Справа № 815/405/14
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

15 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/405/14

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченко К.В.,судді
-Градовського Ю.М.,судді -Федусика А.Г.

(у зв'язку з неприбуттям у судове
засідання сторін, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС
України )

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 28 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
першого заступника голови державної
інспекції ядерного регулювання
України Гашева Михайла
Хазреталійовича про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2014 року ОСОБА_4 (надалі - Позивач)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до першого заступника голови
державної інспекції ядерного
регулювання України Гашева Михайла
Хазреталійовича (надалі - відповідач), в
якому просив:

- визнати протиправними дії
відповідача у частині переадресування
запиту до публічної інформації до не
розпорядника інформації, що привело до
ненадання позивачу інформації щодо
об'єктів Одеської, Миколаївської,
Херсонської областей, що
використовують джерела іонізуючого
випромінювання у практиці
ветеринарної медицини;

- зобов'язати відповідача у
встановленому Законом України «Про
доступ до публічної інформації»
порядку надіслати запит позивача до
публічної інформації до відповідного
розпорядника інформації.

В обґрунтування позовних вимог було
зазначено, що 02.11.2013 року позивач
направив на електронну адресу
Державної інспекції ядерного
регулювання України (надалі -
Держатомрегулювання України) запит до
публічної інформації з проханням
надати йому перелік об'єктів Одеської,
Миколаївської, Херсонської областей,
що використовують джерела іонізуючого
випромінювання у практиці
ветеринарної медицини. У відповідь
позивач отримав листа, у якому
Держатомрегулювання України керуючись
ч.3 ст.22 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» надіслала його
запит до Державного регістру джерел
іонізуючого випромінювання України,
при цьому останній у відповіді
позивачу відмовив і запропонував
внести плату за надання йому
відповідної інформації та зобов'язав
надання запит на інформацію у
відповідності до встановленої форми.
Позивач вважає, що Державний регістр
джерел іонізуючого випромінювання
України не є розпорядником інформації
у відповідності до Закону України «Про
доступ до публічної інформації».
Позивач вважає дії відповідача, а саме
переадресування запиту до публічної
інформації до не розпорядника такої
інформації, неправомірною відмовою в
наданні інформації, у зв'язку з чим
позивач звернувся до суду з даним
позовом..

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 28.01.2014 року
в задоволені позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

02.11.2013 року позивач направив на
електронну адресу Держатомрегулювання
України запит на публічну інформацію
на підставі Закону України «Про доступ
до публічної інформації», в якому
просив надати йому перелік об'єктів
Одеської, Миколаївської, Херсонської
областей, що використовують джерела
іонізуючого випромінювання у практиці
ветеринарної медицини.

Листом Держатомрегулювання України за
№ 21-15/7849-46із від 07.11.2013 року, було
повідомлено позивача, посилаючись на
ч.3 ст.22 Закону України «Про доступ до
публічної інформації», що у зв'язку з
тим, що запитуваною позивачем
інформацією володіє Державний регістр
джерел іонізуючого випромінювання,
запит позивача листом від 07.11.2013 року
№21-23/785046із було направлено до
належного розпорядника, а саме до
Державного регістру джерел
іонізуючого випромінювання України.

Позивач вважає, що відповідач надав
йому відповідь не по суті запиту, що у
відповідності до ч.2 ст.22 Закону України
«Про доступ до публічної інформації» є
неправомірною відмовою в наданні
інформації.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог суд першої інстанції зазначив, що
відповідач правомірно перенаправив
запит позивача до Державного регістру
джерел іонізуючого випромінювання
України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Як вбачається з матеріалів справи, на
запит позивача від 02.11.2013 року,
відповідачем було надано відповідь
07.11.2013 року, тобто у строк встановлений
ч.1 ст.20 Закону України «Про доступ до
публічної інформації».

Згідно Закону України «Про доступ до
публічної інформації»
Держатомрегулювання України, як орган
виконавчої влади є розпорядником
інформації та має надавати відповіді
на запити на інформацію в рамках
зазначеного Закону.

Відповідно до пп.15 п.4 Положення про
Державну інспекцію ядерного
регулювання України, затвердженого
Указом Президента України від 06.04.2011
року №403/2011, Держатомрегулювання
України здійснює в установленому
законодавством порядку ліцензування
діяльності з використання та
виробництва джерел іонізуючого
випромінювання.

Ліцензування діяльності з джерел
іонізуючого випромінювання
здійснюється незалежно від сфери
застосування джерел іонізуючого
випромінювання (в промисловості, в
медицині, в сільському господарстві,
тощо), але з урахуванням
диференційованого підходу до різних
видів джерел іонізуючого
випромінювання в залежності від їх
потенційної небезпеки. Тобто,
ліцензуванню підлягає діяльність з
тими джерелами іонізуючого
випромінювання, які за своїми
характеристиками одночасно не
відповідають «Критеріям за якими
діяльність з використання джерел
іонізуючого випромінювання
звільняється від ліцензування»,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 16.11.2011 року №1174,
та не включені до «Переліку джерел
іонізуючого випромінювання,
діяльність по використанню яких
звільняється від ліцензування»,
затвердженому наказом
Держатомрегулювання України від 03.12.2013
року №138, зареєстрованому в
Міністерстві юстиції України 19.12.2013
року за №2148/24680.

