Справа № 2а-0770/2678/11
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.
№
9104/105185/12 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань:
Щерби С.Б.

представника позивача - Гайовича В.М.

представника відповідача - Феделещака
М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді Закарпатської області
Державної податкової служби на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 9 квітня 2012
року у справі за адміністративним
позовом Державної податкової
інспекції у м. Ужгороді Закарпатської
області до Комунального підприємства
«Виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства міста Ужгорода» про
застосування арешту коштів на
рахунках, -

встановив:

11.08.2011 ДПІ у м. Ужгороді звернулася в суд
із адміністративним позовом у якому
просить арештувати кошти на рахунках
КП «Виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства міста Ужгорода».

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на положення пп. 94.2.5 п. 94.2
ст. 92 Податкового кодексу України (ПК
України), оскільки відповідач, при
наявності у нього податкового боргу,
який ним не погашається, 10.07.2009 уклав
договір з ЗАТ «Акцепт-Банк» про
передачу йому майна в оренду. Вказане,
на думку податкового органу, дає
підстави для застосування арешту
коштів на рахунках платника на
підставі пп. 94.2.5 п. 94.2 ст. 92 ПК України,
згідно якої, арешт майна платника
податків може бути застосований, коли
платник податків, що отримав податкове
повідомлення або має податковий борг,
вчиняє дії з переведення майна за межі
України, його приховання або передачі
іншим особам.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 09.04.2012 у
задоволенні позову відмовлено.

Із постановою суду першої інстанції не
погодився позивач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така є
необґрунтованою та не відповідає
фактичним обставинам справи, а тому
просить її скасувати та прийняти нову
постанову про задоволення позову.

Апеляційні обґрунтування апелянт
наводить ті ж, що і у поданому ним
адміністративному позові.

Представник апелянта у судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
та просить її задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні апеляційну скаргу заперечив
та просить залишити її без задоволення.

За клопотанням представника апелянта,
судом апеляційної інстанції у порядку
статті 55 КАС України допущено заміну
позивача його правонаступником - ДПІ у
м. Ужгороді ГУ Міндоходів у
Закарпатській області.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, пояснення
представників сторін, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційної скарги, вважає, що
така задоволеною бути не може.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що КП «ВУВКГ м.
Ужгорода» є юридичною особою, що
засноване на власності територіальної
громади м. Ужгорода та знаходиться на
податковому обліку в ДПІ у м. Ужгороді.

10 серпня 2011 року ДПІ у м. Ужгороді
прийнято рішення за № 3 про
застосування повного
адміністративного арешту платника
податків - КП «ВУВКГ м. Ужгорода» (а.с.21).

Підставою для прийняття цього рішення,
було вчинення КП «ВУВКГ м. Ужгорода»
дії з передачі майна іншим особам, за
наявності у нього станом на 10.07.2009 року
та 10.08.2011 року податкового боргу, а саме
згідно договору оренди від 10.07.2009 року
№ 72/191-08 на підставі акту
прийому-передачі від 10.07.2009 року
передано ЗАТ «Акцент-Банк» у строкове
платне користування на умовах оренди
нежиле приміщення площею 9 кв.м. по вул.
Митній, 1 в м. Ужгороді.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 15 серпня 2011
року у справі № 2а-0770/2653/11 відмовлено в
задоволенні подання ДПІ у м. Ужгороді,
щодо підтвердження обґрунтованості
адміністративного арешту майна
платника податків КП «ВУВКГ м.
Ужгорода» (рішення суду не набрало
законної сили, оскільки оскаржено ДПІ у
м. Ужгороді в апеляційному порядку).

ДПІ у м. Ужгороді звернулось до суду з
позовом про арешт коштів на рахунках КП
«ВУВКГ м. Ужгорода» з тих-же підстав, з
яких прийнято рішення ДПІ у м. Ужгороді
від 10.08.2011 року за № 3 про застосування
адміністративного арешту майна,
посилаючись на пп. 94.2.5 п. 94.2 ст. 94
Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки згідно пп. 20.1.17 п.20.1 ст. 20 ПК
України право податкового органу
звертатися до суду з позовом про
накладення арешту на кошти платника
податків пов'язане з відсутністю майна,
за рахунок якого можливе погашення
податкового боргу та/або його
балансова вартість менша суми
податкового боргу та/або таке майно не
може бути джерелом погашення
податкового боргу. При цьому, доказів
відсутності майна у відповідача
позивачем суду не надано, доказів
перевищення суми податкового боргу над
активами платника, суду також не
надано. Як на підставу для звернення до
суду, ДПІ у м. Ужгороді посилається на
наявність укладеного в 2009 році КП
«ВУВКГ м. Ужгорода» договору оренди
майна та наявність у нього податкового
боргу, однак такі підстави для арешту
коштів на розрахункових рахунках, ні
нормами діючого на час укладення
договору Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», ні нормами діючого
на час звернення до суду Податкового
кодексу України - не передбачено.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи цю справу в апеляційному
порядку, вважає за необхідне зазначити
наступне.

