Справа № К/9991/95172/11-С
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/95172/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою малого приватного
підприємства "Гавань" на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 04 березня 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 жовтня 2011
року у справі за позовом малого
приватного підприємства "Гавань" до
Першого віце-прем'єр-міністра Кабінету
Міністрів України, Уповноваженого ВР у
справах людини про зобов'язання
вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 березня 2011 року залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 жовтня 2011
року відмовлено в позові малого
приватного підприємства "Гавань" до
Першого віце-прем'єр-міністра Кабінету
Міністрів України, Уповноваженого ВР у
справах людини про зобов'язання
вчинити певні дії, а саме: визнати
невідповідність конституції України
пункту Положення 3.13 «Положення про
порядок надання дозволу на виконання
будівельних робіт», про невизнання
самовільною, на 100% будівлю, збудовану
на більш як 65% - 90% готовності під час дії
отриманого, згідно закону, дії дозволу
на проведення будівельних робіт;
зобов'язати Міністра регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України В. Тихонова на подання до
Верховної ради України про внесення
змін до вказаного Закону п. 3.13
«Положення про порядок надання дозволу
на виконання будівельних робіт», про
невизнання самовільною, на 100% будівлю,
збудовану на більш як 65% - 90% готовності
на кінець дії дозволу на виконання
будівельних робіт; накласти обов'язок
на Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини Ніну Карпачову
подати звернення до Конституційного
Суду України про невідповідність на
момент - 2007 р. положенням ст.ст.8, 13, 14, 19,
21, 22, 24, 30, 41, 42, 59, 60, 64, 68, 119, 121 Конституції
України, міжнародним договорам,
положенням Конвенції пункту 3.13
Положення - «Наказу державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України «Про
затвердження положення про порядок
надання дозволу на виконання
будівельних робіт" від 5 грудня 2000р. № 273
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 25 грудня 2000р за № 945/5166 про те,
що не можливо вважати самовільною на 100%
будівлю, споруду, збудовану під час дії
«дозволу на проведення будівельних
робіт" більш 65% - 90% і в неї вкладено
грошові засоби більш як на 60% - 90% ще
вкладено праці, здоров'я, інтересів та
іншого і що час не повернеш при
знищенні будівлі споруди... - результату
і реалізації декілька років законної
підприємницької діяльності.

Не погоджуючись з зазначеними судовими
рішеннями у справі, позивач звернувся з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права та прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується наявними у справі
матеріалами, позивач звернувся до суду
з вимогами, зокрема, про зобов'язання
Міністра регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України В. Тихонова на
подання до Верховної ради України про
внесення змін до вказаного Закону
(Наказу) п. 3.13 "Положення про порядок
надання дозволу на виконання
будівельних робіт", про невизнання
самовільною, на 100%, будівлю, збудовану
на більш як 65% - 90% готовності на кінець
дії дозволу на виконання будівельних
робіт.

Так, Наказ Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України «Про затвердження
положення про порядок надання дозволу
на виконання будівельних робіт»від 5
грудня 2000 року № 273, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 25 грудня
2000 р. за № 945/5166 відповідно до Порядку
подання нормативно-правових актів на
державну реєстрацію до Міністерства
юстиції України та проведення їх
державної реєстрації, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
від 12 квітня 2005 року N 34/5.

Згідно із пунктом 1.3. цього Порядку
державна реєстрація
нормативно-правового акта полягає у
проведенні правової експертизи на
відповідність його Конституції та
законодавству України, Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року і протоколам до неї (далі
- Конвенція), міжнародним договорам
України, згоду на обов'язковість яких
надано Верховною Радою України, та aquis
communautaire, а також з урахуванням практики
Європейського суду з прав людини,
прийнятті рішення про державну
реєстрацію цього акта, присвоєнні йому
реєстраційного номера та занесенні до
Єдиного державного реєстру
нормативно-правових актів.

Разом з тим, на момент звернення
позивача до суду (вересень 2010 року)
Наказ вже втратив чинність згідно із
наказом Міністерства регіонального
розвитку та будівництва України від
19.01.2010 № 13 (копія наказу наявна в
матеріалах справи). Проект наказу
Мінрегіонбуду № 13 відповідно до статті
13 Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності» був
оприлюднений в мережі Інтернет. Після
чого в порядку статті 9 вказаного
Закону 19.02.2010 наказ № 13 набрав чинності.
Цей наказ зареєстровано в Мін'юсті
04.02.2010, присвоєно реєстраційний №129/17424
та опубліковано в Офіційному віснику
України № 9, 2010 на сторінці 473. Таким
чином, вірним є висновок судів
попередніх інстанцій щодо відмови в
задоволення позовних вимог до Першого
віце-прем'єр-міністра Кабінету
Міністрів України.

Поряд з цим, як враховано судами, спірні
правовідносини із Уповноваженим ВР у
справах людини врегульовано Законом
України «Про Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини» від 23
грудня 1997 року N 776/97-ВР.

Згідно статті 2 Закону України «Про
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини» сферою застосування
Закону є відносини, що виникають при
реалізації прав і свобод людини і
громадянина лише між громадянином
України, незалежно від місця його
перебування, іноземцем чи особою без
громадянства, які перебувають на
території України, та органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування та їх посадовими і
службовими особами.

При цьому нормами статті 3 Закону
України «Про Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини» метою
парламентського контролю, який
здійснює Уповноважений, є захист прав і
свобод людини і громадянина,
проголошених Конституцією України,
законами України та міжнародними
договорами України.

Згідно статті 13 Закону України «Про
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини» Уповноважений має право
звертатися до Конституційного Суду
України з поданням про відповідність
Конституції України актів Кабінету
Міністрів України, правових актів
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, які стосуються прав і свобод
людини і громадянина.

Згідно статті 101 Конституції України
парламентський контроль за
додержанням конституційних прав і
свобод людини і громадянина здійснює
Уповноважений Верховної Ради України з
прав людини.

При цьому, згідно статті 16 Закону
України «Про Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини»
Уповноважений здійснює свою
діяльність на підставі відомостей про
порушення прав і свобод людини і
громадянина, які отримує: за
зверненнями громадян України,
іноземців, осіб без громадянства чи їх
представників; за зверненнями народних
депутатів України; за власною
ініціативою.

Як встановлено судами, позивач до
Уповноваженого зі зверненням про
внесення конституційного подання не
звертався, що підтверджується довідкою
№ 22.2/9-5 від 21.02.2011 р.

Тому, враховуючи відсутність звернення
позивача, як фізичної особи, так і в
інтересах юридичної особи до
Уповноваженого ВР у справах людини із
вимогою звернутись з поданням,
відсутність в Уповноваженого права
звертатись з інтересах юридичної
особи, порушення прав позивача в діях
Уповноваженого ВР у справах людини не
вбачається.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Як правильно зазначено судами,
відповідачі діяли на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачений
чинним законодавством, тому правові
підстави для задоволення позовних
вимог - відсутні.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій вірно
встановлені обставини справи, судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для їх скасування не
вбачається. Доводи касаційної скарги
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу малого приватного
підприємства "Гавань" залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 березня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 25 жовтня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: