Справа № 826/19998/13-а
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 квітня 2014 року № 826/19998/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів
Гарника К.Ю., Скочок Т.О. , розглянувши в
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до
Державного агентства земельних
ресурсів України, Головного управління
Державного земельного агентства в
Чернігівській області, Бахмацького
районного виробничого відділу
Чернігівської філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», ДП «Центр ДЗК»
третя особаОСОБА_2провизнання
неправомірними дій, зобов'язання
вчинити дії В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, (надалі-позивач), звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Державного агентства земельних
ресурсів України (надалі-відповідач 1),
в якому просив:

1) визнати неправомірними дії
відповідача-1, викладені у листі «Про
розгляд скарги» № 12703/30/КО1847-13 від 15.07.2013
р. по відмові у задоволенні вимог
ОСОБА_1 щодо незаконного не
встановлення межових знаків на його
присадибних земельних ділянках у
Талалаївському районі Чернігівської
області відповідно до умов договору №
008 від 15.05.2012 р. ОСОБА_1 з Бахмацьким
районним виробничим відділом
Чернігівської регіональної філії (РФ)
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру» та
виготовленої технічної документації;

2) зобов'язати відповідача-1 дати
доручення Головному управлінню
Державного земельного агентства в
Чернігівській області та Бахмацькому
районному виробничому відділу
Чернігівської філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» ГУ ДКЗ, ДП «Центр
ДЗК» на підставі договору № 008 від
15.05.2012 р. ОСОБА_1 з Бахмацьким районним
виробничим відділом Чернігівської
регіональної філії (РФ) державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» та виготовленої
технічної документації на протязі
двадцяти днів встановити межові знаки
на присадибних земельних ділянках
ОСОБА_1 у Талалаївському районі
Чернігівської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача, протиправними діями
відповідача-1, викладеними у листі від
15.07.2013 р., що виявились у відмові
задоволення повторної скарги позивача
на дії посадових осіб органів
Держземагентства України у
Чернігівській області та ДП «Центр
ДЗК» щодо не встановлення межових
знаків на його присадибних ділянках,
порушені права та законні інтереси
позивача щодо не встановлення межових
знаків і закріплення в натурі та
створено перешкоди для реалізації ним
його прав і законних інтересів.

Представник відповідача-1 письмових
пояснень чи заперечень по суті спору
суду не надав.

Враховуючи зміст заявлених позивачем
позовних вимог, у судовому засіданні
14.01.2014 р. судом було поставлене на
обговорення питання залучення до
участі у справі - Головного управління
Державного земельного агентства в
Чернігівській області, Бахмацького
районного виробничого відділу
Чернігівської філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», ДП «Центр ДЗК».
Представник позивача проти залучення
зазначених суб'єктів до участі у справі
заперечив. Представник відповідача
підтримав пропозицію щодо залучення
зазначених суб'єктів до участі у
справі.

Відповідно до ч.3 ст.52 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо позивач не згоден на
заміну відповідача іншою особою, суд
може залучити цю особу як другого
відповідача. У разі відмови у
задоволенні адміністративного позову
до такого відповідача понесені
позивачем витрати відносяться на
рахунок держави.

Зважаючи на зазначене, протокольною
ухвалою суд ухвалив залучити до участі
у справі в якості відповідачів -
Головне управління Державного
земельного агентства в Чернігівській
області, (надалі-відповідач-2),
Бахмацький районний виробничий відділ
Чернігівської філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру»,
(надалі-відповідач-3), ДП «Центр ДЗК»
(надалі-відповідач-4).

Представник відповідача-2 проти
заявлених позовних вимог заперечив,
вважаючи їх необґрунтованими, а
позовну заяву такою, що не підлягає
задоволенню.

Представником відповідача-4 надані
суду письмові пояснення, в яких
зазначено про неможливість
встановлення меж земельної ділянки
позивача, що стало наслідком дій самого
позивача.

Відповідач-3 письмових пояснень чи
заперечень по суті спору суду не надав.

