Справа № 810/2182/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2014 року 810/2182/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
Коваль А.В. (за довіреністю)

від відповідача:
Тибулевич В.В. (за довіреністю)

від третьої особи:
не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до третя особа
проТетіївської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області Публічного акціонерного
товариства «Сквирське
ремонтно-транспортне підприємство»
Управління Державного казначейства у
Сквирському районі Київської області
стягнення заборгованості, - В С Т А Н О В
И В:

Тетіївська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - позивач) звернулась до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Сквирське ремонтно-транспортне
підприємство» (далі - відповідач), третя
особа Управління Державного
казначейства у Сквирському районі
(далі - третя особа) про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Сквирське ремонтно-транспортне
підприємство» на користь Державного
бюджету України бюджетної
заборгованості по фінансовій допомозі
у розмірі 28311,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за
відповідачем перед Управлінням
Державного казначейства у Сквирському
районі наявна непогашена
заборгованість у вигляді пені у сумі
28311,89 грн., яка виникла внаслідок не
повернення ПАТ «Сквирське
ремонтно-транспортне підприємство»,
наданої йому на поворотній основі з
резервного фонду Кабінету Міністрів
України, згідно постанови КМУ 10.12.1998
року № 1953, поворотної фінансової
допомоги.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та просив
суд позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, свою
позицію мотивує тим, що підприємством у
повному обсязі сплачено суму основного
боргу, а пеня нарахована відповідачем
протиправно і підстави для її
стягнення відсутні.

Представник третьої особи у судове
засідання не прибув, про причини такої
неявки суду не зазначив, хоча про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

За таких обставин суд ухвалив
здійснювати розгляд справи за
відсутності представника третьої
особи.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
врахувавши норми закону, які діяли на
момент виникнення правовідносин між
сторонами, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відкрите акціонерне товариство
«Сквирське ремонтно-транспортне
підприємство» 4 квітня 1997 року
зареєстроване Сквирською районною
державною адміністрацією у Київській
області як суб'єкт господарювання, що
підтверджується Довікою АБ №708341 з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
(а.с. 93).

14 червня 2013 року ВАТ «Сквирське
ремонтно-транспортне підприємство»
змінено організаційно-правову форму та
перетворено у Публічне акціонерне
товариство «Сквирське
ремонтно-транспортне підприємство»,
про що свідчить нова редакція статуту
(а.с. 94-114) і відповідні зміни внесені до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 10 грудня 1998 року
№1953 «Про забезпечення
сільськогосподарських
товаровиробників матеріально -
технічними та фінансовими ресурсами в
1999 році» Відділенням державно
казначейства України в Сквирському
районі та ПАТ «Сквирське РТП» укладено
договори від 10 березня 1999 року та від 25
лютого 1999 року, предметом яких є
фінансова допомога для проведення
весняно-польових робіт у 1999 році.

Відповідно до наявних у матеріалах
справи платіжних доручень і
рахунків-фактур, Управлінням
Державного казначейства у Сквирському
районі Київської області виділено
відповідачу фінансову допомогу у
розмірі 19391,00 грн. (а.с. 23-50).

Відповідач свої зобов'язання за
Договором в частині своєчасного
повернення фінансової допомоги
належним чином не виконав. Рішенням
Господарського суду Київської області
від 19 лютого 2008 року №А4/030-08 з
відповідача на користь Державного
бюджету України стягнуто 19391,00 грн.

На підставі вказаного рішення суду,
відповідно до платіжних доручень від 11
вересня 2008 року №313 на суму 14543,00 грн.,
від 23 червня 2008 року №208 на суму 1616,00
грн., від 22 травня 2008 року №155 на суму
1616,00 грн., від 30 липня 2008 року №254 на суму
1616,00 грн., відповідачем заборгованість
погашено.

Листом від 18 квітня 2014 року №03-07/270,
Управління державного казначейства у
Сквирському районі підтвердило
відсутність заборгованості щодо сум
поворотної фінансово допомоги (а.с. 118).

У зв'язку із порушенням строків
повернення фінансової допомоги, що
визначені договорами від 10 березня 1999
оку та 25 лютого 1995 року, Державним
казначейством, у відповідності до
Порядку та умов укладання угод про
реструктурування простроченої станом
на 1 січня 2004 року заборгованості
юридичних осіб за кредитами,
залученими державою або під державні
гарантії та бюджетними позичками,
затвердженого постановою КМУ від 10
серпня 2004 року №1030, здійснено
нарахування пені за період з 2 жовтня
1999 року по 29 листопада 2008 року у розмірі
28311,89 грн. (а.с. 19-21).

У березні 2014 року до позивача надійшло
подання Управління державної
казначейської служби України у
Сквирському районі №137 від 3 березня 2014
року, яким, на виконання постанови КМУ
від 2 березня 2011 року №174, зобов'язано
здійснити заходи щодо стягнення з
відповідача простроченої
заборгованості у розмірі 28311,89 грн. (а.с.
22).

Відповідно до частини 9 статті 17
Бюджетного кодексу України,
прострочена заборгованість суб'єкта
господарювання перед державою
(Автономною Республікою Крим чи
територіальною громадою міста) за
кредитом (позикою), залученим державою
(Автономною Республікою Крим чи
територіальною громадою міста) або під
державну (місцеву) гарантію, а також за
кредитом з бюджету (включаючи плату за
користування такими кредитами
(позиками) та пеню) стягується з такого
суб'єкта господарювання органами
доходів і зборів, що є органами
стягнення такої заборгованості у
порядку, передбаченому Податковим
кодексом України або іншим законом,
включаючи погашення такої
заборгованості за рахунок майна цього
суб'єкта господарювання.

Постановою КМУ від 2 березня 2011 року №174
затверджено Порядок обліку
заборгованості, в тому числі
простроченої, перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою,
наданими Міністерством фінансів у
1993-1998 роках, нарахування пені та
списання безнадійної заборгованості
(далі - Порядок №174).

Пунктом 1 Порядку №174 встановлено, що
прострочена заборгованість за
бюджетною позичкою/фінансовою
допомогою - заборгованість боржника
перед державою за бюджетною
позичкою/фінансовою допомогою (в тому
числі за основним боргом, відсотками
тощо), не погашена у строк, визначений
угодою про надання бюджетної
позички/фінансової допомоги;

пеня - сума коштів, яку боржник
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним зобов'язань за кредитною
(субкредитною) угодою, угодою про
надання бюджетної позички/фінансової
допомоги;

У силу положень пункту 15 Порядку №174,
прострочена заборгованість за
кредитами, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою, яка не
погашена боржником протягом 30
календарних днів після настання
строку платежу, а також нарахована
на суму простроченої заборгованості
за кредитом, бюджетною
позичкою/фінансовою допомогою пеня
стягуються в установленому
законодавством порядку органами
державної податкової служби за місцем
реєстрації боржника відповідно до
подання територіальних органів
Державної казначейської служби, яке
подається у строки, визначені
пунктом 10 цього Порядку за
встановленою згідно з додатком 1
формою.

Таким чином, стягнення заборгованості
з фінансової допомоги здійснюється
органами доходів і зборів, у порядку,
визначеному Податковим кодексом на
підставі відповідного подання органу
державного казначейства, який визначає
суму заборгованості та здійснює її
облік. Із зазначених підстав третьою
особою було розраховано розмір пені та
скеровано подання до позивача з метою
стягнення заборгованості.

Щодо нарахування пені на суму
простроченої заборгованості за
фінансовою допомогою, то суд зазначає
наступне.

Підпунктом 1.22 статті 22 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» встановлено, що фінансова
допомога - безповоротна фінансова
допомога або поворотна фінансова
допомога.

Підпунктом 1.22.2 пункту 1.22 статті 22 цього
ж Закону передбачено, що поворотна
фінансова допомога - це сума коштів,
передана платнику податку у
користування на визначений строк
відповідно до договорів, які не
передбачають нарахування процентів
або надання інших видів компенсацій як
плати за користування такими коштами.

Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1
статті 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до складу безповоротної фінансової
допомоги відноситься, зокрема, сума
процентів, умовно нарахованих на суму
поворотної фінансової допомоги, що
залишається неповерненою на кінець
звітного періоду, у розмірі облікової
ставки НБУ, розрахованої за кожний день
фактичного використання такої
поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до приписів наказу
Державної податкової адміністрації
України від 24 січня 2003 року № 26
затверджено Узагальнююче податкове
роз'яснення щодо застосування
підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» стосовно відображення в
податковому обліку операцій з
одержання та повернення сум поворотної
фінансової допомоги (позики) (далі -
Податкове роз'яснення), поворотна
фінансова допомога за своєю
цивільно-правовою природою є позикою
(лист Державної комісії з регулювання
ринків фінансових послуг України від
14.03.2008 р. N 2944/11-11).

Враховуючи, що бюджетні позички та
фінансова допомога надавались на
договірних умовах на підставі
договорів у 1999 році, спірні
правовідносини пов'язані з поверненням
таких позичок мають цивільно-правовий
характер, оскільки вони засновані на
юридичній рівності та майновій
самостійності їх учасників, жоден з
яких не уповноважений здійснювати
управлінські адміністративні функції
стосовно іншого в рамках укладеної
цивільно-правової угоди, предметом
якої є надання фінансової поворотної
допомоги.

Отже, до операцій із запозичення коштів
застосовуються положення Цивільного
кодексу України, який до договорів від
25 лютого 1999 року та 10 березня 1999 року,
застосовується із урахуванням
положень пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки.

У силу положень статті 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно частини четвертої статті 231
Господарського кодексу України, у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК
України, у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», положеннями якого
встановлено, що за прострочку платежу,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону).

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня.

З наведеного вбачається, що
законодавець поділяє неустойку на
законну і договірну. Необхідною умовою
виникнення права на неустойку є
визначення у законі чи у договорі
управненої та зобов`язаної сторони, вид
правопорушення за який вона стягується
і конкретний її розмір, або спосіб
обрахування.

Якщо у вчиненому сторонами правочині
розмір та базу нарахування пені не
визначено або вміщено умову (пункт) про
те, що пеня нараховується відповідно до
чинного законодавства, суму пені може
бути стягнуто лише в разі, якщо
обов'язок та умови її сплати визначено
певним законодавчим актом.

Таким чином, у разі коли розмір пені,
або спосіб обрахування не встановлені
ані договором, ані нормами чинного
законодавства,- підстави для її
стягнення відсутні.

Дана позиція суду узгоджується із
висновками, викладеними у постанові
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року №14 «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань».

У контексті вищевикладеного, суд
зазначає, що постановами Кабінету
Міністрів України від 2 березня 2011 року
№174 «Про питання обліку
заборгованості, в тому числі
простроченої, перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою,
наданими Міністерством фінансів у
1993-1998 роках, нарахування пені та
списання безнадійної заборгованості»;
«Про забезпечення
сільськогосподарських
товаровиробників
матеріально-технічними та фінансовими
ресурсами в 1999 році від 10 грудня 1998 р.
N1953», Наказом ДПА України від 18 липня
№276; «Про затвердження Інструкції про
порядок ведення органами державної
податкової служби оперативного обліку
платежів до бюджету, контроль за
справлянням яких здійснюється
органами державної податкової служби
України» ставки та порядок нарахування
пені не передбачені.

Крім того, суд бере до уваги положення
Закону України «Про списання та
реструктуризацію заборгованості зі
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів) платників податків у зв'язку
з реформуванням сільськогосподарських
підприємств» від 16.03.2000 № 1565-III.

Так, статтею 1 вказаного Закону
передбачено списання з колективних та
інших сільськогосподарських
підприємств усіх форм власності і
господарювання, а також з колективних
та інших сільськогосподарських
підприємств, які реформувалися у
приватні (приватно-орендні)
підприємства, фермерські господарства,
господарські товариства,
сільськогосподарські кооперативи,
інші суб'єкти господарювання (далі -
приватні формування) та стали
правонаступниками цих підприємств або
щодо яких прийнято рішення про їх
ліквідацію, суми заборгованості зі
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів) до бюджетів усіх рівнів, у
тому числі реструктурованої
відповідно до чинного законодавства, з
урахуванням сум заборгованості зі
сплати пені (крім сум пені, нарахованих
за порушення строків розрахунків за
здійснення операцій у сфері
зовнішньоекономічної діяльності),
штрафних та фінансових санкцій,
нарахованих відповідно до
законодавства, за станом на 1 травня 2000
року.

Статтею 2 Закону № 1565-III передбачено
списання заборгованості по податках до
Державного бюджету України, а також
нараховані на них пені та штрафи станом
на 1 травня 2000 року заготівельним,
переробним і обслуговуючим
підприємствам за надані відповідними
рішеннями Уряду України 1996 - 1999 років і
не повернуті позички на
матеріально-технічні ресурси
сільськогосподарським
товаровиробникам, вказаним в статті 1
цього Закону.

З огляду на те, що надана відповідачеві
фінансова допомога має
цивільно-правовий характер, а
відносини пов'язані з її одержанням та
поверненням ґрунтуються на положеннях
цивільного законодавства, що
ґрунтуються на юридичній рівності
сторін правочину, відповідальність за
договором повинна встановлюватись
його умовами або випливати
безпосередньо із закону.

Враховуючи, що позивач не надав
належних доказів на підтвердження
підстав та ставок нарахування пені, а
договорами про надання фінансової
допомоги не передбачено
відповідальності боржника у вигляді
неустойки, нарахування в
односторонньому порядку пені є
протиправним.

Отже, вимога позивача про стягнення
пені за порушення строків повернення
фінансової допомоги у розмірі 28311,89 є
необґрунтованою та недоведеною, а тому
задоволенню не підлягає.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя (підпис)
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 28 квітня 2014 року.