Справа № 1304/7716/12, 2а-1304/490/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.

Справа № 243/13/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Галицького
районного суду м.Львова від 05 грудня 2012
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Львівській
області, Головного управління
соціального захисту населення у
Львівській області та Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській області, треті особи
Управління Пенсійного фонду України в
м.Червонограді Львівської області та
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Червоноградської міської
ради Львівської області, про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання до вчинення дій та
відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В
И В :

20.06.2012 ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом в якому, із
врахуванням неодноразових уточнень та
доповнень до позовних вимог, просив
визнати бездіяльність Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області
(далі - ГУМВС), Головного управління
соціального захисту населення у
Львівській області (далі - ГУСЗ) та
Головного управління Пенсійного фонду
України у Львівській області (далі -
ГУПФ) протиправною; стягнути в його
користь 283,49грн компенсації вартості
проїзду на санаторно-курортне
лікування; видати додаткові талони на
проїзд повітряним транспортом або
компенсувати їх вартість; стягнути з
ГУМВС 5670грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що у відповідності до п.3 ч.1 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» він
як особа на яку поширюються пільги
передбачені вказаним Законом має право
на безоплатне позачергове
забезпечення санаторно-курортним
лікуванням з компенсацією вартості
проїзду до санаторно-курортного
закладу і назад, однак незважаючи на
надання йому путівки на
санаторно-курортне лікування,
компенсацію вартості проїзду йому
безпідставно виплачено не було. Вважає,
що оскільки вимушено використав свої
талони на проїзд повітряним
транспортом для проїзду до санаторію,
такі підлягають поверненню йому, або
мають бути компенсовані. Також, вважає,
що бездіяльність відповідачів щодо
невиплати йому належної компенсації є
протиправною та призвела до втрати ним
душевного спокою та моральних
переживань, у зв'язку із чим з ГУМВС
повинно бути стягнути моральну шкоду
яка йому завдана.

Постановою Галицького районного суду
м.Львова від 05 грудня 2012 року у справі
№1304/7716/12 у задоволенні заявленого
позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
питання компенсації вартості проїзду
не врегульоване чинним законодавством,
а підстави для видачі позивачу
додаткових талонів на проїзд та
стягнення моральної шкоди відсутні.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив позивач, який
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції і прийняти нову
постанову, якою задовольнити позов. У
поданій апеляційній скарзі вказує на
обставини викладені у позовній заяві
та стверджує, що судом безпідставно
відмовлено у задоволенні позову, чим
порушено його право на судовий захист.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких міркувань.

Апеляційним судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
26.04.2012 ОСОБА_1 у відповідності до п.3 ч.1
ст.13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» отримав в секторі
медичного забезпечення ГУМВС путівку у
Медичний реабілітаційний центр
«Сокіл» МВС України на реабілітацію в
період з 03.05.2012 по 22.05.2012 (а.с.4).

Однак, незважаючи на неодноразові
звернення позивача про надання талонів
на проїзд до вищезазначеного
реабілітаційного центру, ГУМВС було
відмовлено у видачі таких у зв'язку із
тим, що талони на безплатний проїзд
видаються органами праці та
соціального захисту населення.

Відтак, позивач здійснив проїзд у
Медичний реабілітаційний центр
«Сокіл» МВС України та назад
самостійно, витративши для цього кошти
в сумі 283,49грн та два талони на проїзд
повітряним транспортом.

Після повернення із реабілітаційного
центру, ОСОБА_1 звернувся до
відповідачів, а також до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Червонограді Львівської області
(далі - УПФ) та Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради Львівської області (далі -
УПСЗН) про компенсацію йому вартості
проїзду та використаних ним талонів,
однак у такій йому було відмовлено.

Не погоджуючись із такою відмовою
вищезазначених суб'єктів владних
повноважень, позивач звернувся до
адміністративного суду із цим позовом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» (в редакції, що
діяла на час звернення позивача із
заявою про компенсацію), інвалідам
війни та прирівняним до них особам (ст.7)
надається зокрема, безоплатне
позачергове забезпечення
санаторно-курортним лікуванням з
компенсацією вартості проїзду до
санаторно-курортного закладу і назад
або одержання замість путівки грошової
компенсації. Порядок надання путівок,
розмір та порядок виплати компенсацій
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Отже, законодавцем чітко встановлено
право особи на компенсацію вартості
проїзду до санаторно-курортного
закладу і назад.

Правовідносини, що виникають в процесі
реалізації права на отримання
компенсації вартості проїзду до
санаторно-курортного закладу і назад,
засновані на принципі юридичної
визначеності. Зазначений принцип не
дозволяє державі посилатися на
відсутність певного нормативного акта,
який визначає механізм реалізації прав
та свобод громадян, закріплених у
конституційних та інших актах.

