Справа № 815/6359/13-а
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/6359/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Юхтенко Л.Р.

Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Джабурія О.В, Шляхтицького О.І.,

секретаря Жукової Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом спільного
підприємства "Вітмарк-Україна" в формі
товариства з обмеженою
відповідальністю до спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

05.09.2013р. спільне підприємство
"Вітмарк-Україна" в формі товариства з
обмеженою відповідальністю (надалі -
СП "Вітмарк-Україна" ТОВ) звернулося до
суду з позовом до спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
22.08.2013 року №№; .

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 05.11.2013р.
позов задоволений.

Не погоджуючись з ухваленим у справі
судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
постанову суду скасувати та ухвалити
нову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість
постанови суду в межах апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 01.08.2013р. по 14.08.2013р. посадовими особами
відповідача було проведено
документальну невиїзну позапланову
перевірку СП "Вітмарк-Україна" ТОВ з
питань достовірності формування
податку на прибуток та податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
підприємствами ТОВ «Агродар-ЮГ», ТОВ
«Вімакс Європа Лтд» за період з 01.01.2011р.
по 31.12.2011р., за результатами якої
складений акт від 19.08.2013р. №16/40-0/22480087/4.
/т.1 а.с.18-75/

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.44.1 ст.44,
п.50.1 ст.50, п.138.2 ст.138, п.140.2 ст.140
Податкового Кодексу України, в
результаті чого завищено від'ємне
значення об'єкту оподаткування на
загальну суму 3746900грн.; пп.14.1.27, п.14.1.36
п.14.1 ст.14, п.44.1 ст.44, п.50.1 ст.50, п.198.6 ст.198
Податкового Кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету всього на суму 1032014грн.

На підставі акту перевірки,
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення № від 22.08.2013
року про зменшення суми від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 3746900грн.;
№ від 22.08.2013 року про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 1032014грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 516007грн. /т.1 а.с.75а,76а/

Разом з тим, відповідно до пункту 14.1.
статті 4 Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно розділу V цього
Кодексу.

Пунктами 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України встановлено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 200.1 ст. 200 Податкового кодексу
України передбачено, що сума податку,
що підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом, а при
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така
сума враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду (пункти
200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу
України).

Згідно з п.200.4 ст.200 Податкового кодексу
України, якщо в наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно п. 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем послуг.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України).

Отже, підставами для формування
податкового кредиту є наявність
належно оформленої податкової
накладної, сплата грошових коштів
контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

Пунктом 15.1 ст.15 Податкового кодексу
України платника податку визначено як
особу, на яку згідно із цим Кодексом,
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів.

Одночасно, п.36.5 ст.36 ПК України
передбачено, що відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
податкового обов'язку несе платник
податків, крім випадків, визначених
Податковим кодексом або законами з
питань митної справи.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом 1 пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Підстави для виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит, порядок його
формування, а також порядок виникнення
від'ємного значення, визначено ст. 198, п.
200.1 ст. 200 ПК України.

За умови відсутності законодавчо
визначених обставин, які б позбавляли
платника податку (покупця) права на
формування податкового кредиту,
зокрема за відсутністю з боку платника
порушення вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6
ст. 198 ПК України при формуванні
податкового кредиту останній має право
на податковий кредит, на який
зменшується податкове зобов'язання
звітного періоду за правилом п.п.14.1.181
п.14.1 ст.14, п.200.1 ст.200 ПК України.

Судом не встановлено фактичного
порушення позивачем вимог наведених
норм законодавства, яке б позбавляло
його права на податковий кредит.
Натомість встановлено, що податкові
накладні видані особами, яка, на час їх
видачі, були зареєстровані платниками
податку на додану вартість та
дієздатними юридичними особами.

За умови реального здійснення
господарських операцій, які призвели
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
податкового законодавства чи правил
ведення господарської діяльності не
можуть бути підставою для позбавлення
покупця права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару) не має обов'язку та
повноважень здійснювати контроль за
дотриманням постачальниками товару
вимог законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, дотримання
вимог податкового законодавства тощо і
в подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на податковий кредит
за можливу неправомірну діяльність
будь-кого з контрагентів. Такий платник
не повинен притягуватися до
відповідальності в тому випадку, якщо
він здійснював реальну господарську
операцію.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на
податковий кредит. При цьому такі
висновки не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Податковим органом не наведено доводів
та доказів тому, що позивач діяв без
належної обачності та був обізнаним
про допущення його контрагентами
певних порушень законодавства при
створенні підприємства чи веденні
господарської діяльності.