Крім того, у судовому засіданні, яке
відбулося 26.02.2014 р. судом поставлено на
обговорення питання залучення до
участі у справі в якості третьої особи
гр. ОСОБА_2, який заявив відповідне
клопотання. Представник позивача не
вбачав необхідності залучення гр.
ОСОБА_2 до участі у справі в якості
третьої особи. Представник
відповідача-1 підтримав клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третьої особи гр.
ОСОБА_2

Заслухавши думку представників сторін
по справі, суд ухвалив задовольнити
клопотання гр. ОСОБА_2 та залучити його
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідачів.

У судове засідання, призначене на 13.03.2014
р. представники відповідачів не
прибули, хоча про дату, час та місце
судового розгляду повідомлені
належним чином. Представниками
відповідачів-2,4 подані клопотання про
розгляд справи за їх відсутності.
Клопотань про відкладення розгляду
справи суду не надходило.

Необхідність у заслуховуванні свідка
чи експерта у справі відсутня, так само,
як і відсутні перешкоди для розгляду
справи у судовому засіданні.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст.128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справу у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи та
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є власником земельної ділянки
площею 0,26 га, розташованої за адресою:
смт. Талалаївка, 1-й пров. Калініна, 4,
Талалаївського району, Чернігівської
області, (надалі-земельна ділянка),
переданої йому для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд, ведення
особистого селянського господарства,
що підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю від
29.03.2002 р. ІІІ-ЧН № 026042.

Згідно договору на виконання
землевпорядних робіт № 008 від
15.05.2012 р., укладеного між позивачем, (як
замовником), та Бахмацьким районним
виробничим відділом Чернігівської РФ
«Центра ДЗК», (як виконавцем),
виконавець зобов'язувався своїми
засобами за рахунок замовника виконати
виробництво технічної документації та
проекту землеустрою, а замовник -
прийняти та оплатити виконані роботи
по земельній ділянці, що розташована 1
пров. Калініна 4 смт. Талалаївка
Чернігівська область.

На виконання умов зазначеного
договору, було затверджено технічне
завдання на виконання робіт та
Чернігівською регіональною філією
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»
проведено обмір земельної ділянки і
розроблена технічна документація із
землеустрою по встановленню меж та
надання кадастрових номерів земельній
ділянці позивача.

Як вбачається з плану зовнішніх меж
земельної ділянки позивача, відповідна
земельна ділянка позивача межує з
вулицею (земельна ділянка гр.1-й пров.
Калініна), земельною ділянкою ОСОБА_2,
землями селищної ради, земельною
ділянкою гр.ОСОБА_3

Згідно акту погодження меж земельної
ділянки від 01.06.2012 р., зовнішні межі
відповідної земельної ділянки
позивача погоджені позивачем та
представником Чернігівської
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» у присутності
суміжних власників землі
(землекористувачів).

В той же час, як встановлено під час
огляду зазначеного акта, він не
містить, зокрема, підпису суміжного
власника землі гр. ОСОБА_2, а також не
засвідчений селищним головою, що
ставить під сумнів його достовірність
та можливість використання в якості
належного доказу погодження меж
земельної ділянки.

На підставі вищезазначених документів,
земельній ділянці позивача було
присвоєно кадастровий номер.

На виконання умов договору № 008
від 15.05.2012 р. та з метою встановлення
межових знаків, 15.11.2012 р. начальник
відповідача-3 та представник
Талалаївської селищної ради прибули за
адресою місця розташування земельної
ділянки позивача, проте фактично
відповідні роботи проведені не були.

Зазначене стало підставою для
звернення позивача зі скаргою від
16.11.2012 р. до відповідача-2 та прокуратури
Талалаївського району Чернігівської
області про порушення його прав на
встановлення на його земельній ділянці
межових знаків, за результатом
розгляду якої, позитивного рішення для
позивача прийнято не було.

В подальшому позивач звернувся до
відповідача-1 зі скаргою від 17.12.2012 р. на
дії посадових осіб органів
Держземагентства (Держкомзему) у
Чернігівській області щодо
протиправного не встановлення межових
знаків та зобов'язання відповідачів-2,4
встановити межові знаки на земельній
ділянці позивача.

За результатом розгляду скарги
позивача від 17.12.2012 р., відповідачем-1
надана відповідь «Про розгляд
звернення» від 24.01.2013 р. № 1132/30/Б3865-13,
якою підтверджено факт допущення
відповідачем-3 викладених у скарзі
порушень та повідомлено про надання
відповідачу-4 доручення вжити заходів
щодо виконання відповідачем-3 умов
договору від 15.05.2012 р. № 008 у
повному обсязі.

На виконання відповідного доручення
відповідача-1, комісією у складі
начальника Талалаївського виробничого
сектору Чернігівської регіональної
філії Центру ДЗК, заступника
начальника відділу Держземагентства у
Талалаївському районі, спеціаліста
землевпорядкування Талалаївської
селищної ради, у присутності позивача
та суміжних землекористувачів ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, 14.05.2013 р. проведено обмір
земельної ділянки позивача, в ході
якого встановлено, що її крайні межі не
відповідають межам, визначеним у
технічній документації щодо складання
державного акта на право власності на
землю, виготовленої у 2002 році, що
призвело до неможливості встановлення
меж земельної ділянки позивача.

За результатами обміру земельної
ділянки позивача, зазначеною комісією
складено акт від 14.05.2013 р., від
підписання якого позивач відмовився,
про що зазначено у самому акті.

Не погоджуючись з такими висновками та
діями комісії, позивач повторно
звернувся до відповідача-1 зі скаргою
від 12.06.2013 р., в якій, зокрема, просив
повторно дати доручення на
встановлення межових знаків його
земельної ділянки.

За результатом розгляду скарги
позивача від 12.06.2013 р., відповідачем-1
надана відповідь «Про розгляд скарги»
від 15.07.2013 р. № 12703/30/КО1847-13, якою
позивачу роз'яснено, що встановити
межові знаки на місцевості не було
можливим у зв'язку із наявністю спірної
земельної ділянки гр. ОСОБА_3 (межа
земельної ділянки позивача відповідно
до технічної документації 2002 року
проходить через господарські будівлі
гр. ОСОБА_3), тобто наявність земельного
спору, вирішення якого можливе лише у
судовому порядку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
зазначена відповідь відповідача-1 від
15.07.2013 р. № 12703/30/КО1847-13 не містить
прямої відмови у задоволенні вимог
позивача щодо незаконного не
встановлення межових знаків на його
земельній ділянці, яка визначена ним як
предмет оскарження у даній справі.

В той же час, позивач вважає
неправомірними дії відповідача-1,
викладені у листі «Про розгляд скарги»
№ 12703/30/КО1847-13 від 15.07.2013 р. по відмові у
задоволенні вимог щодо незаконного не
встановлення межових знаків на його
земельній ділянці, що і стало підставою
для звернення до адміністративного
суду з відповідним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам, а
також поясненням представників сторін,
суд дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції
України, органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Земельні правовідносини регулюються,
зокрема, Земельним кодексом України.

Так, відповідно до ч.1,3,5 ст.158 Земельного
кодексу України, земельні спори
вирішуються судами, органами місцевого
самоврядування та центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

Згідно ст.159 Земельного кодексу
України, земельні спори розглядаються
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, та органами
місцевого самоврядування на підставі
заяви однієї із сторін у тижневий строк
з дня подання заяви.

Земельні спори розглядаються за участю
зацікавлених сторін, які повинні бути
завчасно повідомлені про час і місце
розгляду спору. У разі відсутності
однієї із сторін при першому вирішенні
питання і відсутності офіційної згоди
на розгляд питання розгляд спору
переноситься. Повторне відкладання
розгляду спору може мати місце лише з
поважних причин.

Відсутність однієї із сторін без
поважних причин при повторному
розгляді земельного спору не зупиняє
його розгляд і прийняття рішення.

