Справа № 821/775/14
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/775/14

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Кузьменко Н.А.

при секретарі - Поповій К.Г.

за участю: представника позивача -
Петренко Н.О..

представників відповідача - Ляха В.І.,
Тімофєєва О.І.

представник третьої особи - не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративний позов
міського комунального підприємства
"Херсонський комунальний ринок" до
Державної фінансової інспекції в
Херсонській області, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державна податкова
інспекція у м. Херсоні головного
управління Міндоходів у Херсонській
області про визнання протиправними та
скасування п. 2 та п. 3 вимоги про усунень
порушень від 13.01.2014 року №21-06-16-14/167, -

встановив:

07 березня 2014 року до Херсонського
окружного адміністративного суду
надійшла позовна заява міського
комунального підприємства
"Херсонський комунальний ринок" (далі -
позивач, МКП "Херсонський комунальний
ринок") до Державної фінансової
інспекції в Херсонській області (далі -
відповідач, ДФІ), третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державна податкова
інспекція у м. Херсоні головного
управління Міндоходів у Херсонській
області (далі - ДПІ у м. Херсоні) з
позовними вимогами про визнання
протиправними та скасування п. 2 в
частині стягнення з винних осіб кошти
безпідставно здійснених витрат в сумі
60,81 тис. грн. у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України та п. 3 вимоги
про усунень порушень від 13.01.2014 року
№21-06-16-14/167.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві. В
обґрунтування позовних вимог
представник позивача зазначила, що
спірні пункти вимоги не відповідають
вимогам законодавства та фактичним
обставинам справи. Спірні пункти
пов'язані з невизнанням відповідачем
факту оренди земельної ділянки
загальною площею 0,1304 га. на
Привокзальній площі та як наслідок
невизнання витрат пов'язаних зі
сплатою орендної плати за землю в сумі
60,81 тис. грн. та витрат по прибиранню
ринкового містечка приватним
підприємством "Грінпарксервіс" в сумі
107,76 грн. Відносини оренди земельної
ділянки підтверджені договором оренди
від 14 лютого 2003 року, який є чинним на
даний момент, орендна плата
сплачується вчасно та в повному обсязі,
витрати на прибирання ринкового
містечка підтверджені належними
доказами та не заперечуються
відповідачем, єдиною підставою для
винесення спірних пунктів вимоги є
протилежне сприйняття сторонами факту
чинності на даний момент договору
оренди. З посиланням на Закон України
"Про оренду землі", Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", Цивільний кодекс
України, Податковий кодекс України
обґрунтовує правомірність своїх вимог.
Все це на думку позивача є підставами
для постановлення судового рішення про
визнання протиправними та скасування
п. 2 та п. 3 вимоги про усунень порушень
від 13.01.2014 року №21-06-16-14/167.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
посилаючись на обставини викладені в
письмових запереченнях від 25 березня
2014 року. Так, в ході ревізії
встановлено, що МКП "Херсонський
комунальний ринок" впродовж
ревізійного періоду сплачувалась
орендна плата за земельну ділянку
площею 0,1304 га. на Привокзальній площі, в
районі ТЕП "Техтранссервіс", згідно
договору оренди земельної ділянки від
14.02.2003 року. Зазначений договір
укладено строком на п'ять років, та
відповідно до п.4 умов укладеного
договору, договір припинив свою дію
20.02.2008 року. Відповідно до ст.33 Закону
України "Про оренду землі" додаткова
угода до договору оренди землі про його
поновлення має бути укладена сторонами
у місячний строк в обов'язковому
порядку, додаткової угоди про
поновлення договору не надано. Право
оренди на спірну ділянку позивач
втратив 20.02.2008 року, а за даними
Управління Держземагенства у м.
Херсоні спірна земельна ділянка не
знаходиться в користуванні позивача.
Між позивачем та ПП "Грінпарксервіс"
укладено договір від 01.01.2010 року №25 "Про
надання послуг по прибиранню території
ринкового містечка" та додаток до нього
№1 від 01.01.2010 року. В ході ревізії
проведено аналіз договорів та
додаткових угод, здійснено розрахунок
витрат позивача по оплаті послуг з
прибирання території ринкового
містечка на Привокзальній площі ПП
"Грінпарксервіс", що в сумі за період з
01.01.2010 року по 01.10.2013 року становили
107762,00 грн. Все це на думку відповідача є
підставами для залишення позовної
заяви без задоволення.

Представник третьої особи - ДПІ у м.
Херсоні в судове засідання не прибув,
про дату, час та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином, але в
судовому засіданні 08 квітня 2014 року
підтримав позовні вимоги та зазначив,
що орендна плата за використання
земельної ділянки сплачувалась вчасно
та в повному обсязі.

Розглянувши надані сторонами
документи, зваживши доводи позивача
викладені в адміністративному позові
та доводи відповідача викладені в
запереченні на адміністративний позов,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду спору по суті,
проаналізувавши норми законодавства
які регулюють спірні відносини та їх
застосування сторонами, суд дійшов до
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що відповідно до п.
1.2.4.1 Плану контрольно-ревізійної
роботи Державної фінансової інспекції
в Херсонській області на ІІІ квартал 2013
року та направлень на проведення
ревізії від 30.09.2013 №№802,803 проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності МКП "Херсонський
комунальний ринок" за період з 01.01.2010 по
01.10.2013 роки, за наслідками якої складено
акт ревізії від 05.12.2013 року № 06-18/7.

В ході ревізії встановлено, що
позивачем впродовж ревізійного
періоду сплачувалась орендна плата за
земельну ділянку площею 0,1304 га. на
Привокзальній площі, в районі ТЕП
"Техтранссервіс", згідно договору
оренди земельної ділянки від 14.02.2003
року. Зазначений договір укладено на
п'ять років та відповідно до п.4 умов
договору він припинив свою діяльність
20.02.2008 року.

Відповідно до ст.33 Закону України "Про
оренду", додаткова угода до договору
оренди землі про його поновлення має
бути укладена сторонами у місячний
строк в обов'язковому порядку.
Додаткова угода на момент розгляду
справи в суді відсутня.

ДФІ зазначає, що землекористувачі
сплачують орендну плату за земельні
ділянки державної та комунальної
власності з дня виникнення права
користування (ст.15 Закону України "Про
плату за землю", ст.269 ПК України). Таким
чином, відносини оренди земельної
ділянки для позивача припинились 20.02.2008
року, а тому з цього періоду він не мав
правових підстав вважати себе
орендарем та сплачувати орендну плату.

Підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру (ст.13 Закону України "Про плату
за землю", ст.286 ПК України).

Управління Держземагенства у м.
Херсоні Херсонської області листом від
15 жовтня 2013 року №01-590 повідомило ДФІ
перелік, які знаходяться в
користуванні МКП "Херсонський
комунальний ринок". Серед наведених 12
земельних ділянок відсутня земельна
ділянка площею 0,1304 га. на Привокзальній
площі, в районі ТЕП "Техтранссервіс".

З наведеного відповідач робить
висновок, що з 20.02.2008 року сплата
орендної плати відбувалась без
правових підстав, а тому сума 60813,69 грн.
підлягає стягненню з винних осіб.

Правовідносини позивача з ПП
"Грінпарксервіс" по наданню послуг по
прибиранню території ринкового
містечка (договір №25 від 01.01.2010 року,
додаток №1 від 01.01.2010 року до договору
№25 від 01.01.2010 року) призвели до
здійснення безпідставних витрат в сумі
107762,00 грн., оскільки з 20лютого 2008 року
відсутні відносини оренди земельної
ділянки площею 0,1304 га. на Привокзальній
площі, в районі ТЕП "Техтранссервіс".

За наслідками проведеної ревізії на
адресу позивача направлено вимогу від
13.01.2014 року №21-06-16-14/167, пунктами 2, 3 якої
МКП "Херсонський комунальний ринок"
зобов'язано:

- оформити документи щодо права
власності земельними ділянками або
права користування земельними
ділянками, на яких знаходяться об'єкти
МКП "Херсонський комунальний ринок";

- стягнути з винних осіб кошти
безпідставно здійснених витрат в сумі
60,81 тис. грн. у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України;

- стягнути з винних осіб кошти
безпідставно здійснених витрат в сумі
107,76 тис. грн. у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України.