Доводи податкового органу щодо
нікчемності вчинених позивачем
господарських зобов'язань є
необґрунтованими, оскільки для цього
необхідно встановити наявність у
платника податку при вчинені таких
зобов'язань мети, суперечної інтересам
держави і суспільства. Про наявність
такої мети у платника податку (покупця)
не можуть свідчили лише факти певних
порушень правил ведення господарської
діяльності чи оподаткування
постачальниками товару.

Водночас, судом досліджені наявні
первинні документи та встановлено
реальність господарських операцій з
контрагентами та дотримання позивачем
спеціальних вимог законодавства щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту. Реальність
спірних господарських операцій
підтверджується матеріалами справи,
зокрема: договорами, податковими,
видатковими, актами про надання послуг,
товарно-транспортними накладними,
платіжними дорученнями на оплату
товару (послуг).

Крім того, чинне законодавство не
ставить умовою дійсності правочинів, а
також виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагентів, фактичного знаходження
їх за місцем реєстрації та наявності чи
відсутності основних фондів або
спеціальних дозволів у останніх.
Позивач не може нести відповідальність
за невиконання його контрагентами
своїх зобов'язань, адже, поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а саме, платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак, за умови не
встановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників
для одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

При цьому слід звернути увагу на те, що
наявність окремих недоліків у
складенні первинних документів у разі,
якщо вони не перешкоджають
ідентифікації учасників операції та
встановленню її змісту, не може бути
підставою для висновку про недійсність
таких документів.

Як вбачається з акту перевірки,
відповідач при встановленні фактів
порушення позивачем податкового
законодавства посилається на акт ДПІ у
Ленінському районі м. Запоріжжя ЗО ДПС
№204/22-12/35719271 від 15.02.2013 року «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«Вімакс Європа Лтд»» та акт ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва
№900/22-300/35066877 від 12.11.2012 року «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Агродар-Юг»», не беручи до уваги
первинну документацію позивача.

Відповідно до Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010р. №984, акт - це службовий документ,
який підтверджує факт проведення
документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Факти виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
викладаються в акті документальної
перевірки чітко, об'єктивно та в повній
мірі, із посиланням на первинні або
інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів (п. 6 розділу І Порядку). Акти, на
які робиться посилання в акті
перевірки позивача не є такими
документами. Тобто сам по собі акт
перевірки є лише документом, що фіксує
обставини, встановлені під час
проведення перевірки, та не містить у
собі доказової бази щодо виявлених у
ході перевірки обставин, які повинні
підтверджуватись первинними
документами.

Як вбачається з первинної документації
позивача, та характеристики придбаного
товару та послуг, позивач мав
правовідносини з ТОВ «Агродар-Юг», ТОВ
«Вімакс Європа Лтд», які у спірний
період були належним чином
зареєстровані як платники ПДВ,
податкові накладні були належним чином
оформлені, у відповідності до вимог
Податкового кодексу України, придбаний
товар (послуги) оприбуткований
підприємством та використовувався у
господарської діяльності підприємства
позивача.

Крім того, відповідно до пп.54.3.4. п.54.3.
ст.54 Податкового кодексу України,
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо рішенням суду, що
набрало законної сили, особу визнано
винною в ухиленні від сплати податків.

Судові рішення стосовно позивача або
його контрагентів за вчинення злочинів
по ухиленню від сплати податків за
спірними господарськими операціями,
відсутні.

У позивача наявні всі первинні
документи, що підтверджують здійснення
витрат за правовими відносинами з ТОВ
«Агродар-Юг» та ТОВ «Вімакс Європа
Лтд».

На підставі викладеного, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
вірно застосував норми матеріального
закону та вирішив справу по суті
правильно, тому постанова суду першої
інстанції в порядку ст. 200 КАС України
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - залишенню без
задоволення.

Керуючись, ст.ст.198, 200, 205, 206 КАС України,
суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів - залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
негайно після її проголошення та може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: