
суд приходить до висновку про те, що
Указ Президента України № 640/95 в
частині визначення державних
адміністрацій як правонаступників
виконавчих комітетів відповідних Рад
щодо їх зобов'язань, прав та обов'язків,
є чинним.

Пізніше Законами України від 21 травня
1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве
самоврядування в Україні» та від 9
квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві
державні адміністрації» закріплені та
більш детально регламентовані статус
та повноваження органів місцевого
самоврядування те органів виконавчої
влади на місцях, основні положення щодо
яких містяться в Конституції України,
але як і в Конституції України в цих
Законах закріплено, що виконавчу владу
в областях здійснюють обласні державні
адміністрації, які є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади та які в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою (ст. 1
Закону № 586-ХІV), а відповідно до абз. 7 ч.
1 ст. 1 Закону № 280/97-ВР обласні ради - це
органи місцевого самоврядування, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад.

Як і Указом Президента України від 24
липня 1995 року № 640/95, Законом України №
280/97-ВР не передбачено створення при
обласних радах виконавчих комітетів.

Проаналізував наведені вище норми
права, суд дійшов висновку, що обов'язок
встановлення та наступного перегляду
рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті, відповідно до п.п. 1 п. 13 та абз. 5
п. 53 Правил обліку громадян з 1985 року
був покладений на виконавчі комітети
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів (як
виконавчі органи державної влади)
разом з радами профспілок, з 1993 року мав
здійснюватись главою обласних
державних адміністрацій разом з радами
профспілок, а з моменту створення
місцевих державних адміністрацій (з 24
липня 1995 року). - місцевими державними
адміністраціями разом з радами
профспілок.

Суд відхиляє доводи представника
Донецької обласної державної
адміністрації щодо відсутності
делегування обласній державній
адміністрації з боку Донецької
обласної ради повноважень щодо
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
Донецькій області з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону № 586-ХІV
місцева державна адміністрація в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Згідно абз. 14 ч. 1 ст. 1 Закону від 21
травня 1997 року 280/97-ВР делеговані
повноваження - це повноваження органів
виконавчої влади, надані органам
місцевого самоврядування законом, а
також повноваження органів місцевого
самоврядування, які передаються
відповідним місцевим державним
адміністраціям за рішенням районних,
обласних рад.

Тобто, про делегування державній
адміністрації з боку органу місцевого
самоврядування повноважень (та
навпаки) може йти мова тільки у випадку,
якщо певні повноваження закріплені на
законодавчому рівні саме за органом
місцевого самоврядування, який потім
приймає рішення про делегування цих
повноважень органу виконавчої влади.

Враховуючи, за висновком суду
повноваження щодо встановлення та
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею
покладені на державну адміністрації
нормативно-правовими актами (як
законами так і підзаконними актами),
про делегування зазначених
повноважень не може йти мови взагалі.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи встановлені судом
обставини, беручи до уваги приписи
ст.ст 2, 71 КАС України, суд дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення адміністративного позову
позивача.

Керуючись ст. ст. 19 Конституції України,
ст. 2, ст. 7-11, ст. 17-20, ст. 69-72, ст. 86, ст. 94, ст.
122 - 154, ст. 158-163, ст. 167, ст. 185, ст. 186, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О
В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Донецької обласної ради, Донецької
обласної ради профспілок, Донецької
обласної державної адміністрації,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - Головне
управління статистики у Донецькій
області про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Донецьку обласну державну
адміністрацію спільно з Донецькою
обласною радою профспілок переглянути
згідно даних статистичної звітності
рішення (розпорядження) глави
Донецької обласної державної
адміністрації - представника
президента України від 20 січня 1994 року
№ 27 «Про норму середньої
забезпеченості жилою площею в
Донецькій області» в частині
встановлення норми середньої
забезпеченості жилою площею у містах
та районах Донецької області в розмірі
9 квадратних метрів на одну людину.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати по
сплаті судового збору в розмірі 36,54 грн.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті,
її вступна та резолютивна частини
проголошені в судовому засіданні 2
квітня 2014 року в присутності
представників позивача та
представників відповідачів.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецький окружний адміністративний
суд в порядку, визначеному ст. 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо воно не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений 7
квітня 2014 року.

Суддя
Волгіна Н.П.