ДФІ застосувала до спірних
правовідносин редакцію Закону України
"Про оренду землі", яка прийнята пізніше
правовідносин 2008 року. Позиція
відповідача при застосуванні
законодавства призвела до виникнення
спірної ситуації та до висновку про
протиправність правомірних і законних
витрат.

Правомірність п.2,3 вимоги "Про усунення
порушень законодавства виявлених
ревізією" від 13.01.2014 року №21-06-16-14/167 є
предметом судового розгляду.

Спірні правовідносини врегульовані
Конституцією, Законом України "Про
оренду землі", Законом України "Про
плату за землю", Земельним кодексом
України, Податковим кодексом України,
Цивільним кодексом України.

Частина 2 статті 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади,
їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей
(ст.68 Конституції).

Суд застосовує редакції Законів чинних
на момент здійснення правовідносин
оренди (лютий місяць 2008 рік).

Відповідно до положень ст. 2 Закону
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Згідно п. 7 ст. 10 Закону України "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні" органу
державного фінансового контролю
надається право пред'являти керівникам
та іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства, вилучати в судовому
порядку до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Згідно пункту 3 Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20
квітня 2006 року № 550, акт ревізії - це
документ, який складається особами, що
проводили ревізію, фіксує факт її
проведення та результати.

Пункт 35 цього Порядку передбачає, що
акт ревізії складається зі вступної та
констатуючої частин.

У констатуючій частині наводиться
інформація про результати ревізії в
розрізі кожного питання програми із
зазначенням того, за який період, яким
способом (вибірковим, суцільним) та за
якими документами перевірено ці
питання, а також висновок про наявність
або відсутність порушень
законодавства.

Виявлені допущені об'єктом контролю
порушення законодавства, контроль за
дотриманням якого віднесено до
компетенції контролюючого органу,
фіксуються в констатуючій частині акта
ревізії з обов'язковим посиланням на
норми законів чи інших
нормативно-правових актів, які
порушено, та зазначенням винних у їх
допущенні осіб.

Пункти 45, 46 вказаного Порядку
визначають, що у міру виявлення
ревізією порушень законодавства
посадові особи контролюючого органу,
не чекаючи закінчення ревізії, мають
право усно рекомендувати керівникам
об'єкта контролю невідкладно вжити
заходів для їх усунення та запобігання
у подальшому. Якщо вжитими в період
ревізії заходами не забезпечено повне
усунення виявлених порушень,
контролюючим органом у строк не
пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Вимога ДФІ в Херсонській області
прийнята в порядок та спосіб
передбачений спеціальним
законодавством.

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні"
встановлено, що законні вимоги
службових осіб органу державного
фінансового контролю є обов'язковими
для виконання службовими особами
об'єктів, що контролюються.

Так, в рішенні Європейського суду з
прав людини по справі "Кривіцька та
Кривіцький проти України" (Заява N
30856/03§43) суд наголошує, що "вислів
"згідно із законом" не просто вимагає,
щоб оскаржуваний захід мав підставу в
національному законодавстві, але також
звертається до якості такого закону.
Зокрема, положення закону мають бути
достатньо чіткими у своїх термінах, а
також закон має передбачати засоби
юридичного захисту проти свавільного
застосування ... Функція роз'яснення та
тлумачення положень національного
закону належить насамперед
національним судам".

З наведеного суд робить висновок, що
обов'язковими для виконання є не всі
без винятку вимоги ДФІ. Для того щоб
підпадати під визначення ч.2 ст.15 Закону
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" вимога повинна відповідати
ознакам законності, тобто ґрунтуватись
на нормах законодавства.

При наданні оцінки законності п.2,3
вимоги "Про усунення порушень
законодавства виявлених ревізією" від
13.01.2014 року №21-06-16-14/167 суд виходить з
наступного.

До повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: в) надання земельних ділянок
у користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
ж) обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; й) вирішення земельних спорів;
к) вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відповідно до
закону (ст.12 Земельного кодексу
України).

Як визначено ч.1 ст.93 Земельного кодексу
України - право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в
оренду громадянам та юридичним особам
України, іноземцям і особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним об'єднанням і
організаціям, а також іноземним
державам (ч.2 ст.93 Земельного кодексу
України).

Громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування, або
державних органів приватизації, або
центрального органу виконавчої влади з
питань земельних ресурсів в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
(ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України).

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування (ч.2 ст. 116 Земельного
кодексу України).

Право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних
актів затверджуються Кабінетом
Міністрів України. Право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону
(ст.126 Земельного кодексу України).

Використання землі в Україні є платним.
Об'єктом плати за землю є земельна
ділянка. Плата за землю справляється
відповідно до закону (ст.206 Земельного
кодексу України).

Договір оренди землі - це договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користування на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства (ст. 13 Закону
України "Про оренду землі").

Орендна плата за землю - це платіж, який
орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення
орендної плати за землю встановлюються
за згодою сторін у договорі оренди
(крім строків внесення орендної плати
за земельні ділянки державної та
комунальної власності, які
встановлюються відповідно до Закону
України "Про плату за землю").

Обчислення розміру орендної плати за
землю здійснюється з урахуванням
індексів інфляції, якщо інше не
передбачено договором оренди.

Річна орендна плата за земельні
ділянки, які перебувають у державній
або комунальній власності, надходить
до відповідних бюджетів,
розподіляється і використовується
відповідно до закону і не може бути
меншою:

для земель сільськогосподарського
призначення - розміру земельного
податку, що встановлюється Законом
України "Про плату за землю";

для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється Законом
України "Про плату за землю" (ч.1-4 ст.21
Закону України "Про оренду землі").

Після закінчення строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар,
який належно виконував обов'язки
відповідно до умов договору, має за
інших рівних умов переважне право на
поновлення договору.

У разі поновлення договору оренди
землі на новий строк його умови можуть
бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди, то за відсутності письмових
заперечень орендодавця протягом
одного місяця після закінчення строку
договору він підлягає поновленню на
той самий строк і на тих самих умовах,
які були передбачені договором.
Письмове заперечення здійснюється
листом-повідомленням (ч.1-3 ст.33 Закону
України "Про оренду землі").

Наведених норм достатньо для висновку,
що за відсутності письмових заперечень
орендодавця протягом одного місяця
після закінчення строку договору він
підлягає поновленню на той самий строк
і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. Договір оренди
від 14 лютого 2003 року є чинним,
відповідач не надав доказів існування
письмових заперечень з боку
орендодавця (Херсонської міської ради)
стосовно правовідносин оренди
земельної ділянки площею 0,1304 га. на
Привокзальній площі, в районі ТЕП
"Техтранссервіс".

Підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру, а орендної плати за земельну
ділянку, яка перебуває у державній або
комунальній власності, - договір оренди
такої земельної ділянки (ст.13 Закону
України "Про плату за землю"). Посилання
відповідача на дані державного
земельного кадастру, як на обов'язкову
підставу правовідносин оренди землі
(абз.1 стор.22 акту ревізії) є помилковим
та суперечить ст.13 Закону України "Про
плату за землю". Єдиним необхідним
елементом в даному випадку є
врахування індексу інфляції.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Недійсність вищезазначеного договору
на право користування землею (на умовах
оренди) законом прямо не встановлена,
рішення суду про визнання його
недійсним відсутнє, а тому договір
оренди, на підставі якого позивач
користується земельною ділянкою та
сплачує орендну плату у відповідності
до ст. 204 ЦК України є правомірним.

При цьому згідно із ст. 629 ЦК України
договори є обов'язковими для виконання
сторонами.

В даному випадку ні Податковий кодекс
України, ні інший нормативно-правовий
акт не мають прямої вказівки на
обов'язковість укладення додаткових
угод, відсутня така вказівка і в
редакції Закону України "Про оренду
землі" яка діяла на момент закінчення
строку дії договору оренди (редакція
чинна на 28 грудня 2007 року).

Статтею 19-1 Податкового кодексу України
передбачено, що контроль за
своєчасністю, достовірністю, повнотою
нарахування і сплати податків та
зборів покладено на органи державної
податкової служби, а ст. 20 ПК України
цьому ж органу надано право звертатись
до суду щодо стягнення з платників
податків, які мають борг.

Позивач вчасно та в повному обсязі
сплачує орендну плату за спірною
земельною ділянкою.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов
висновку, що договір оренди земельної
ділянки є чинним, орендна плата
вноситься своєчасно, позивач має
підстави вважати себе орендарем
земельної ділянки площею 0,1304 га. на
Привокзальній площі, в районі ТЕП
"Техтранссервіс", позивач мав
передбачені законодавством підстави
для укладення договору з ПП
"Грінпарксервіс" від 01.01.2010 року №25 "Про
надання послуг по прибиранню території
ринкового містечка" та додатку до нього
№1 від 01.01.2010 року.

Преамбула до Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що цей
Закон визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Юридичний
аспект вчинених господарських дій або
подій не входять до складу поняття
"господарська операція"
(бухгалтерський чи економічний ефект).

Цей Закон поширюється на всіх
юридичних осіб, створених відповідно
до законодавства України, незалежно
від їх організаційно-правових форм і
форм власності, а також на
представництва іноземних суб'єктів
господарської діяльності (далі -
підприємства), які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ч.1 ст.2 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні").

Фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірник, ґрунтуються на
даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні").

Згідно з вимогами ст. 4 цього Закону
одним із принципів бухгалтерського
обліку є превалювання суті над формою,
тобто операції обліковуються
відповідно до їх суті, а не лише з
урахуванням юридичної форми.

Будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Сторонами не заперечується повне та
достовірне документування проведених
витрат пов'язаних з орендою земельної
ділянки та з оплатою послуг по
прибиранню ринкового містечка.

Оцінка судом обставин справи базується
на наданих доказах, їх належності та
переконливості, в поєднанні з
принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в
Україні є практика Європейського суду
з прав людини, яка статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" визнана джерелом
права.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифіковано Україною 17.07.1997 року,
набула чинності для України 11.09.1997 року)
"Кожен має право на ... розгляд його
справи упродовж розумного строку ...
судом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру...".

Вирішуючи питання стосовно
застосування ч.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, суд бере до уваги, що в рішенні
Європейського суду з прав людини по
справі "Бендерський проти України"
(Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що
відповідно до практики, яка відображає
принцип належного здійснення
правосуддя, судові рішення мають в
достатній мірі висвітлювати мотиви, на
яких вони базуються. Межі такого
обов'язку можуть різнитися залежно від
природи рішення та мають оцінюватись в
світлі обставин кожної справи. Право
може вважатися ефективним, тільки якщо
зауваження сторін насправді
"заслухані", тобто належним чином
вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України
суд повинен визначити характер спірних
правовідносин та зміст правової
вимоги, матеріальний закон, який їх
регулює, а також факти, що підлягають
встановленню і лежать в основі вимог та
заперечень, з'ясувати, які є докази на
підтвердження зазначених фактів.

Положення ст. 9 КАС України передбачає,
що суди при вирішенні справи керуються
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 71 КАС України,
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи
наявні у матеріалах справи докази, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

На підставі вимог частини 3статті 160 КАС
України, в судовому засіданні 17 квітня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 14, 71, 86, 94, 158 - 163 КАС
України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов міського
комунального підприємства
"Херсонський комунальний ринок" до
Державної фінансової інспекції в
Херсонській області, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державна податкова
інспекція у м. Херсоні головного
управління Міндоходів у Херсонській
області про визнання протиправними та
скасування п. 2 та п. 3 вимоги про усунень
порушень від 13.01.2014 року №21-06-16-14/167 -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п.2
вимоги від 13.01.2014 року № 21-06-16-14/167 про
усунення порушень законодавства
виявлених ревізією в частині стягнення
з винних осіб коштів безпідставно
здійснених витрат в сумі 60,81 тис. грн. у
порядку та розмірі встановленому ст.ст.
130-136 Кодексу законів про працю України.

Визнати протиправним та скасувати п.3
вимоги від 13.01.2014 року № 21-06-16-14/167 про
усунення порушень законодавства
виявлених ревізією.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Херсонський окружний
адміністративний суд апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги на постанову суду
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано суддею 22 квітня 2014 р.

Суддя
Кузьменко
Н.А.

кат. 9.3.