Справа № 2а/1270/3831/12
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/50107/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
ТОВ "Плодорозсадник "Ломоватський" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и в :

У травні 2012 року Луганське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, звернулося до суду із
вказаним позовом, в якому просило
стягнути з ТОВ "Плодорозсадник
"Ломоватський"
адміністративно-господарські санкції
та пеню за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2011 році у розмірі 8894,56 грн.,
з яких 49,56 грн. - пеня.

В обґрунтування позову зазначено, що
відповідачем не виконується норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, а тому йому нараховано
штрафні санкції, які сплачено не було.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 липня 2012
року, у задоволенні адміністративного
позову відмовлено за
необгрунтованістю.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій з підстав
порушення норм матеріального і
процесуального права та прийняти нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав і
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових та
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Преамбулою Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Закону) встановлено, що
цей Закон визначає основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні і
гарантує їм рівні з усіма іншими
громадянами можливості для участі в
економічній, політичній і соціальній
сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість
інвалідам вести повноцінний спосіб
життя згідно з індивідуальними
здібностями і інтересами.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-XII (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV "Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість" зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-XII доповнено статтею 181, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частина друга статті 19 Закону покладає
відповідальність за незабезпечення
наведеним нормативів на керівників
відповідних підприємств. Підприємства
(об'єднання), установи і організації, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду України соціального захисту
інвалідів штрафні санкції, сума яких
визначається у розмірі середньої
річної заробітної плати на
відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом (частина перша статті 20
Закону).

Згідно ст. 20 Закону передбачено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Норматив робочих місць для інвалідів у
відповідача згідно вимог ст. 19 Закону,
становить 1 чоловік, що відповідає
встановленому нормативу, оскільки за
даними звіту ТОВ "Плодорозсадник
"Ломоватський" форми № 10-ПІ за 2011 рік
середньооблікова кількість штатних
працівників на підприємстві становить
10 чол. За даними цього звіту
середньооблікова кількість штатних
працівників - інвалідів на
підприємстві становить 0 чол., що менше
встановленого нормативу.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, відповідач лише
у липні - грудні 2011 року направляв до
місцевого центру зайнятості звіти
форми 3-ПН із зазначенням однієї
вакантної посади для інвалідів. При
цьому протягом шести місяців, тобто з
січня 2011 року по липень 2011 року, ці
звіти до відповідного центру
зайнятості не подавались, що є
порушенням статті 20 Закону України
«Про зайнятість населення».

Відсутність доказів щомісячного
направлення до центру зайнятості
інформації (звітів № 3-ПН) про наявність
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів свідчить про те, що
відповідач в повному обсязі не виконав
вимоги по інформуванню державних
органів щодо наявних вакансій для
працевлаштування інвалідів чим
фактично порушив норму ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні",
оскільки позбавив компетентний
державний орган можливості направити
інвалідів для працевлаштування.

Таким чином, ТОВ "Плодорозсадник
"Ломоватський" не забезпечило
встановлення нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів за
січень-червень 2011 року та добровільно
не сплатило за вказаний період
адміністративно-господарські санкції
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, як це передбачено ч. 4 ст. 20
Закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.220 КАС України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

У зв'язку з наведеним рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно повно та всебічно з'ясувати
всі обставини справи, вірно
застосувати норми матеріального і
процесуального права, що регулюють
спірні правовідносини, та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 липня 2012
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я. Олендер