Визначення адміністративного арешту
як виняткового способу забезпечення
виконання обов'язків платника
податків, наведене в пункті 94.1 статті 94
Податкового кодексу України, за своїм
змістом однаково охоплює як арешт
коштів, так і арешт іншого майна. Тобто,
норми статті 94 Податкового кодексу
України регулюють застосування
будь-якого адміністративного арешту
незалежно від предмета такого арешту.

Водночас адміністративний арешт майна
платника податків відповідно до пункту
94.10 статті 94 Податкового кодексу
України накладається за рішенням
керівника органу державної податкової
служби, обґрунтованість якого протягом
96 годин має бути перевірена судом.
Натомість арешт коштів на рахунку
платника податків відповідно до абзацу
другого підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті
94 здійснюється виключно на підставі
рішення суду шляхом звернення органу
державної податкової служби до суду.

При цьому підстави для застосування як
адміністративного арешту майна, так і
арешту коштів на рахунках платника
податків, є універсальними та
визначені пунктом 94.2 статті 94
Податкового кодексу України. Обидва
види арешту, за загальним правилом,
застосовуються з однакових підстав,
але розрізняються процедурою
застосування - або за рішенням
керівника податкового органу (щодо
майна, відмінного від коштів), або за
рішенням суду (арешт коштів).

Зазначене випливає із системного
тлумачення правових норм, які
містяться у статті 94 Податкового
кодексу України. Ці норми регулюють як
правовідносини, що виникають при
накладенні адміністративного арешту
майна, так і арешту коштів платника
податків, причому зміст правового
регулювання викладається в єдиному
контексті.

Наведене підтверджується також
Порядком застосування
адміністративного арешту майна
платника податків, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 7 листопада 2011 року № 1398. Розділ VII
цього Порядку визначає саме
особливості застосування арешту
коштів на рахунках платника податків
як різновиду адміністративного арешту
майна.

При цьому згідно з пунктом 7.3 цього
Порядку для застосування арешту коштів
на рахунку платника податків орган
державної податкової служби подає до
суду позовну заяву в порядку,
передбаченому Кодексом
адміністративного судочинства
України, у день прийняття рішення про
застосування адміністративного арешту
майна платника податків.

Правило, передбачене нормою
розглядуваного підзаконного
нормативно-правового акта,
застосовується в тому разі, якщо
податковим органом визнано за
необхідне застосувати
адміністративний арешт як майна
платника податків, відмінного від
коштів, так і коштів на рахунку такого
платника податків. Арешт майна та арешт
коштів на рахунках платника податку за
процедурою, визначеною пунктом 7.3
вказаного Порядку, накладається з
підстав, передбачених пунктом 94.2
статті 94 Податкового кодексу України.

Водночас Податковим кодексом України
передбачені також інші, додаткові
випадки накладення арешту на кошти
платника податків, крім тих, що
визначені статтею 94 цього Кодексу. Так,
відповідно до підпункту 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України,
органи державної податкової служби
мають право звертатися до суду щодо
накладення арешту на кошти та інші
цінності такого платника податків, що
знаходяться в банку, у разі, якщо у
платника податків, який має податковий
борг, відсутнє майно та/або його
балансова вартість менша суми
податкового боргу, та/або таке майно не
може бути джерелом погашення
податкового боргу.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку, що
підстави для застосування
адміністративного арешту визначені
виключно підпунктом 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 ПК України, а статтею 94 ПК
України цих підстав не передбачено.
Наведене пояснюється тим, що норма
підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України є
імперативною і обов'язковою до
виконання, зміст її є самостійним,
чітким і зрозумілим. Норми підпункту
20.1.17 пункту 20.1 статті 20 та пункту 94.2
статті 94 Податкового кодексу України
не заперечують за змістом одна одну,
оскільки регулюють різні
правовідносини. Так, норми пункту 94.2
Податкового кодексу України
визначають загальні підстави для
застосування арешту як майна, так і
коштів платника податків. Натомість
підпункт 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України регулює
інше коло суспільних відносин, а саме
питання накладення арешту виключно на
кошти платника податків та інші
цінності, що знаходяться у банках,
причому в специфічній ситуації за
відсутності достатнього для погашення
податкового боргу майна.

Проте, помилковість застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права не вплинуло на правильність
вирішення справи, оскільки суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи,
податковий орган, як на підставу для
звернення до адміністративного суду
посилається на положення пп. 94.2.5 п. 94.2
ст. 94 ПК України, відповідно до якої,
арешт майна може бути застосовано, коли
платник податків, що отримав податкове
повідомлення або має податковий борг,
вчиняє дії з переведення майна за межі
України, його приховання або передачі
іншим особам.