У рішенні органу місцевого
самоврядування або центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері земельних
відносин, визначається порядок його
виконання.

Рішення передається сторонам у
триденний строк з дня його прийняття.

Відповідно до ч.1,2,4 ст.161 Земельного
кодексу України, рішення центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері земельних
відносин, органів місцевого
самоврядування вступає в силу з
моменту його прийняття. Оскарження
зазначених рішень у суді призупиняє їх
виконання.

Виконання рішення щодо земельних
спорів здійснюється органом, який
прийняв це рішення.

Виконання рішення щодо земельних
спорів може бути призупинено або його
термін може бути продовжений
вищестоящим органом або судом.

Системний аналіз викладених
законодавчих норм свідчить про те, що
вирішення земельних спорів, зокрема,
щодо меж земельних ділянок, за своєю
правовою природою, є дискреційними
повноваженнями органів місцевого
самоврядування, втручання в які
виходить за межі завдань
адміністративного судочинства.

Так, згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.
на 316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10,
закріплено, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

При цьому, суд звертає увагу на
положення ч.5 ст.158 Земельного кодексу
України, якою закріплено, що у разі
незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

Таким чином, предметом розгляду у
судовому порядку, може бути лише
конкретне рішення органів місцевого
самоврядування, зокрема, щодо меж
земельної ділянки.

В той же час, судом встановлено, що
позивач, у встановленому земельним
законодавством порядку, належним чином
не реалізував свого права звернення до
органів місцевого самоврядування по
вирішенню земельного спору щодо меж
належної йому на праві приватної
власності земельної ділянки.

Будь-якого рішення, яке може бути
предметом розгляду у судовому порядку,
по земельній ділянці позивача (щодо
встановлення її меж), а ні органами
місцевого самоврядування, а ні
відповідачами по справі, не приймалось,
що фактично свідчить про відсутність
предмету спору.

Більше того, як вже зазначалося раніше,
відповідь відповідача-1 від 15.07.2013 р.
№ 12703/30/КО1847-13 взагалі не містить
відмови у задоволенні вимог позивача
щодо незаконного не встановлення
межових знаків на його земельній
ділянці, яка визначена ним як предмет
оскарження у даній справі.

Надавши оцінку викладеному в
сукупності, суд дійшов висновку про те,
що позивач обрав невірний спосіб
захисту порушеного, як на його думку,
права по можливості встановлення
межових знаків на належній йому
земельній ділянці.

Більше того, фактично, аналогічна
позиція закріплена у судовому порядку,
а саме: рішенням Талалаївського
районного суду Чернігівської області
від 08.08.2012 р. у справі № 2522/316/2012
(провадження № 2/2522/81/2012), залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Чернігівської області від 19.09.2012 р.
(тобто набрало законної сили) за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи -
Талалаївська селищна рада, відділ
Держкомзему в Талалаївському районі,
про усунення перешкод в реалізації
права на встановлення твердих меж
земельної ділянки, у позові було
відмовлено, з підстав того, що спір про
встановлення, відновлення, узгодження
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності або користуванні громадян,
не може бути розглянутий судом,
оскільки питання щодо встановлення меж
віднесено до компетенції органу
місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
меж заявлених позовних вимог,
системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, за правилами,
встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Судом не встановлено протиправності
дій (бездіяльності) відповідачів у
спірних правовідносинах, відтак,
відсутні підстави для зобов'язання
відповідачів вчиняти певні дії.

Приймаючи до уваги викладене у
сукупності, керуючись вимогами
ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного агентства земельних
ресурсів України, Головного управління
Державного земельного агентства в
Чернігівській області, Бахмацького
районного виробничого відділу
Чернігівської філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», ДП «Центр ДЗК»,
за участю третьої особи ОСОБА_2 про
визнання неправомірними дій,
зобов'язання вчинити дії, відмовити
повністю .

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Ю.Т. Шрамко

Судді
К.Ю. Гарник

Скочок Т.О.