Така ж позиція висловлена у рішенні
Європейського Суду з прав людини (далі -
ЄСПЛ) по справі «Yvonne van Duym v. Home Office», яке
в силу ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» є джерелом права.

ЄСПЛ зазначив, що принцип юридичної
визначеності означає, що зацікавлені
особи повинні мати змогу покладатися
на зобов'язання, взяті державою, навіть
якщо такі зобов'язання містяться у
законодавчому акті, який загалом не має
автоматичної прямої дії. Така дія
зазначеного принципу пов'язана з іншим
принципом - відповідальності держави,
який полягає у тому, що держава не може
посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання
відповідальності.

Враховуючи те, що позивач є особою на
яку поширюється дія Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», він наділений
державою певним правовим статусом,
який включає в себе й право на
додаткові елементи соціального
захисту, зокрема право на отримання
зазначеної компенсації вартості
проїзду. Наділивши інвалідів війни та
прирівняних до них осіб, зазначеною
соціальною гарантією, держава таким
чином взяла на себе публічне
зобов'язання забезпечити належний
матеріальний рівень таких осіб. Тобто,
між позивачем і державою встановлено
певний правовий зв'язок у визначеній
сфері життєдіяльності, який
характеризується наявністю
зобов'язання держави забезпечити
соціальний захист цієї особи
відповідним чином.

Відтак, суд апеляційної інстанції
приходить до переконання, що ОСОБА_1 має
право на належну йому згідно п.3 ч.1 ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» на компенсацію йому вартості
проїзду до санаторно-курортного
закладу і назад.

Одночасно слід зазначити, що у
відповідності до абз.2 п.3 ч.1 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
інваліди війни забезпечуються
путівками відповідно органами
соціального захисту населення, охорони
здоров'я, Міністерства оборони України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Служби безпеки України, спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у справах охорони
державного кордону України та іншими
органами за місцем перебування на
обліку або за місцем роботи.

Порядок надання путівок, розмір та
порядок виплати компенсацій
визначаються Кабінетом Міністрів
України (далі - КМУ).

На виконання вказаних положень
законодавства, КМУ постановою від
27.04.2011 №446, затверджено «Порядок
забезпечення санаторно-курортними
путівками до санаторно-курортних
закладів військовослужбовців,
ветеранів війни, ветеранів військової
служби, органів внутрішніх справ та
деяких інших категорій осіб і членів їх
сімей».

Згідно п.3 вказаного Порядку, ветерани
органів внутрішніх справ
забезпечуються путівками державними
органами, з яких вони були звільнені на
пенсію, а у разі їх ліквідації -
правонаступниками.

Як вбачається із матеріалів справи,
путівку на санаторно-курортне
лікування позивач в ГУМВС отримав
26.04.2012, що ним не заперечується та
підтверджено.

Що ж до грошової компенсації, то
постановою КМУ від 17.06.2004 №785,
затверджено «Порядок виплати грошової
компенсації вартості
санаторно-курортного лікування деяким
категоріям громадян» (далі - Порядок
№785).

Цей Порядок визначає механізм виплати
грошової компенсації замість
санаторно-курортної путівки (далі -
грошова компенсація) та компенсації
вартості самостійного
санаторно-курортного лікування,
передбачених Законами України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», «Про жертви
нацистських переслідувань» та «Про
основні засади соціального захисту
ветеранів праці та інших громадян
похилого віку в Україні».

Згідно п.8 Порядку №785, грошова
компенсація особам, які перебувають на
обліку в органах праці та соціального
захисту населення, Міноборони, МНС, МВС,
Мінтрансзв'язку, СБУ, Служби зовнішньої
розвідки, Державного департаменту з
питань виконання покарань, Управління
державної охорони, Адміністрації
Держприкордонслужби, Держспецзв'язку,
Держспецтрансслужби та ДПА для
забезпечення санаторно-курортним
лікуванням, виплачується управліннями
праці та соціального захисту населення
районних, районних у мм.Києві та
Севастополі держадміністрацій,
структурними підрозділами з питань
праці та соціального захисту населення
виконавчих органів міських рад за
умови подання довідки з місця роботи,
навчання, служби про те, що протягом
попередніх двох років не одержували
безоплатну санаторно-курортну путівку.

Компенсація вартості самостійного
санаторно-курортного лікування особам,
зазначеним у п.4 цього Порядку,
виплачується управліннями праці та
соціального захисту населення
районних, районних у мм. Києві та
Севастополі держадміністрацій,
структурними підрозділами з питань
праці та соціального захисту населення
виконавчих органів міських рад за
умови подання довідки з місця роботи,
навчання, служби про те, що протягом
попередніх двох років не одержували
безоплатну санаторно-курортну путівку.

