Справа № 250/3401/13-а
Суддя: Гаврилюк О. І.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №250/3401/13-а
Номер провадження2-а/250/6/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року Ясинуватський
міськрайонний суд Донецької області у
складі:

головуючого - судді
Гаврилюка О.І.,

при секретарі
Черевко О.В.,

за участю позивачки
ОСОБА_1,

представника позивачки
ОСОБА_2,

представників відповідача
Козик О.В., Дудченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Ясинувата адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Ясинуватської районної державної
адміністрації Донецької області про
визнання протиправним та скасування
рішення про зняття статусу інваліда
війни, -

В С Т А Н О
В И В:

23.09.2013р. позивачка ОСОБА_1, звернулася до
з адміністративним позовом про
визнання противоправним та скасування
рішення комісії від 29.03.2012р. при УПСЗН
Ясинуватської районної державної
адміністрації Донецької області з
проведення роботи по перевірці
встановлених статусів відповідно до
законів України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», «Про жертви нацистських
переслідувань», «Про соціальний статус
дітей війни» та зобов'язання
відповідача про відновлення їй статусу
інваліда війни починаючи з 29.03.2012р. В
обґрунтування позову зазначила, що 1
березня 1994 року їй було встановлено
статус інваліда війни безстроково на
підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 ЗУ«Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту». Крім того, факт
встановлення інвалідності 3 групи,
підтверджується випискою з акта огляду
ВО ЛТЕК серії 2-18 АЖ № 259631 від 17.05.1995р.,
основний діагноз - віддалені наслідки
травми в концтаборі в 1941 році. Факт
примусового вивезення її за кордон
підтверджується довідкою управління
Вітебської області при комітеті
державної безпеки Республіки Бєларусь
№ 10/29914 від 10.03.1995р. а також архівною
довідкою № 06-05/Ж-37/р від 26.03.2012р.
державного архіву Вітебської області.
У вказаних документах було зазначено,
що її у роки німецької окупації було
вивезено в Германію, де вона пройшла
реєстрацію в концтаборі № 218 м. Мальків.
Зазначила, що згідно акту
судово-медичного огляду, характер і
властивість рубців на її тілі свідчать
про те, що вони мають многолітню
давність й утворилися від загоєння ран
отриманих внаслідок розриву снаряду у
1941 році. При повторному проходженні
МСЕК 16.07.2002р. їй була підтверджена ІІІ
група інвалідності безстроково за
загальним захворюванням. З цієї
причини 29 березня 2012 році відповідач
безпідставно позбавив позивача
статусу інваліда війни. Причину
скасування статусу інваліда війни
відповідач обґрунтував тим, що якщо
причиною інвалідності є загальне
захворювання, то позивач не може
підпадати під статус інваліда війни.
При скасуванні статусу «інвалід війни»
відповідач керувався пунктом 8 частини
1 статті 7 закону України «Про статус
ветеранів війни гарантії їх
соціального захисту». Не погодившись з
рішенням комісії позивач звернувся до
прокуратури, яка надала відповідь від
15.06.2012р. де зазначила, що рішення
комісії є незаконним. За результатами
перевірки прокуратурою було внесення
подання про скасування рішення
комісії, яке не було виконане
відповідачем. У червні 2013 року позивач
вдруге звернувся до прокуратури з
такою ж заявою. Листом від 18.06.2013р.
прокуратура повідомила позивача, що на
теперішній час підстав для
прокурорського втручання не має, хоча
обставини справи були одні й ті самі. З
вказаним рішенням комісії вона не
згодна, з підстав його незаконності та
прийняття з порушенням законодавства,
тому просить суд визнати його
незаконним та скасувати, та зобов'язати
відповідача відновити їй статус
інваліда війни.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позов підтримав та
наполягали на його задоволенні у
повному обсязі.

Представники відповідача пред'явлений
до управління позов не визнали, надали
суду заперечення на позов. В
обґрунтування своєї позиції зазначив,
що позивачем пропущений строк
звернення до адміністративного суду,
тому у позові слід відмовити. Також
зазначив, що дійсно на обліку в УПСЗН
Ясинуватської райдержадміністрації
перебуває позивач як інвалід війни.
Статус інвалідності позивачу було
встановлено 01.03.1994 р. та видано довідку
№ 903, яка підтверджує цей статус. Але
встановлення цього статусу на той час
було безпідставним та з порушенням
вимог законодавства, тому що на той час
позивач не мала будь-якої групи
інвалідності, а вперше її отримала лише
17.05.1995р., причиною інвалідності
встановлено загальне захворювання.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 7 ЗУ « Про
статус ветеранів війни гарантії їх
соціального захисту» (у редакції що
діяла на той час) до інвалідів війни
належали особи малолітніх (яким на
момент ув'язнення не виповнилося 14
років) в'язнів фашистських концтаборів
та інших місць примусового тримання.
Позивач у Німеччині була разом з
матір'ю, яка в свою чергу не перебувала
в місцях загального тримання, а
працювала у бауєра. При цьому,
відповідач посилаючись на положеннями
ст. 1 ЗУ «Про жертви нацистських
переслідувань» в якій чітко визначені
поняття місць загального тримання та
концтаборів, обґрунтовує свої
заперечення тим, що позивач не
перебувала у вищезазначених місцях, а
тому не має підстав для встановлення їй
статусу інвалідності. Зазначав, що у
зв'язку з тим, що підтверджений факт
примусової праці матері позивача, а не
її самої, то і підстав для встановлення
статусу інвалідності немає.

Заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача, дослідивши
додані сторонами документи, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких грунтуються
позовні вимоги та заперечення,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду спору по суті,
суд приходить до висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом під час судового розгляду
встановлені наступні фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносини:

Позивачка ОСОБА_5 (попереднє прізвище -
ОСОБА_6) народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі
Городня Вітебської області, згідно
копії паспорта серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Згідно з випискою з акту огляду ВО ЛТЕК
серії 2-18 АЖ № 259631 від 17.05.1995р., позивачу
встановлено ІІІ групу інвалідності
безстроково, з основним діагнозом -
віддаленні наслідки травми отриманої
у концтаборі у 1941 році. (а.с. 22).

Факт наявності травми у позивача
отриманої багато років тому
підтверджується також актом
судово-медичного обстеження № 343 від
23.11.12р. в якому зазначено, що
«локалізація, характер та властивості
рубців на тілі ОСОБА_1 свідчать про те,
що вони мають довголітню давність,
виникли внаслідок заживлення поранень,
отриманих зі слів позивача у 1941 році у
концтаборі внаслідок розриву снаряду»
(а.с. 19).

Згідно відповіді обласної МСЕК від
02.03.2012р. № 26, позивач первинно оглянута
17.05.1995р. міжрайонною МСЕК № 1 м.
Донецька, визнана інвалідом ІІІ групи
безстроково за загальним
захворюванням. 16.07.2002р. повторно
оглянута обласною МСЕК № 3. Рішенням
МСЕК підтверджена ІІІ група
інвалідності безстроково за загальним
захворюванням.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК
серії 10 ААБ № 375504 від 29.10.2012р. у
результаті повторного огляду позивачу
встановлено ІІ групу інвалідності
безстроково за загальним
захворюванням.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2
виданого 12.08.2010р. виданого УПСЗН
Ясинуватської РДА ОСОБА_1 є інвалідом
ІІІ групи і має право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни та інвалідів війни
(а.с. 30).

Судом встановлено, та це не оспорюється
сторонами, що 1 березня 1994 року на
підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» № 3551 от 22.10.1993р.
(надалі - Закон № 3551) позивачу був
встановлений статус інваліда війни,
підтвердженням чого є довідка № 903 від
01.03.1994р. копія якої міститься в
матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 3551 до
інвалідів війни належать особи з числа
військовослужбовців діючої армії та
флоту, партизанів, підпільників,
працівників, які стали інвалідами
внаслідок поранення, контузії,
каліцтва, захворювання, одержаних під
час захисту Батьківщини, виконання
обов'язків військової служби
(службових обов'язків) чи пов'язаних з
перебуванням на фронті, у
партизанських загонах і з'єднаннях,
підпільних організаціях і групах та
інших формуваннях, визнаних такими
законодавством України, в районі
воєнних дій, на прифронтових дільницях
залізниць, на спорудженні оборонних
рубежів, військово-морських баз та
аеродромів у період громадянської та
Великої Вітчизняної воєн або з участю в
бойових діях у мирний час.

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 (у
редакції що діяла на час встановлення
інвалідності) до інвалідів війни
належали також особи з числа
малолітніх (яким на момент ув'язнення
не виповнилося 14 років) в'язнів
фашистських концтаборів та інших місць
примусового тримання.

Враховуючи встановлені обставини
справи, суд приходить до висновку, що
підставою встановлення позивачу
інвалідності був факт перебування у
місцях примусового тримання а не факт
отримання поранення у воєнні роки,
оскільки на час надання статусу
інваліда війни, позивач не мала
будь-якої групи інвалідності за станом
здоров'я.

Згідно довідки управління Вітебської
області при комітеті державної безпеки
Республіки Бєларусь № 10/29914 від 10.03.1995р.
в період окупації родина позивача
проживала у селищі Городня Вітебської
області. Мати позивача, ОСОБА_6, у період
німецької окупації була примусово
вивезена до Германії (дата не вказана),
де працювала у господарстві поміщика.
Після реєстрації та перевірки 30.07.1945
року відбула на батьківщину. У
реєстраційному листі на ім'я ОСОБА_6
заповненому у таборі № 218 (м. Мальхін)
зазначено, що «з нею слідували діти: син
- ОСОБА_7 - 12 років, та донька ОСОБА_8 1938
р.н.» (а.с. 28).

Судом встановлено, що у зв'язку з тим, що
у довідці № 10/29914 від 10.03.1995р. невірно
була зазначена дата народження
позивача, вона звернулася до суду з
заявою про встановлення факту, що має
юридичне значення. Рішенням
Ясинуватського районного суду
Донецької області від 13.03.1995р.
встановлено факт належності довідки №
10/29914 від 10.03.1995р., виданої комітетом
держбезпеки м. Вітебська республіки
Бєларусь, ОСОБА_9, яка народилася
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 29).

Факт примусового вивезення родини
позивача до Германії підтверджується
також архівною довідкою № 06-05/Ж-37/р від
26.03.2012р. державного архіву Вітебської
області, в якій зазначено, що «В
матеріалах репатріації, складених зі
слів ОСОБА_6 та підписаних нею, маються
наступні дані: в період німецької
окупації (дата не вказана) примусово
вивезена до Германії, м. Ренсбург, с.
Папенкамп. Працювала на хазяїна. Коли
та ким була визволена не вказано.
Перевірку і реєстрацію пройшла у
таборі № 218 м. Малькин 25.06.1945 року,
звідки відбула на батьківщину 30.07.1945р. У
реєстраційному листі табору № 218 м.
Малькин, заповненому 25.06.1945р., ОСОБА_6
зазначила, що разом з нею знаходяться
її діти: син - ОСОБА_7, 12 років (дата
народження не вказана), донька - ОСОБА_8,
1938 року народження (число та місяць не
вказані)»

Враховуючи наведене, суд вважає
встановленим той факт, що позивач у
віці 7 (сім) років, була примусово
вивезена на територію іншої держави, де
проходила реєстрацію у таборі та
примусово трималася з 26.06.1945р. по
30.07.1945р.

Таким чином, суд встановив, що саме
перебування позивача у годи німецької
окупації на територій Германії було
підставою для визнання її інвалідом
війни у 1994р. на підставі п. 3 ч. 2 ст. 7
Закону № 3551 (у редакції що діяла на час
встановлення інвалідності). Враховуючи
наведене, суд критично ставиться до
посилання відповідача на те, що
оскільки матеріалами справи
підтверджений факт примусової праці
матері позивача, а не її самої, то і
підстав для встановлення статусу
інваліда війни у позивача не має.
Законом діючим на той час, для
встановлення статусу інваліда війни,
необхідною умовою було встановлення
факту лише перебування у місцях
примусового тримання а не факту
примусової праці.

Судом встановлено, що згідно з витягом
з протоколу № 1 від 29.03.2012р. комісії з
проведення роботи по перевірці
встановлених статусів відповідно до
законів України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», «Про жертви нацистських
переслідувань», «Про соціальний статус
дітей війни» було проведено справи
пільговиків, а саме справу ОСОБА_1.
Рішення комісії за результатами
перевірки було наступним: «Відповідно
до вимог п.8 ст. 7 ЗУ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» до інвалідів
війни належать особи, які стали
інвалідами внаслідок поранення,
захворювання, одержаних під час
захисту Батьківщини у період ВОВ, або
стали інвалідами із зазначених причин
у неповнолітньому віці у воєнні та
повоєнні роки. Причина інвалідності у
ОСОБА_1 «Загальне захворювання». В
зв'язку з цим статус інваліда війни у
ОСОБА_1 зняти».(а.с. 7).

Суд зазначає, що відповідно до п. 8 ч. 2
ст. 7 Закону № 3551 (у редакції що діяла на
час прийняття оскаржуваного рішення)
до інвалідів війни також належать
інваліди з числа осіб, які брали
безпосередню участь у бойових діях під
час Великої Вітчизняної війни та війни
з Японією, та осіб, які у
неповнолітньому віці були призвані чи
добровільно вступили до лав Радянської
Армії і Військово-Морського Флоту під
час військових призовів 1941 - 1945 років і
стали інвалідами внаслідок загального
захворювання або захворювання,
отриманого під час проходження
військової служби чи служби в органах
внутрішніх справ, державної безпеки,
інших військових формуваннях.

Таким чином судом встановлено, що
комісія приймаюче оскаржуване рішення
посилалася на неіснуючу норму Закону.
Крім того, враховуючи, що статус
інвалідності позивачу був наданий на
тій підставі, що вона вважалася особою,
котрі були ув'язнені у фашистських
концтаборах та інших місцях
примусового тримання, то і позбавити
цього статусу можна на підставі зміни
або припинення тих обставин, що
вважалися встановленими для надання
відповідного статусу.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на норми Закону України
«Про жертви нацистських
переслідувань» від 23.03.2000р. № 1584
(надалі - Закон № 1584) в яких надано
нормативне визначення понять
«концентраційний табір» та «інші місця
примусового тримання та місця
примусових робіт», оскільки цей закон
був прийнятий у 2000 році та не має
зворотної дії у часі. Згідно статті 5 ЦК
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Відповідно до
ст. 58 Конституції України закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

З огляду на те, що статус інвалідності
надавався позивачу у 1994р., положення
Закону № 1584 не можуть застосовуватися
до правовідносин, які виникли до вступу
його у дію.

Суд вважає безпідставними та
необгрунтованими посилання
відповідача на норми Закону України
«Про жертви нацистських
переслідувань», щодо процедури
встановлення статусу жертви
нацистських переслідувань та порядку
видачі відповідного посвідчення,
оскільки вони не стосуються предмету
позову. Предметом спору у даній справі
є правомірність позбавлення статусу
інваліда війни а не статусу жертви
нацистських переслідувань.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд зазначає, що факт порушення
законодавства при прийнятті
оскаржуваного рішення встановлений
також прокурорською перевіркою. Згідно
відповіді Ясинуватської міжрайонної
прокуратури від 15.06.2012р. № 05-46-2231 вих-12
перевіркою на заяву позивача
встановлено, що відповідач не мав
повноважень скасовувати статус
інваліда війни, тому прокурором
внесено подання на ім'я начальника
УПСЗН Ясинуватської РДА про скасування
рішення комісії від 29.03.2012р. та
відновлення позивачу статусу інваліда
війни (а.с. 15-16).

Згідно відповіді Ясинуватської
міжрайонної прокуратури від 18.06.2013р. №
05-49-2322 вих-13, перевіркою на повторну
заяву позивача щодо оскарження
прийнятого комісією рішення вказано,
що одним і тим же органом, від одного і
того ж громадянина з одного і того ж
питання повторні звернення не
розглядаються, тому підстав для
прокурорського втручання не має (а.с.
17-18).

Згідно вимог ст. 6 Конституції України
органи законодавчої і виконавчої влади
здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах
та відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

За приписами ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості. Суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин, у тому числі
щодо виявлення та витребування доказів
з власної ініціативи.

Норми ст. 69 цього ж Кодексу визначають,
що доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці данні
встановлюються судом на підставі
пояснень осіб та їхніх представників,
показань свідків, письмових і речових
доказів, висновків експертів. Докази
суду надають особи, які беруть участь у
справі.

У відповідності зі ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на яких грунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі ст. 86 КАС України, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на їх безпосередньому,
всебічному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суду не надано беззаперечних доказів,
що підтверджували б обставини на які
посилається відповідач.

Враховуючи вищевикладене суд вважає,
що в матеріалах справи наявні належні і
достатні докази того, що позивач є
інвалідом війни в розумінні п. 3 ч.2 ст. 7
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» (у редакції що діяла на момент
встановлення інвалідності), а
відповідач - Управління праці та
соціального захисту населення
Ясинуватської районної державної
адміністрації безпідставно позбавив
позивача статусу інваліда війни, а тому
суд дійшов до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Таким чином, сплачений
при зверненні до суду позивачем
судовий збір у розмір 34,41 грн., підлягає
стягненню на користь позивача з
Державного бюджету України.

На підставі Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та керуючись
ст.ст. 69-71,76, 79, 86, 158, 159, 160, 162, 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В
И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення
Ясинуватської районної державної
адміністрації - про визнання
противоправним та скасування рішення
про зняття статусу інваліда війни та
зобов'язання поновити статус інваліда
війни - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення комісії (протокол № 1) від
29.03.2012р. при УПСЗН Ясинуватської
районної державної адміністрації з
проведення роботи по перевірці
встановлених статусів відповідно до
законів України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», «Про жертви нацистських
переслідувань», «Про соціальний статус
дітей війни».

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Ясинуватської районної державної
адміністрації поновити ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, статус інваліда війни з
правом одержання соціальних пільг з
29.03.2012р.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 34,41 грн. (тридцять чотири
гривні, 41 копійка).

Постанова може бути оскаржена до
Апеляційного суду Донецької області
через Ясинуватський міськрайонний суд
Донецької області.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня проголошення рішення або протягом
десяти днів з дня отримання копії
даного рішення.

Суддя: О. І. Гаврилюк