Справа № К/9991/5582/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/5582/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В.
(доповідач), суддів:Бутенка
В.І., Заїки М.М., - провівши в порядку
касаційного провадження попередній
розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до
Кабінету Міністрів України,
Міністерства праці та соціальної
політики України, Управління праці та
соціального захисту населення міста
Славутич Київської області про
визнання підпункту «е» пункту 1
постанови Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року № 836 нечинним та
перерахунок одноразової компенсації,
за касаційною скаргою Кабінету
Міністрів України на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом про визнання підпункту «е»
пункту 1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 26 липня
1996 року № 836 (далі - Постанова № 836)
нечинним та перерахунок одноразової
компенсації. Свої вимоги мотивує тим,
що оспорюваний підпункт «е» пункту 1
Постанови № 836 суперечить Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі -
Закон № 796-ХІІ), яким встановлено
кратність одноразової компенсації, а
саме: в частині встановлення розміру
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю в розмірі 284,40
гривень. Позивач вважає, що незаконними
діями Управління праці та соціального
захисту населення міста Славутич
Київської області по відмові у виплаті
йому, інваліду ІІ групи внаслідок
захворювання, яке пов'язане з роботами
по ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, належної грошової
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю при ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС, та
бездіяльністю Кабінету Міністрів
України, яка проявилась у тому, що
відповідно до Закону № 796-ХІІ Урядом не
внесено змін до оспорюваної Постанови
№ 836 про розмір виплат відповідно до
мінімальної заробітної плати, що
склалась на час встановлення
інвалідності, порушуються його права.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 25 січня 2007 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста
Києва від 26 жовтня 2007 року рішення суду
першої інстанції скасовано, позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано
нечинним підпункт «е» пункту 1
Постанови № 836. Зобов'язано Управління
праці та соціального захисту населення
міста Славутич Київської області
провести позивачеві перерахунок
одноразової компенсації виходячи з 45
мінімальних заробітних плат (у розмірі
14655,60 гривень). У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 25 березня 2009 року постанову
Апеляційного суду міста Києва від 26
жовтня 2007 року у частині покладення на
Управління праці та соціального
захисту населення міста Славутич
Київської області зобов'язання
проведення позивачеві ОСОБА_4
перерахунку одноразової компенсації
виходячи з 45 мінімальних заробітних
плат, розміром 14655,60 гривень, - залишено
без змін. У частині визнання законності
та відповідності правовим актам вищої
юридичної сили нормативно-правового
акту - скасовано та в цій частині справу
направлено на новий апеляційний
розгляд.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року апеляційну скаргу позивача
задоволено частково. Позовні вимоги
ОСОБА_4 щодо визнання нечинним
підпункту «е» пункту 1 Постанови № 836
задоволено частково. Визнано нечинними
абзаци 2, 3, 4 підпункту «е» пункту 1
Постанови № 836. В іншій частині у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник
Кабінету Міністрів України,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року та залишити в силі постанову
Печерського районного суду міста Києва
від 25 січня 2007 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судом норм матеріального
і процесуального права в межах
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

За приписами частини 1 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно статті 104 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення в
суд з вказаним позовом) до
адміністративного суду має право
звернутися з адміністративним позовом
особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. Суб'єкт
владних повноважень має право
звернутися до адміністративного суду у
випадках, встановлених законом.

Особливості провадження у справах щодо
оскарження нормативно-правових актів
врегульовані статтею 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Правила цієї статті поширюються на
розгляд адміністративних справ щодо
законності (крім конституційності)
постанов Верховної Ради України,
указів та розпоряджень Президента
України, постанов та розпоряджень
Кабінету Міністрів України, постанов
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим (пункт 1 частини 1 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Згідно частини 8 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд може визнати нормативно-правовий
акт незаконним чи таким, що не
відповідає правовому акту вищої
юридичної сили, повністю або в окремій
його частині.

Кабінет Міністрів України є вищим
органом у системі органів виконавчої
влади. Кабінет Міністрів України
відповідальний перед Президентом
України і Верховною Радою України,
підконтрольний і підзвітний Верховній
Раді України у межах, передбачених цією
Конституцією. Кабінет Міністрів
України у своїй діяльності керується
цією Конституцією та законами України,
а також указами Президента України та
постановами Верховної Ради України,
прийнятими відповідно до Конституції
та законів України (стаття 113
Конституції України).

Кабінет Міністрів України забезпечує
проведення фінансової, цінової,
інвестиційної та податкової політики;
політики у сферах праці й зайнятості
населення, соціального захисту, освіти,
науки і культури, охорони природи,
екологічної безпеки і
природокористування (пункт 3 статті 116
Конституції України).

Кабінет Міністрів України в межах
своєї компетенції видає постанови і
розпорядження, які є обов'язковими до
виконання. Акти Кабінету Міністрів
України підписує Прем'єр-міністр
України. Нормативно-правові акти
Кабінету Міністрів України,
міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади підлягають
реєстрації в порядку, встановленому
законом (стаття 117 Конституції України).

З матеріалів справи вбачається, що
розглядаючи позовні вимоги в частині
визнання нечинним підпункту «е» пункту
1 Постанови № 836 апеляційний
адміністративний суд правильно
встановив, що предметом спору в даній
справі є нормативно-правовий акт
(постанова Кабінету Міністрів України),
тобто рішення суб'єкта владних
повноважень, яке містить норми права,
що поширюють свою дію на невизначене
або визначене загальними ознаками коло
осіб і які призначені для
неодноразового застосування щодо
цього кола осіб. Під поняттям
нормативно-правого акту розуміють
офіційний письмовий документ,
прийнятий чи виданий уповноваженим на
це суб'єктом у визначеній законом формі
та за встановленою законом процедурою,
який спрямований на регулювання
суспільних відносин, встановлення
загальнообов'язкових прав і обов'язків
для неозначеного кола суб'єктів, та
розрахований на тривале, багаторазове
застосування (норм права). Нормативний
акт повинен відповідати принципам
верховенства права, законності,
прийматися уповноваженим на те
суб'єктом, у визначеній законом формі
та за встановленими процедурою і
правилами нормотворчої техніки, не
може суперечити актам вищої юридичної
сили, повинен офіційно доводитися до
відома населення в установленому
законом порядку. Основними видами
нормативних актів є закони і
підзаконні акти.

Правовий акт суб'єкта владних
повноважень є юридичною формою рішень
такого суб'єкта, тобто офіційним
письмовим документом, який породжує
певні правові наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин. Підставами для визнання
правового акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Відповідно до частини 2 статті 55
Конституції України кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Основні положення щодо реалізації,
зокрема, конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на
соціальний захист визначені Законом №
796-XII. Цим Законом передбачено
компенсації, пенсії громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, відповідно до встановлених
категорій та їх розміри. Серед них
одноразова компенсація та щорічна
допомога на оздоровлення учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, передбачена статтею 48
цього Закону.

За змістом статті 48 Закону № 796-XII (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською катастрофою
повинна виплачуватись виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати,
зокрема, інвалідам II групи в розмірі 45
мінімальних заробітних плат (абзац 3
частини 1), а щорічна допомога на
оздоровлення інвалідам I і II групи - в
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат (абзац 2 частини 4).

Позивач ОСОБА_4 стверджує, що виходячи з
положень Закону № 796-XII розрахунок
одноразової компенсації повинен
здійснюватись враховуючи розмір
мінімальної заробітної плати, тоді як в
підпункті «е» пункту

1 Постанови № 836 зафіксовано, що
одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, а саме: інвалідам I
групи - 37930 тис. карбованців; інвалідам II
групи - 28440 тис. карбованців; інвалідам
III групи - 18960 тис. карбованців;
дітям-інвалідам - 6320 тис. карбованців;
сім'ям, які втратили годувальника, - 37930
тис. карбованців; батькам померлого -
18960 тис. карбованців.

Оспорювана Постанова № 836 набрала
чинності 1 серпня 1996 року після
офіційного оприлюднення її в засобах
масової інформації - в газеті «Урядовий
кур'єр» № 141 та у № 15 «Зібрання постанов
Уряду України» за 1996 рік, її дія
поширюється на правовідносини, що
існували або виникли після набрання
нею чинності.

Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в подальшому
будь-яких рішень із цих питань не
приймали, то виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над
урядовими нормативними актами при
вирішенні даного спору підлягають
застосуванню положення статті 48 Закону
№ 796-XII, з урахуванням розміру
мінімальної заробітної плати на момент
виплати.

Тобто, Закон № 796-XII має вищу юридичну
силу і при вирішенні позовних вимог
щодо одноразової компенсації суди
повинні керуватися положеннями статті
48 вказаного Закону, яка передбачає
право позивача на одноразову
компенсацію в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку, що Постанова
№ 836 є підзаконним нормативно-правовим
актом, і у разі виникнення колізії між
її нормами та нормами Закону № 796-XII
застосуванню підлягають положення
останнього.

Частиною 1 статті 67 Закону № 796-XII
передбачено, що конкретні розміри всіх
доплат, пенсій і компенсацій
підвищуються Кабінетом Міністрів
України відповідно до зміни індексу
вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати.

Апеляційний суд правильно відмітив, що
з моменту прийняття Закону № 796-XII
індекс вартості життя і мінімальна
заробітна плата в Україні змінювались
в бік збільшення, однак підпункт «е»
пункту 1 Постанови № 836, яка була
прийнята у виконання вимог статті 67
Закону № 796-XII, не змінювався.

Як вбачається абзаци п'ятий, шостий,
сьомий підпункту «е» пункту 1 Постанови
№ 836 втратили чинність згідно
постанови Кабінету Міністрів України
від 20 квітня 2007 року № 649.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 січня 2011 року про визнання
нечинними абзаців 2, 3, 4 підпункту «е»
пункту 1 Постанови № 836, оскільки ними
дійсно порушені права позивача в
частині належного отримання
компенсаційних виплат особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, виходячи з установлених
законом розрахунків.

Згідно частини 3 статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, оскільки
постанова Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року ухвалена з додержанням норм права,
а доводи касаційної скарги висновки
апеляційного суду не спростовують,
підстави для призначення справи до
розгляду в судовому засіданні
відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів
України - залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 січня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Кабінету Міністрів України,
Міністерства праці та соціального
захисту населення, Управління праці та
соціального захисту населення міста
Славутич Київської області про
визнання підпункту «е» пункту 1
постанови Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року № 836 нечинним та
перерахунок одноразової компенсації -
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Бутенко В.І.

Заїка М.М.