Справа № 826/9535/13-а
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9535/13-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
Аліменко В.О.,

суддів
Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ерасервіспарк» на
Постанову Окружного адміністративного
суд м. Києва від 04.10.2013 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ерасервіспарк» до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ТОВ «Ерасервіспарк»
звернулись до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві, в якому просили
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від 1
квітня 2013 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.10.2013 року в задоволені
адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою
Постановою, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просять скасувати в
повному обсязі Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.10.2013 року. Свої вимоги апелянт
аргументує тим, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними у справі доказами, колегія
суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
відповідачем в період з 18 березня 2013
року по 19 березня 2013 року на підставі
направлення від 18 березня 2013 року №
291/22-50П, згідно з підпунктом 20.1.4 пункту
20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1
статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1
статті 78, пункту 81.1 статті 81, пункту 82.2
статті 82 Податкового кодексу України
та відповідно до наказу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва Державної податкової
служби від 18 березня 2013 року № 474
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ерасервіспарк" з питань правомірності
обчислення, повноти та своєчасності
сплати до бюджету податку на прибуток
та податку на додану вартість по
взаємовідносинах з Товариством з
обмеженою відповідальністю "ТПК
"Техномашпостач" за період з 1 січня 2009
року по 30 вересня 2012 року.

За результатами проведеної перевірки
Державною податковою інспекцією у
Святошинському районі м. Києва
Державної податкової служби складено
акт від 19 березня 2013 року № 181/22-5-09/32112019,
яким встановлено порушення
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк"
пункту 198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за перевіряємий період
на суму 27 000 грн., в тому числі за квітень
2011 року на суму 10 000 грн., за травень 2011
року на суму 8 600 грн., за червень 2011 року
на суму 8 400 грн.

На підставі складеного акту перевірки,
1 квітня 2013 року Державною податковою
інспекцією у Святошинському районі м.
Києва Державної податкової служби
винесене податкове
повідомлення-рішення № , яким
збільшено Товариству з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк" суму
грошового зобов'язання в розмірі 27 001
грн., з якої: за основним платежем - 27 000
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1 грн. за платежем: податок
на додану вартість, код платежу: 14010100.

Відмовляючи в задоволені
адміністративного позову суд першої
інстанції дійшов висновку, що
позивачем не надано суду, як належних
доказів на підтвердження реальності
та товарності фінансово -
господарських відносин з контрагентом.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пп. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 1
квітня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Торгово-промислова компанія
"Техномашпостач", як виконавцем, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк", як
замовником, укладено договір № 04/11Т на
виконання робіт по ремонту та
відновленню електронного,
торгівельного та офісного обладнання,
друкуючих пристроїв, за умовами якого
замовник доручає, а виконавець
зобов'язується виконати відповідно до
даного договору роботи по ремонту
електронних плат, блоків та вузлів, а
також друкуючих пристроїв.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торгово-промислова
компанія "Техномашпостач" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк"
підписано акти № 04/04/1 від 11 квітня 2011
року, № 04/04/2 від 27 квітня 2011 року, № 04/05/1
від 30 травня 2011 року, № 04/06/1 від 16 червня
2011 року, № 04/06/2 від 30 червня 2011 року
виконання робіт по договору № 04/11Т від 1
квітня 2011 року, згідно яких виконавцем
в квітні, травні та червні 2011 року
виконані наступні роботи: діагностика
вузлів та механізмів, ремонт плат
материнських, ремонт механізму друку,
ремонт головки друкуючої, ремонт блоку
індикації, ремонт (виготовлення)
шлейфів, кабелів, ремонт блоків
живлення.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгово-промислова
компанія "Техномашпостач" виписало на
користь позивача податкові накладні: №
161 від 11 квітня 2011 року на загальну суму
30 000 грн., в тому числі ПДВ - 5 000 грн., № 336
від 27 квітня 2011 року на загальну суму 30
000 грн., в тому числі ПДВ - 5 000 грн., № 202
від 16 червня 2011 року на загальну суму 31
200 грн., в тому числі ПДВ - 5 200 грн., № 289
від 30 червня 2011 року на загальну суму 19
200 грн., в тому числі ПДВ - 3 200 грн.

На підтвердження перерахування коштів
за проведені Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торгово-промислова
компанія "Техномашпостач" роботи
позивачем надано копії платіжних
доручень.

Крім того, на підтвердження виконання
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк" робіт
по введенню в експлуатацію РРО та по
технічному обслуговуванню РРО в
гарантійний та післягарантійний
періоди представник позивача надав
договір на профілактичне технічне
обслуговування реєстраторів
розрахункових операцій № 417/08 від 1
грудня 2008 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк", як
виконавцем, та Дочірнім підприємством
"Київські хліби", як замовником, договір
на виконання робіт по обслуговуванню
реєстраторів розрахункових операцій №
137-11 від 1 грудня 2010 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк", як
виконавцем, та ДП ВАТ "Київхліб"
"Хлібокомбінат 12", як замовником,
договір на профілактичне технічне
обслуговування реєстраторів
розрахункових операцій № 439-11 від 4
січня 2011 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк", як
виконавцем, та Державним
територіально-галузевим об'єднанням
"Південно-Західна залізниця", як
замовником, договір на профілактичне
технічне обслуговування реєстраторів
розрахункових операцій № 450/11ТО від 10
січня 2011 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк", як
виконавцем, та Об'єднанням
ветеринарної медицини в м. Києві, як
замовником.

Також позивачем надані договори
укладені між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк", як
ЦСО, та ТОВ "Торговий дім "Система", як
постачальником, і ПП "Ремсервіс-3", як
представничим ЦСО (договір № 1/2/18 від 1
січня 2011 року), з ТОВ "Гера-Сервіс", як
РЦС (договір № 01 від 4 січня 2011 року), з
ЗАТ "Резонанс", як замовником (договір №
Т/208/2011 від 3 січня 2011 року), з Малим
приватним виробничо-впроваджувальним
підприємством "Техносервіс-2", як РЦСО
(договір на технічне обслуговування №
у88/2011ТС від 1 листопада 2010 року), з ТОВ
"Екселліо", як постачальником (договір
щодо експлуатації, технічного
обслуговування та ремонту
реєстраторів розрахункових операцій №
11 1/5 від 3 січня 2011 року), згідно яких
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Ерасервіспарк"
надано право надавати послуги щодо
введення в експлуатацію, технічного
обслуговування, гарантійного та
післягарантійного ремонту певних
видів реєстраторів розрахункових
операцій.

На підтвердження фактичного виконання
своїх зобов'язань щодо здійснення
обслуговування та ремонту
реєстраторів розрахункових операцій
позивачем надано звіти про
використання засобів контролю, довідки
про опломбування реєстраторів
розрахункових операцій, книгу ремонту
за період з березня по липень 2011 року,
акти про виконання робіт за квітень,
липень, серпень та листопад 2011 року,
інструкції по технічному
обслуговуванню і ремонту реєстраторів
розрахункових операцій та технічну
документацію.

Отже, колегією суддів встановлено, що
первинні документи повністю
відповідають вимогам, встановлених до
первинних документів, які
пред'являються п.2 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та п.2 Положення
про документальне - забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року №88.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.6 ст. 206 Податкового
кодексу України податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.7 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Колегія суддів зазначає, що наявність у
покупця належно оформлених документів,
які відповідно до Податкового кодексу
України необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
для формування податкового кредиту,
якщо податковий орган доведе, що
відомості в таких документах не
відповідають дійсності.

Крім того, колегія суддів, зазначає, що
в матеріалах справи відсутні будь-які
дані про те, що на момент надання
податкових накладних контрагент
позивача не був зареєстрований
платником податку на додану вартість, а
тому не мав права виписувати податкові
накладні.

