Справа № 367/8295/13-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Линник В.Я.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Чаку Є.В.

Мєзєнцева Є.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3
на постанову Ірпіньського міського
суду Київської області від 24 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Бучанської міської
ради Київської області, треті особи -
Відділ Держземагенства у м. Буча
Київської області,
Релігійно-благодійне товариство "Центр
християнського співробітництва" про
визнання рішення селищної ради
незаконним та його скасування, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Ірпіньського міського суду
Київської області від 24 грудня 2013 року
адміністративний позов ОСОБА_3 до
Бучанської міської ради Київської
області, треті особи - Відділ
Держземагенства у м. Буча Київської
області, Релігійно-благодійне
товариство "Центр християнського
співробітництва" про визнання рішення
селищної ради незаконним та його
скасування - задоволено.

Не погоджуючись з мотивувальною
частиною прийнятого рішення, позивач
звернувся до суду з апеляційною
скаргою в якій просить змінити
постанову суду першої інстанції.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до договору купівлі-продажу
від 16 серпня 1992 року та Витягу з реєстру
прав власності на нерухоме майно від 02
лютого 2006 року позивач є власником 1/2
частини будинку АДРЕСА_1, який раніше
належав піонерському табору «Салют»
Київської фабрики «Пакет».

Виконавчий комітет Бучанської
селищної ради своїм рішенням від 12
травня 1992 року № 75 за зверненням
керівництва Київської фабрики «Пакет»
виділив в окреме володіння придбаний
позивачкою будинок з присвоєнням йому
окремого номера АДРЕСА_1 та закріпив за
будинком 1 500 кв.м земельної ділянки у
постійне користування та 1 500 кв.м - у
тимчасове.

Власником іншої 1/2 будинку була ОСОБА_5,
яка за договором дарування від 27 травня
2003 року подарувала свою частину
зазначеного вище будинку
Релігійно-благодійному товариству
«Центр Християнського
співробітництва».

01 квітня 2005 року позивач звернулась до
Бучанської селищної ради із заявою, в
якій просила надати їй безкоштовно у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,15 га, однак Рішенням Бучанської
селищної ради Київської області від 29
вересня 2005 року № 1464-52-ІУ їй було
відмовлено в наданні дозволу на
виготовлення технічної документації
щодо складання документів, що
посвідчують право приватної власності
на земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд з
огляду на те, що цільове призначення
спірної земельної ділянки є
рекреаційним.

Вважаючи такі дії відповідача
незаконними, позивач звернулася до
суду з даним адміністративним позовом.

Згідно з ч. 4 статті 2 Земельного кодексу
України (від 18 грудня 1990 року (який діяв
на час придбання позивачкою частини
будинку) віднесення земель до
відповідних категорій і переведення їх
з однієї категорії до іншої
провадиться органами, які приймають
рішення про передачу цих земель у
власність або надання їх у
користування, а в інших випадках -
органами, які затверджують проекти
землеустрою і приймають рішення про
створення об'єктів природоохоронного,
оздоровчого, історико-культурного та
іншого призначення.

Частинами 2, 3 статті 3 Земельного
кодексу України від 18 грудня 1990 року
встановлено, що розпоряджаються землею
Ради народних депутатів, які в межах
своєї компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Земельного
кодексу України до земель
рекреаційного призначення належать
землі, призначені для організованого
масового відпочинку і туризму
населення: земельні ділянки, зайняті
територіями будинків відпочинку,
пансіонатів, кемпінгів, туристських
баз, стаціонарних і наметових
туристсько-оздоровчих таборів,
будинків рибалок і мисливців, дитячих
туристських станцій, парків, зелених
зон навколо міст та інших населених
пунктів, навчально-туристських стежок,
маркірованих трас, дитячих і
спортивних таборів, і розташовані поза
землями оздоровчого призначення.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що земельна ділянка, на
якій розташовано будинок позивача,
відносилась до земель рекреаційного
призначення, оскільки була виділена із
земельної ділянки піонерського табору
«Салют» Київської фабрики «Пакет».

Відповідно до статті 20 Земельного
кодексу України від 25 жовтня 2001 року
(який діяв на час прийняття спірного
рішення) віднесення земель до тієї чи
іншої категорії здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Зміна цільового
призначення земель провадиться
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.
Зміна цільового призначення земель,
які перебувають у власності громадян
або юридичних осіб, здійснюється за
ініціативою власників земельних
ділянок у порядку, що встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішень щодо зміни цільового
призначення земельної ділянки,
закріпленої за будинком позивача, не
приймалось, отже земельна ділянка
відноситься до земель рекреаційного
призначення.

Згідно статті 50 Земельного кодексу
України ( редакція 25 жовтня 2001 року) до
земель рекреаційного призначення
належать землі, які використовуються
для організації відпочинку населення,
туризму та проведення спортивних
заходів.

Згідно статті 51 ЗК України, до земель
рекреаційного призначення належать
земельні ділянки зелених зон і зелених
насаджень міст та інших населених
пунктів, навчально-туристських та
екологічних стежок, маркованих трас,
земельні ділянки, зайняті територіями
будинків відпочинку, пансіонатів,
об'єктів фізичної культури і спорту,
туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів,
стаціонарних і наметових
туристично-оздоровчих таборів,
будинків рибалок і мисливців, дитячих
туристичних станцій, дитячих та
спортивних таборів, інших аналогічних
об'єктів, а також земельні ділянки,
надані для дачного будівництва і
спорудження інших об'єктів
стаціонарної рекреації.

Відповідно до ч. 1 статті 52 цього
Кодексу землі рекреаційного
призначення можуть перебувати у
державній, комунальній та приватній
власності.

Отже, відмова відповідача в наданні
дозволу на виготовлення технічної
документації щодо складання
документів, що посвідчують право
приватної власності на земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд з
огляду на те, що цільове призначення
спірної земельної ділянки є
рекреаційним, вбачається
неправомірною, оскільки такі землі
можуть перебувати у приватній
власності.

Однак, щодо приватизації земельної
ділянки передбачена визначена законом
обов'язкова процедура.

Так, частинами 1, 7 статті 118 Земельного
кодексу України (від 25 жовтня 2001 року)
передбачено, що громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Відповідна місцева державна
адміністрація або сільська, селищна,
міська рада розглядає заяву, а при
передачі земельної ділянки
фермерському господарству - також
висновки конкурсної комісії, і, в разі
згоди на передачу земельної ділянки у
власність, надає дозвіл на розробку
проекту її відведення.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулась до Бучанської
селищної ради із заявою, в якій просила
надати їй безкоштовно у приватну
власність земельну ділянку площею 0,15
га, однак отримала відмову від
позивача.

З наведеного вбачається, що позивач
дотримала вимоги, визначені 7 статтею 118
Земельного кодексу України.

Слід зауважити, що твердженням
позивача про те, що земельна ділянка
біля її будинку має призначення для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд не відповідає
дійсності, оскільки автоматично
цільове призначення земель не
змінюється, а, як зазначалося вище,
жодних рішень, які вказують на зміну
призначення земельної ділянки,
закріпленої за будинком позивача, не
приймалось.

Тобто, вимога позивача щодо визнання за
земельною ділянкою призначення для
будівництва та обслуговування
житлового будинку є необґрунтованою та
не підлягає задоволенню.

Таким чином, вірним є висновок суду
першої інстанції про задоволення
даного адміністративного позову з
наведеного обґрунтування.

Отже при винесенні постанови судом
було дотримано всіх вимог
законодавства, а тому відсутні
підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

Постанову Ірпіньського міського суду
Київської області від 24 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Файдюк В.В.

Судді:
Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.