Відповідно до пп.18 п.4 вищевказаного
Положення, Держатомрегулювання
України веде в установленому порядку
єдиний реєстр виданих ліцензій на
провадження діяльності у сфері
використання ядерної енергії. Перелік
відомостей, які вносяться до реєстру,
встановлено Порядком формування,
ведення Єдиного реєстру виданих
ліцензій на провадження діяльності у
сфері використання ядерної енергії,
затвердженим наказом
Держатомрегулювання України від 14.06.2013
року №64-од, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 09.07.2013
року за №1141/23673.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що не всі суб'єкти, які
використовують джерело іонізуючого
випромінювання в своїй діяльності
повинні отримувати ліцензію
Держатомрегулювання України, а
відносно тих, які отримують ліцензію і
внесені до Єдиного реєстру виданих
ліцензій на провадження діяльності у
сфері використання ядерної енергії не
зазначається сфера застосування цих
джерел іонізуючого випромінювання.

Таким чином, запитувана позивачем
інформація щодо переліку об'єктів
Одеської, Миколаївської, Херсонської
областей, що використовують джерела
іонізуючого випромінювання у практиці
ветеринарної медицини не
документувалася Держатомрегулювання
України і, відповідно, не може бути
надана Держатомрегулюванням України
через її відсутність.

Але, у будь якому випадку діяльність з
джерел іонізуючого випромінювання,
відповідно до Закону України «Про
дозвільну діяльність у сфері
використання ядерної енергії»
підпадає під державну реєстрацію
джерел іонізуючого випромінювання.

Державна реєстрація джерел
іонізуючого випромінювання
здійснюється відповідно до вимог
статті 11 Закону України «Про дозвільну
діяльність у сфері використання
ядерної енергії» та у порядку,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 16.11.2000 року №1718.

Положення про Державний регістр джерел
іонізуючого випромінювання і порядок
оплати послуг з їх реєстрації,
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 04.08.1997 року №847.

Пунктом 1 цього Положення визначено, що
Державний регістр джерел іонізуючого
випромінювання (надалі - Регістр) -
єдина державна система обліку і
контролю джерел іонізуючого
випромінювання, діяльність з якими не
звільняється від регулюючого контролю
і які вироблені на території України
або ввезені чи вивезені через
державний кордон, а також власників цих
джерел іонізуючого випромінювання,
юридичних і фізичних осіб, за якими
джерела іонізуючого випромінювання
закріплені на праві повного
господарського відання або
оперативного управління чи
знаходяться у їх володінні і
користуванні на інших підставах.

Для ведення Регістру на базі
державного виробничого підприємства
«Ізотоп» було створено окремий
підрозділ - Головний реєстровий центр
та мережа регіональних реєстрових
центрів.

Порядок користування Державним
регістром джерел іонізуючого
випромінювання, затверджений наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища та ядерної
безпеки України, Міністерства
промислової політики України від 18.01.2000
року №17/21, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 15.03.2000
року за №167/4388.

Цей Порядок визначає правила та умови
користування Регістром, визначає обсяг
інформації, яка може бути отримана з
Регістру, встановлює види взаємодії
Регістру з державними органами,
юридичними та фізичними особами,
порядок унесення запитів до Регістру,
їх форму і зміст. Регістр надає дані про
власників джерел іонізуючого
випромінювання, про юридичних та
фізичних осіб, за якими джерела
іонізуючого випромінювання закріплені
на праві повного господарського
відання або оперативного управління чи
перебувають у їх володінні і
користуванні на інших підставах, а
також про місцезнаходження, кількість,
активність і типи джерел іонізуючого
випромінювання.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що запитуваною позивачем
інформацією володіє саме Державний
регістр джерел іонізуючого
випромінювання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що розпорядник інформації
має право відмовити в задоволенні
запиту, якщо розпорядник інформації не
володіє і не зобов'язаний відповідно до
його компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що розпорядник
інформації, який не володіє
запитуваною інформацією, але якому за
статусом або характером діяльності
відомо або має бути відомо, хто нею
володіє, зобов'язаний направити цей
запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що Держатомрегулюванням
України було правомірно направлено
запит позивача до Державного регістру
джерел іонізуючого випромінювання.

За таких обставин постанова суду
першої інстанції, є законною та
обґрунтованою, а тому не підлягає
скасуванню.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 28
січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: Ю.М. Градовський А.Г. Федусик