У свою чергу, право платника податку на
додану вартість на отримання
податкового кредиту не пов'язано зі
сплатою особою, що видала податкову
накладну, своїх податкових зобов'язань
перед бюджетом, а також із порушенням
правил ведення бухгалтерського та
податкового обліку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на таке.

Одним із юридичних елементів дійсності
правочину є його спрямування на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним. При цьому в первинних
документах, які є підставою для
бухгалтерського обліку, фіксуються
дані лише про фактично здійснені
господарські операції. В свою чергу
дані бухгалтерського обліку та
податкового обліку відображуються у
податкових деклараціях платників
податків.

Вирішення спорів, пов'язаних із
правомірністю формування платниками
податку валових витрат та податкового
кредиту потребує встановлення всіх
обставин, що підтверджують реальне
здійснення господарських операцій, на
підставі яких визначено суми
податкового кредиту та валових
витрат підприємства.

При вирішенні вказаного питання слід
виходити з того, що відповідно до норм
статей 1 і 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань - платників
податку перед бюджетами та державними
цільовими фондами» в даному випадку на
момент проведення
фінансово-господарських операцій
ведення податкового обліку покладено
на кожного окремого платника податку.
При цьому такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремо платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі контрагентів.

Відтак, порушення, допущені одним
платником податків у відображенні в
податковому обліку певної
господарської операції, за загальним
правилом не впливають на права та
обов'язки іншого платника податку.

Виняток з наведеного правила можуть
становити випадки, коли порушення
правил оподаткування ґрунтуються на
вчиненні суб'єктами господарювання
нікчемних правочинів з метою,
суперечною інтересам держави та
суспільства (частина 1 статті 207
Господарського кодексу України та
стаття 228 Цивільного кодексу України).

З означеного випливає, що - якщо
господарська операція фактично не
відбулася, то первинні документи,
складені платником податку та його
контрагентом на підтвердження такої
операції, не відповідають дійсності, та
свідчать про відсутність у сторін
волевиявлення щодо реального
здійснення господарської операції. В
цьому випадку існують підстави для
застосування статті 228 ЦК України із
наслідками щодо нікчемності правочину.
Нікчемний правочин не породжує
правових наслідків, тому існують
підстави для внесення відповідних змін
у податковому обліку платника податку
та його контрагента, зокрема щодо
попередньо відображених безтоварних
операцій.

У разі якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платників податку, тільки при цій умові
є можливість нарахування податкових
зобов'язань платнику податку.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Отже, встановлення під час судового
розгляду факту нікчемності правочину
на підставі ч.1 ст. 207 Господарського
кодексу України та ст. 228 Цивільного
кодексу України, що відображається у
мотивуючій частині судового рішення,
може вплинути на права і обов'язки
інших учасників такого правочину.
Зокрема, у інших учасників правочину
може виникнути обов'язок виключити зі
свого податкового обліку всі дані, що
внесені до такого обліку за
результатами вчинення нікчемних
правочинів.

З 01 січня 2011 року набули чинності зміни,
внесені до ЦК України, зокрема, було
викладено частину першу статті 203 у
новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьою.

Із набуттям чинності зазначеними
змінами податкові органи не можуть
посилатися на нікчемність правочинів
та господарських зобов'язань платників
податків відповідно до частин 1 та 2
етапі 228 ЦК України, як на правову
підставу для донарахування податкових
зобов'язань. Виключення з цього правила
може становити лише ситуація із
безпідставним відшкодуванням податку
на додану вартість із державного
бюджету, що може бути кваліфіковано як
незаконне заволодіння майном держави.
В інших же випадках дії платників
податків, що мали намір ухилитися від
оподаткування укладаючи правочини та
використовуючи господарські операції
як інструмент коригування показників
своєї господарської діяльності для
цілей отримання так званої податкової
вигоди (мінімізації оподаткування) без
наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття «незаконне
заволодіння майном держави», що
міститься у диспозиції частини першої
статті 228 ЦК України, й тому відсутні
правові підстави для застосування
частин 1 та 2 статті 228 ЦК України.

Незважаючи на набрання чинності
Податковим кодексом України (далі ПК
України) не втратив чинність Закон
України «Про державну податкову службу
в Україні» від 04.12.1990 р. Ж509-ХІІ (далі
Закон № 509-ХІІ).

Хоча положення ПК України
безпосередньо не містять повноважень
податкових органів звертатися до суду
за наявності відповідних підстав із
позовами про визнання недійсними
правочинів (господарських зобов'язань)
платників податків і стягнення в доход
держави коштів, одержаних ними за
такими угодами, проте залишилася
чинною стаття 10 Закону № 509-ХІІ,
зокрема, її пункт 11, відповідно до якого
до функцій державних податкових
інспекцій віднесено подання до судів
позовів до підприємств, установ,
організацій та громадян про визнання
угод недійсними і стягнення в доход
держави коштів, одержаних ними за
такими угодами, а в інших випадках -
коштів, одержаних без установлених
законом підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і
державними цільовими фондами за
рахунок їх майна.

Органи державної податкової служби
можуть у судовому порядку на підставі
частини 3 статті 228 ЦК України чи статті
207 Господарського кодексу України (далі
ГК України) доводити недійсність
правочинів (господарських зобов'язань),
що, на їх думку, укладені платниками
податку з метою, яка завідомо суперечна
інтересам держави та суспільства і
полягає в ухиленні від оподаткування.

З огляду на викладене, висновки
податкового органу щодо визначення сум
податкових зобов'язань платників
податку з податку на додану вартість
без отримання відповідного рішення
суду про недійсність правочину
(господарського зобов'язання),
винесеного судом за позовом
податкового органу на підставі частини
третьої статті 228 ЦК України чи статей
207 та 208 ГК України, повинні
ґрунтуватись виключно на даних, які
містяться в документах, перелік яких
визначений Податковим кодексом
України, в податковій інформації,
експертних висновках, судових рішеннях
тощо.

Згідно з пунктом 44.1. статті 44 ПК України
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених відповідними
документами.

Нормативну природу визначення
первинних документів нам дає Закон
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 р. № 996-ХІУ (далі Закон № 996-ХІУ).

Аналогічне визначення первинних
документів міститься й у правилах
ведення бухгалтерського обліку.
Зокрема, відповідно до Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну від 24.05.1995р. № 88, (далі
Положення № 88) первинні документи - це
документи у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції (пункт 2.1.
Положення № 88), й складаються у момент
проведення операції або одразу після
її проведення (пункт 2.2.).

Отже, облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань платників
податків здійснюється на підставі
первинних документів, у яких міститься
інформація саме про господарські
операції (результати їх здійснення), а
не про правочини (господарські
зобов'язання).

Різниця між господарською операцією,
що є результатом фактичних дій
платників податків, що полягають, у
постачанні товарів/послуг, оплаті за
них тощо, та правочином (господарським
зобов'язанням), що є правовою підставою
для вчинення господарської операції
очевидна. Безсумнівно ці поняття мають
різний правовий зміст.

Отже, позивачем доведено факт
здійснення господарських операцій
належними первинними документами,
дослідженими апеляційної інстанцій,
які відповідають як за змістом, так і за
своєю формою вимогам чинного
законодавства, тому, бюджетне
відшкодування можливе за наявності
належних документів, що підтверджують
правомірність формування сум
податкового кредиту платника податку.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
знайшли своє підтвердження, а
Постанова Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.10.2013 року прийнята за
неповного з'ясування обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи по
суті.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 2, 41, 71, 160, 195, 196, 197, 198, 202,
205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ерасервіспарк» на Постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 04.10.2013 року - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.10.2013 року - скасувати.

Постановити по справі нову постанову,
якою адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ерасервіспарк» до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення від 1
квітня 2013 року № .

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
Постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя
В.О. Аліменко

Судді
Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя

Аліменко В.О.

Судді:

Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.