Приводом для звернення з цим позовом
контролюючий орган зазначає те, що КП
«ВУВКГ м. Ужгорода» має податковий борг
та вчиняє дії з передачі майна іншим
особам, а саме згідно договору оренди
від 10.07.2009 року № 72/191-08 на підставі акта
приймання-передачі від 10.07.2009 року
передано ЗАТ «Акцент-Банк» в строкове
платне користування на умовах оренди
нежиле приміщення площею 9 кв.м. по вул.
Митній,1 в м. Ужгороді.

Однак, такі обставини на думку суду
апеляційної інстанції не можуть бути
підставою для застосування
адміністративного арешту коштів
відповідача, оскільки як вбачається з
цього договору, його укладення мало
місце 10.07.2009 на строк до 09.07.2011. Згідно п.
9.1 Договору дія такого продовжується на
той самий строк, якщо протягом місяця
після його закінчення жодна із сторін
не заявить про його припинення. Отже,
передача майна у користування
вказаного нежитлового приміщення мала
місце ще у 2009 році, до набрання чинності
положень Податкового кодексу України,
а у 2011 році автоматично продовжена дія
договору без повернення відповідачу
майна та повторної його передачі. При
цьому, суду не надано доказів того, що
вказане майно перебуває у податковій
заставі.

Крім того, суд апеляційної інстанції
зазначає, що надання у платне
користування зазначеного нежитлового
приміщення, не можна розцінюватися як
намагання його приховати, оскільки
таке не відчужується. Натомість кошти,
які надходять в якості орендної плати,
наповнюють доходи платника податків,
за рахунок яких і сплачуються податки.
Більше того, згідно свідоцтва про право
власності на нерухоме майно Серії САС
№ 76996, власником цього майна є
Ужгородська міська рада, а відповідач
ним володіє на праві господарського
відання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
зазначає, що главою 9 Податкового
кодексу України врегульовані питання
щодо погашення податкового боргу
платників податків.

Так, згідно п. 87.9 ст. 87 Податкового
Кодексу України в разі наявності у
платника податків податкового боргу
органи державної податкової служби
зобов'язані зарахувати кошти, що
сплачує такий платник податків, в
рахунок погашення податкового боргу
згідно з черговістю його виникнення
незалежно від напряму сплати,
визначеного платником податків. У
такому ж порядку відбувається
зарахування коштів, що надійдуть у
рахунок погашення податкового боргу
платника податків відповідно до статті
95 цього Кодексу або за рішенням суду у
передбачених законом випадках.

З метою забезпечення виконання
платником податків своїх обов'язків
майно платника податків, який має
податковий борг, передається у
податкову заставу відповідно до ст. 88
та ст. 89 Податкового кодексу України.
При цьому на податковий орган
покладаються певні обов'язки для
забезпечення погашення податкового
боргу, а саме: складання акту опису
майна, реєстрування податкової застави
у відповідному державному реєстрі
тощо.

Поряд з цим, нормами ст. 91 Податкового
кодексу України визначено, що керівник
органу державної податкової служби за
місцем реєстрації платника податків,
що має податковий борг, призначає
такому платнику податків податкового
керуючого.

Також, порядок погашення податкового
боргу регулюється ст. 95 ПК України, якою
передбачено (поетапне) стягнення
коштів на рахунках у судовому порядку,
вилучення коштів у рахунок погашення
боргу за рахунок готівки, отримання
дозволу суду на погашення боргу за
рахунок майна, що перебуває в
податковій заставі, прийняття органом
ДПС рішення про погашення суми
податкового боргу, продаж майна
платника податків, стягнення в
судовому порядку заборгованості, строк
погашення якої настав та право вимоги
якої переведено на орган ДПС.

Однак, податковим органом не надано
доказів вжиття зазначених вище заходів
щодо погашення податкового боргу.
Поряд з цим, у матеріалах справи
міститься лист Департаменту міського
господарства Ужгородської міської
ради від 19.10.2009 року за № 533/01-12 (а.с. 41-42),
згідно якого у КП «ВУВКГ м. Ужгорода» на
праві господарського відання наявне
майно, в т.ч., адмінбудівля, споруди
каналізації та водопроводу та інше),
доказів перевищення суми податкового
боргу над активами платника суду не
надано (в матеріалах справи відсутні
дані про опис майна, на яке поширюється
право податкової застави).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність підстав передбачених пп.
94.2.5 п. 94.2 ст. 94 ПК України для
застосування адміністративного арешту
коштів платника на рахунках, а доводи
апеляційної скарги цих висновків не
спростовують.

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
адміністративного позову, правильно і
повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм процесуального права, а помилкове
застосування норм матеріального права
не призвело до не правильного
вирішення справи, а тому з цих підстав
рішення суду першої інстанції
скасованим бути не може.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
Закарпатської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 9 квітня 2012
року у справі № 2а-0770/2678/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з дня
складення її у повному обсязі може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та
підписана 18.04.2014 року.