Грошова компенсація та компенсація
вартості самостійного
санаторно-курортного лікування особам,
які перебувають на обліку в органах
Міноборони, МНС, МВС,
Мінінфраструктури, СБУ, Служби
зовнішньої розвідки, ДПтС, Управління
державної охорони, Адміністрації
Держприкордонслужби, Держспецзв'язку,
Держспецтрансслужби та ДПС для
забезпечення санаторно-курортним
лікуванням, проводиться у порядку,
визначеному Мінсоцполітики разом з
Мінфіном та Казначейством.

Відповідно до п.11 Порядку №785, витрати,
пов'язані з виплатою грошової
компенсації, покриваються за рахунок
коштів державного бюджету в межах
видатків, передбачених Мінсоцполітики
на зазначену мету.

Виходячи із системного аналізу
вищенаведеного, апеляційний суд
приходить до переконання, що
компенсація вартості проїзду до
санаторно-курортного закладу і назад
повинна відшкодовуватись УПСЗН,
оскільки саме на цей орган
законодавцем покладено функцію
виплати грошової компенсації вартості
санаторно-курортного лікування деяким
категоріям громадян, що включає також і
вартість проїзду.

Більше того, саме на УПЗСН у
відповідності до п.7-1 «Положення про
порядок видачі посвідчень та нагрудних
знаків ветеранів війни», затвердженого
постановою КМУ від 12.05.1994 №302 покладено
обов'язок видавати листи талонів на
право одержання ветеранами війни і
особами, на яких поширюється чинність
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», проїзних документів (квитків)
безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх
вартості.

Однак, як вбачається із матеріалів
справи, а саме з ухвали Галицького
районного суду від 30 серпня 2012 року
(а.с.40), а також з оскаржуваного судового
рішення та позовної заяви (включаючи
неодноразові доповнення та уточнення),
УПСЗН не було залучено як відповідач у
цій справі.

Статтею 52 КАС України встановлено
підстави та порядок заміни неналежної
сторони.

Відповідно до ч.1 цієї статті, суд
першої інстанції, встановивши, що з
адміністративним позовом звернулася
не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна
відповідати за адміністративним
позовом, може за згодою позивача
допустити заміну первинного позивача
або відповідача належним позивачем або
відповідачем, якщо це не потягне за
собою зміни підсудності
адміністративної справи.

За змістом цієї норми допустити заміну
неналежної сторони у справі може
виключно суд першої інстанції, а
умовами такого допуску є згода
позивача та незмінність підсудності
адміністративної справи.

Відтак, слід зазначити, що
процесуальними нормами КАС України не
передбачено заміни неналежної сторони
судом апеляційної інстанції, а тому в
разі встановлення таким судом, що
відповідачем у справі є особа яка не
повинна відповідати за заявленим до
неї позовом, то такий (позов) повинен
бути залишений без задоволення.

Враховуючи все вищенаведене,
апеляційний суд приходить до
переконання про безпідставність
позовних вимог до ГУМВС, ГУПФ та ГУСЗ
про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання до вчинення
дій та відшкодування шкоди.

Принагідно, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне вказати на
безпідставність доводів ГУМВС щодо
забезпечення права позивача на
безоплатний проїзд до санаторію шляхом
видачі талонів на проїзд, у
відповідності до п.21 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
оскільки вказаний пункт передбачає, що
інвалідам III групи надається право
безплатного проїзду один раз на два
роки (туди і назад) залізничним, водним,
повітряним або міжміським
автомобільним транспортом незалежно
від наявності залізничного сполучення
або проїзду один раз на рік (туди і
назад) зазначеними видами транспорту з
50-процентною знижкою вартості проїзду.

Тобто, наведені правові норми
регулюють інші правовідносини та не
звільняють УПСЗН від обов'язку щодо
компенсації вартості проїзду до
санаторно-курортного закладу.

Щодо позовних вимог про відшкодування
ГУМВС моральної шкоди у зв'язку із його
бездіяльністю, слід вказати наступне.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України, п.п.3,5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із наступними змінами і
доповненнями), під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Тому, оскільки не встановлено
протиправності дій чи бездіяльності
ГУМВС, немає фактичних та юридичних
підстав для покладення на останнього
майнової відповідальності у вигляді
стягнення спірної суми в розмірі 5670грн.

Відтак, враховуючи, що судом першої
інстанції відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_1 в даній справі не лише з
підстав відсутності механізму
реалізації права особи на компенсацію
вартості проїзду і неправильне
застосування норм процесуального
права не призвело до незаконності
(неправильності) рішення суду в цілому,
то підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 197, 199, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Галицького
районного суду м.Львова від 05 грудня 2012
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін