Справа № 815/3098/13-а
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3098/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року 15 год.
36 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді
Тарасишиної О.М.,

судді
Завальнюка І.В.,

судді
Потоцької Н.В.,

за участю секретаря
Слободянюка К.С.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідачів
Фомічової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі адміністративну
справу за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства внутрішніх справ України,
ГУМВС України в Одеській області про
визнання наказів незаконними та їх
скасування, поновлення на посаді,
стягнення грошового забезпечення за
час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний
позов ОСОБА_3 до Міністерства
внутрішніх справ України, ГУМВС
України в Одеській області про
визнання наказів Міністерства
внутрішніх справ України № 1173 о/с від
29.12.2012р., № 31 о/с від 17.01.2013р. в частині, що
стосується ОСОБА_3, а також наказу
ГУМВС України в Одеській області № 30
о/с від 23.01.2013р. в частині звільнення
позивача незаконними та їх скасування,
поновлення на посаді, стягнення
грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу.

22.04.2013 року по даній справі Ухвалою
Одеського окружного адміністративного
суду суддя Бжассо Н.В. задовольнила
заяву про самовідвід.

У зв'язку з самовідводом с. Бжассо Н.В.,
справа була допущена для розподілу
іншому судді системою автоматичного
розподілу справ, за результатами якої
справу було передано судді
Гусеву О.Г.

25.04.2013 року Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду справа була
прийнята до провадження суддею
Гусевим О.Г.

07.05.2013 року Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду даний позов був
залишений без розгляду.

08.08.2013 року Ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_3 було
задоволено частково, а по справі було
постановлено нову ухвалу про залишення
позову без розгляду.

07.11.2013 року Ухвалою Вищого
адміністративного суду України
касаційну скаргу ОСОБА_3 було
задоволено, ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 08.08.2013 року скасовано, а справу
направлено для продовження розгляду
до суду першої інстанції.

27.11.2013 року Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду справа була
прийнята до провадження суддею
Гусевим О.Г.

У зв'язку з самовідводом с. Гусева О.Г.,
справа була допущена для розподілу
іншому судді системою автоматичного
розподілу справ, за результатами якого
справу було передано головуючому
судді Тарасишиній О.М.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013 року
адміністративну справу прийнято до
свого провадження.

У судовому засіданні 17.04.2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі, згідно
яких просив суд визнати незаконним та
скасувати наказ МВС України № 1173 ос від
29.12.2012 в частині, що стосується першого
заступника начальника Головного
управління МВС України в Одеській
області генерал-майора міліції ОСОБА_3;
визнати незаконним та скасувати наказ
МВС України № 31 ос від 17.01.2013 в частині,
що стосується першого заступника
начальника Головного управління МВС
України в Одеській області
генерал-майора міліції ОСОБА_3; визнати
незаконним та скасувати наказ ГУМВС
України в Одеській області № 30 ос від
23.01.2013 року в частині звільнення з ОВС
першого заступника начальника
Головного управління МВС України в
Одеській області генерал-майора
міліції ОСОБА_3; поновити
генерал-майора міліції ОСОБА_3 на
посаді першого заступника начальника
Головного управління МВС України в
Одеській області; стягнути з ГУМВС
України в Одеській області грошове
забезпечення за час вимушеного
прогулу; допустити негайне виконання
постанови в частині поновлення на
посаду.

Представник відповідачів у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі, просив суд відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог
повністю, в тому числі посилаючись на
письмові заперечення надані суду
раніше.

Вислухавши пояснення сторін у справі,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Під час розгляду адміністративної
справи та згідно наявних матеріалів у
справі судом встановлено, що позивач
відповідно до записів в його особовій
справі проходив державну службу в
органах внутрішніх справ з присвоєнням
спеціального звання «генерал- майор
міліції». Правовий статус позивача у
вказаних правовідносинах визначений
ст.9 Закону України «Про державну
службу», за якими регулювання
правового становища державних
службовців, що працюють в апараті
органів внутрішніх справ, здійснюється
відповідно до цього Закону.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про
міліцію» також визначено, що особовий
склад міліції складається з
працівників, що проходять державну
службу в підрозділах міліції, яким
відповідно до чинного законодавства
присвоєно спеціальні звання.

Наказом МВС України № 1173 о/с від 29.12.2012р.
на підставі протоколу засідання
кадрової комісії МВС від 27.12.2012 року № 7,
відповідно до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України
генерал-майору міліції ОСОБА_3, першому
заступнику начальника Головного
управління МВС України в області
вирішено не продовжувати строк служби
в органах внутрішніх справ понад
граничний вік.

Наказом МВС України № 31 від 17.01.2013 року
у відповідності до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України звільнено у
відставку за п. 65 «а» (за віком)
генерал-майора міліції ОСОБА_3, першого
заступника начальника Головного
управління МВС України в області (Том 2
а.с. 68).

На підставі наказу МВС України № 31 від
17.01.2013 року Наказом ГУМВС України в
Одеській області № 30 о/с від 23.01.2013 року
у відповідності до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України звільнено у
відставку за п. 65 «а» (за віком)
генерал-майора міліції ОСОБА_3, першого
заступника начальника Головного
управління МВС України в області 23
січня 2013 року (Том 2 а.с. 73).

23.01.2013 року року на адресу позивача були
направлені телеграми із повідомленням,
що наказом МВС України від 29.12.2012 № 1173
о/с позивачу не продовжено термін
перебування на службі в органах
внутрішніх справ України, наказом
Головного управління МВС України в
Одеській області від 23.01.2013 № 30 о/с на
підставі наказу МВС України від 17.01.2013
№ 31 о/с для ознайомлення з наказами, а
також отримання трудової книжки та
військового квитка, позивача
повідомлено про необхідність прибуття
до управління кадрового забезпечення
ГУМВС України в Одеській області.
Згідно поштових повідомлень телеграми
направлені на адреси позивача у м.
Одеса, вул. Ланжеронівська, 10 та
Катерининська, 22 були вручені особисто
позивачу (Том 2 а.с. 79,80)

Крім того, 22.01.2013 о 16.10 в телефонному
режимі ОСОБА_3 був повідомлений що
наказом МВС України від 29.12.2012 № 1173 о/с
йому не продовжено термін перебування
на службі в органах внутрішніх справ
України та від 17.01.2013 року № 31 о/с про
його звільнення у відставку про що було
складено відповідний акт (Том 2 а.с. 82).

Статтею 43 Конституції України кожному
гарантовано право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
він вільно погоджується. Держава
створює умови для повного здійснення
громадянами права на працю, гарантує
рівні можливості у виборі професії та
роду діяльності, реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб. Кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції
України зобов'язано органи державної
влади та їх посадових осіб діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Відповідно до пункту 15 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Спірні відносини публічної служби з
приводу прийняття громадян на службу в
органи внутрішніх справ, її
проходження та звільнення з неї
урегульовані спеціальним
законодавством, до якого належать в
тому числі Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, затверджене
Постановою Кабінету Міністрів України
від 29.07.1991р. за № 114, Закон України "Про
міліцію".

Відповідно до Закону України "Про
міліцію", міліція в Україні - державний
озброєний орган виконавчої влади, який
захищає життя, здоров'я, права і свободи
громадян, власність, природне
середовище, інтереси суспільства і
держави від протиправних посягань.

Діяльність міліції, відповідно до ст. 3
цього Закону, будується на принципах
законності, гуманізму, поваги до особи,
соціальної справедливості, взаємодії з
трудовими колективами, громадськими
організаціями й населенням.

Стаття 4 Закону України «Про міліцію»
зазначає, що правовою основою
діяльності міліції є: Конституція
України, цей Закон, інші законодавчі
акти України, постанови Верховної Ради
України, укази Президента України,
постанови Кабінету Міністрів України,
нормативні акти Міністерства
внутрішніх справ України, Загальна
декларація прав людини, міжнародні
правові норми, ратифіковані у
встановленому порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
міліцію» права і обов'язки, організація
роботи та структура підрозділів
міліції визначаються положеннями, які
затверджуються Міністром внутрішніх
справ України відповідно до цього
Закону. У своїй діяльності міліція
підпорядковується Міністерству
внутрішніх справ України. В областях,
містах, районах міліцією, крім
транспортної, керують відповідно
начальники головних управлінь,
управлінь Міністерства внутрішніх
справ України в області, місті,
начальники міських і районних відділів
(управлінь) головних управлінь,
управлінь Міністерства внутрішніх
справ України в області, місті.

Відповідно до вимог статті 18 Закону
України «Про міліцію» порядок та умови
проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ, затвердженим
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховної Ради України від
12 вересня 1991 року «Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу РСР»
встановлено, що до прийняття
відповідних актів законодавства
України на території республіки
застосовуються акти законодавства
Союзу РСР з питань, які не врегульовані
законодавством України, за умови, що
вони не суперечать Конституції і
законам України.

Таким чином до спірних правовідносин,
також підлягає застосуванню Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР,
затверджене постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Пунктами 7 й 8 Положення
передбачено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу залежно від присвоєних їм
спеціальних звань перебувають на
службі в органах внутрішніх справ,
зокрема генерал-майори міліції,
генерал-майори внутрішньої служби,
генерал-лейтенанти міліції та
генерал-лейтенанти внутрішньої служби
- 55 років .

Особи середнього, старшого і вищого
начальницького складу, які досягли
встановленого для них пунктом 7 цього
Положення віку, підлягають звільненню
в запас з постановкою на військовий
облік або у відставку. При необхідності
на службі в органах внутрішніх справ
можуть бути залишені на строк до п'яти
років генерал-майори міліції,
генерал-майори внутрішньої служби,
генерал-лейтенанти міліції,
генерал-лейтенанти внутрішньої служби
- Міністром внутрішніх справ.

Судом встановлено, що рапорт про
продовження строку служби в органах
внутрішніх справ позивач не подавав і
до керівництва з цим питанням не
звертався.

Таким чином, звільняючи позивача зі
служби в органах внутрішніх справ
України у 55-річному віці в відставку за
віком відповідачі діяли в межах
наданої компетенції відповідно до
вимог законодавства та не порушували
права та законні інтереси позивача.

Питання щодо можливості залишення на
службі в органах внутрішніх справ
після досягнення особою граничного
віку, передбаченої пунктом 8 Положення,
на який посилався позивач
обґрунтовуючи свої вимоги, вирішується
безпосередньо керівником за умови
необхідності такого продовження
строку служби.

Таким чином, зазначеним пунктом
Положення №114 закріплено саме право
начальника на залишення на строк до
п'яти років особи середнього і старшого
начальницького складу або продовження
їх строку служби в органах внутрішніх
справ , а не його обов'язок.

Що стосується посилання представника
позивача на Закон України «Про
військовий обов'язок і військову
службу», як на норму яка повинна бути
застосована до позивача, суд зазначає,
що під час розгляду адміністративної
справи судом було встановлено, що
позивач не мав військового звання, а
мав спеціальне звання «генерал- майор
міліції», відтак, положення вказаного
закону не застосовуються до позивача.

Що стосується твердження представника
позивача про неможливість звільнення
ОСОБА_3 під час його знаходження на
лікарняному, суд зазначає наступне.

Під час розгляду адміністративної
справи, позивач надав суду на
підтвердження перебування на
лікарняному на момент звільнення
виписні епікризи видані міською
клінічною лікарнею № 9 ім. проф.
Мінакова А.І., № 10420, в якому міститься
інформація, в тому числі щодо
знаходження на стаціонарному
лікуванні з 17.12.2012 року по 14.01.2013 рік (Том
1 а.с. 11-12) № 2082, в якому міститься
інформація, в тому числі щодо
знаходження на стаціонарному
лікуванні з 18.02.2013 року по 15.03.2013 рік (Том
1 а.с. 7-8), а також виписку з історії
хвороби № 527 в якій міститься
інформація, в тому числі щодо
надходження позивача до лікарні 15.01.2013
року та виписки з лікарні 15.02.2013 року
(Том 1 а.с. 9-10).

Суд зазначає, що відповідно до
Інструкції про порядок видачі
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затверджену наказом Мінохорони
здоров'я України 13.11.2011 року за № 455
(Зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 4 грудня 2001 р. за N 1005/6196),
тимчасова непрацездатність
працівників засвідчується листком
непрацездатності. Видача інших
документів про тимчасову
непрацездатність забороняється, крім
випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17,
2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. В свою чергу
виписний епікриз є лише заключною
частиною карти стаціонарного хворого
та є стислим висновком лікаря про
перебіг хвороби.

Відтак, суд дійшов висновку, що в даному
випадку, тимчасова непрацездатність
позивача повинна бути підтверджена
виключно листком непрацездатності, а
не наданими виписним епікризом та
виписки з історії хвороби видані
міською клінічною лікарнею № 9 ім. проф.
Мінакова А.І.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення.

З аналізу вказаної правової норми
випливає, що рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень повинні бути прийняті чи
здійснені в межах компетенції
відповідного органу та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, не порушувати інтересів
держави, прав та інтересів фізичних та
юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), відповідати вимогам
діючого законодавства.

Встановлення невідповідності
діяльності суб'єкта владних
повноважень хоча б одному із
зазначених критеріїв для оцінювання
його рішень, дій та бездіяльності може
бути підставою для задоволення
адміністративного позову, однак лише
за умови, що встановлено порушення
прав, свобод та інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 1 ст.71 КАС України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до ст.43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визначаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що відповідачами виконано у
повному обсязі покладених на них прав
та обов'язків передбачених чинним
законодавством України при звільнені
позивача.

З урахуванням зазначеного, на підставі
встановлених в судовому засіданні
фактів та обставин, враховуючи, що
мотивація та докази, наведені
позивачем у позові, не дають
адміністративному суду підстав для
постановлення висновків, які б
спростовували правову позицію
представника відповідачів, а позивачем
не доведено суду обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, відтак,
позовні вимоги в частині визнання
наказів Міністерства внутрішніх справ
України № 1173 о/с від 29.12.2012р., № 31 о/с від
17.01.2013р. в частині, що стосується ОСОБА_3,
а також наказу ГУМВС України в
Одеській області № 30 о/с від 23.01.2013р. в
частині звільнення позивача не
підлягають задоволенню. Згідно п.24
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ УРСР,
затвердженого Постановою КМ УРСР від
29.07.1991 р. № 114 у разі незаконного
звільнення або переведення на іншу
роботу особи рядового, начальницького
складу органів внутрішніх справ
підлягають поновленню на попередній
роботі (посаді). У разі поновлення на
роботі (посаді) орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно вирішує
питання про виплату особі рядового і
начальницького складу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік.

Оскільки під час розгляду
адміністративної справи, суд дійшов
висновку, що порушень чинного
законодавства з боку відповідачів при
звільненні позивача не допущено, а
відтак відсутні підстави для
скасування оскаржуваних наказів та, як
наслідок, поновлення позивача на
посаді та стягнення грошового
утримання за час вимушеного прогулу.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України у
судовому засіданні 17.04.2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Складення постанови
у повному обсязі відкладено, про що
згідно вимог ч. 2 ст. 167 КАС України
повідомлено після проголошення
вступної та резолютивної частин
постанови у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх
справ України, ГУМВС України в Одеській
області про визнання наказів
Міністерства внутрішніх справ України
№ 1173 о/с від 29.12.2012р., № 31 о/с від 17.01.2013р.
в частині, що стосується ОСОБА_3, а також
наказу ГУМВС України в Одеській
області № 30 о/с від 23.01.2013р. в частині
звільнення позивача незаконними та їх
скасування, поновлення на посаді,
стягнення грошового забезпечення за
час вимушеного прогулу - відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Якщо рішення було прийняте у
письмовому провадженні або без виклику
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії такого рішення.
Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у
відповідності зі статтею 254 КАС
України.

Повний текст постанови підписано
колегією суддів 18.04.2014 року.

Головуючий суддя
О.М. Тарасишина

Суддя
І.В. Завальнюк

Суддя
Н.В. Потоцька

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх
справ України, ГУМВС України в Одеській
області про визнання наказів
Міністерства внутрішніх справ України
№ 1173 о/с від 29.12.2012р., № 31 о/с від 17.01.2013р.
в частині, що стосується ОСОБА_3, а також
наказу ГУМВС України в Одеській
області № 30 о/с від 23.01.2013р. в частині
звільнення позивача незаконними та їх
скасування, поновлення на посаді,
стягнення грошового забезпечення за
час вимушеного прогулу - відмовити
повністю.

18 квітня 2014 року.