Справа № 2а-4077/12/2670
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-4077/12/2670
інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Карпушової О.В., Оксененка О.М.,

при секретарі: Колотушко Г.О.,

розглянувши у судовому засіданні
адміністративну справу за апеляційною
скаргою відповідача Державної
податкової інспекції у Печерському
районі міста Києва на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 08 травня 2012 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Ремонтно-будівельний комплекс» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі міста Києва про
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА

У березні 2012 року позивач Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Ремонтно-будівельний комплекс»
звернулися до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до відповідача Державної
податкової інспекції у Печерському
районі міста Києва про скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 06.03.2012 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 травня 2012 року вимоги позивача
задоволені в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним
судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, учасників судового
засідання, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без
змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
Державною податковою інспекцією у
Печерському районі міста Києва
проведено невиїзну позапланову
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Ремонтно-будівельний комплекс» по
взаємовідносинах з Товариством з
обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» з
питань правильності обчислення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту з червня 2011 року до серпня 2011
року.

За результатом проведеної перевірки
складено акт № 78/23-5/23702578 від 22.02.2012 року,
яким встановлено порушення позивачем
вимог п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6
ст.201 Податкового кодексу України та п.2
ст.3 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято спірне
податкове повідомлення-рішення №
від 06.03.2012 року, яким позивачу
донараховано податок на додану
вартість в загальному розмірі 364 793,00
грн. (в тому числі основний платіж 315 509,00
грн., штрафні (фінансові) санкції 49 284,00
грн.)

В апеляційній скарзі, як і під час
розгляду справи в суді першої
інстанції, відповідач посилається на
те, що перевіркою контрагента позивача
ТОВ «КУРАНТ» було встановлено
незнаходження даного товариства за
місцем реєстрації та не встановлена
наявність трудових ресурсів,
складських приміщень, автомобільного
транспорту, а також устаткування, що
необхідне для здійснення
фінансово-господарської діяльності
підприємства. На цій підставі апелянт
дійшов висновку, що господарські
операції з виконання підрядних
будівельних робіт не були спрямовані
на настання реальних правових
наслідків, суперечать моральним
засадам суспільства, порушують
публічний порядок, укладені з метою,
яка суперечить інтересам держави і
суспільства, а тому є нікчемними.

Вирішуючи правомірність спірного
податкового повідомлення-рішення
колегія суддів зважає на наступні
обставини справи.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
між позивачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю «КУРАНТ»
15.03.2011 року, 02.08.2010 року, 04.05.2011 року,
23.05.2011 року були укладені договори
відповідно № 1,2,3,4. Виконання умов
вказаних договорів підтверджують
довідки, акт приймання виконаних
підрядних робіт, копії платіжних
доручень про оплату коштів за
договором, банківські виписки,
податкові накладні виписані
Товариством з обмеженою
відповідальністю «КУРАНТ».

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
посиланнями відповідача в акті
перевірки на незнаходження
контрагента Товариства з обмеженою
відповідальністю «КУРАНТ» за місцем
реєстрації, як на підставу висновку
щодо нікчемності правочинів укладених
із позивачем, є недопустимим і не
можуть братися судом до уваги, оскільки
на час проведення перевірки позивача
Товариство з обмеженою
відповідальністю «КУРАНТ» належним
чином були зареєстровані як платник
податку на додану вартість,
здійснювали господарську діяльність,
подавали податкову звітність.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9. пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, податкове
зобов'язання - сума коштів, яку платник
податків, у тому числі податковий
агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, зазначено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з листом Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 року № 742/11/13-11, витрати для
визначення податкового кредиту для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Відповідно до п. 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, законодавець визначає дві
основні підстави підтвердження
реальності господарської операції: її
фактичність (тобто дійсне спрямування
на виникнення, зміну та припинення
господарських відносин) та
документальна забезпеченість (тобто
підтвердження відповідними первинними
документами).

Позивач, наданими до суду доказами,
підтвердив реальність і фактичність
здійснення господарських операцій з
контрагентом. Натомість відповідачем
не надано жодних належних доказів, що
підтверджували б правомірність
складання оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративній
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Дослідивши позицію суду першої
інстанції та доводи апелянта, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, та винесене
на підставі повного і об'єктивного
аналізу матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 201 - 204 КАС України.

Оскаржуване судове рішення в межах
вимог апеляційної скарги ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 158, 160, 167, 195, 196, 198, 199, 200,
205, 206, 212, 254, КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача
Державної податкової інспекції у
Печерському районі міста Києва -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08 травня 2012 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки передбаченні ст. 212
КАС України.

Повний текст ухвали суду виготовлено
17.04.2014 року.

Головуючий суддя:
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.

.

Головуючий суддя
Бистрик Г.М.

Судді:
Оксененко О.М.

Карпушова О.В.