Справа № 2а-1747/10/1770
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
Справа №
10349/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 27 грудня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
відділу Державної виконавчої служби
Дубенського міськрайонного управління
юстиції Головного управління юстиції у
Рівненській області про скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 23.04.2010 року звернувся в суд з
адміністративним позовом до відділу
Державної виконавчої служби
Дубенського міськрайонного управління
юстиції Головного управління юстиції у
Рівненській області, в якому просив
скасувати постанову від 12 квітня 2010
року серії АН №003411 щодо накладення
арешту на все майно та заборони
здійснення його відчуження, винесену
при примусовому виконанні рішення
Рівненського окружного
адміністративного суду від 07 липня 2009
року по справі №2а-3194/09, на підставі
виконавчого листа №2а-3194, виданого
Рівненським окружним адміністративним
судом 16 жовтня 2009 року, про стягнення з
СПД-ФО ОСОБА_1 фінансових санкцій в сумі
340,00 грн.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 27 грудня 2010
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права.

Апелянт вважає, що висновок суду першої
інстанції суперечить змісту
виконавчого документа та рішенню
Рівненського окружного
адміністративного суду, оскільки в них
зазначено, що фінансові санкції
підлягають до стягнення з суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1, а тому накладення арешту
на майно фізичної особи - ОСОБА_1
неправомірно, оскільки останній не
повинен нести відповідальність за
господарюючого суб'єкта - підприємця
ОСОБА_1

Вказане випливає із норм
Господарського кодексу України, який
врегульовує господарські
правовідносини.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Перш за все колегія суддів зазначає, що
апеляційний перегляд цієї справи
здійснюється відповідно до ст.195 КАС
України в межах доводів апеляційної
скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 07.07.2009 року
з суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 було стягнуто
фінансові санкції за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт в сумі 340 грн.( а.с.11)

На підставі вказаного рішення 16.10.2010
року було видано виконавчий лист № 2а-
3194-09-1770 про примусове стягнення з
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 фінансової
санкції за порушення законодавства про
автомобільний транспорт в сумі 340 грн.
(а.с.12)

12 квітня 2010 року постановою відділу
ДВС Лубенського МРУЮ серії АН № 003412
накладено арешт та заборону на
відчуження рухомого майна ОСОБА_1.
(а.с.6,7)

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що фізична особа - підприємець
відповідає за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю, усім своїм майном,
незалежно від того, чи
використовується воно в
підприємницькій діяльності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він відповідає нормам чинного
законодавства та обставинам справи.

Стаття 11 Закону «Про виконавче
провадження» визначає, що сторонами
виконавчого провадження є стягувач і
боржник. Стягувачем є фізична або
юридична особа, на користь чи в
інтересах якої видано виконавчий
документ. Боржником є фізична або
юридична особа, яка зобов'язана за
рішенням вчинити певні дії (передати
майно, виконати інші обов'язки,
передбачені рішенням) або утриматися
від їх вчинення.

Як видно з виконавчого листа №
2а-3194-09-1770 боржником вказано суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичну
особу ОСОБА_1 ( а.с.12), а арешт та
заборону на відчуження рухомого майна
здійснено відносно фізичної особи
ОСОБА_1.( а.с.6)

Апелянт заперечує накладення арешту
та заборону на відчуження його майна,
як на фізичну особу і саме з цих підстав
вважає оскаржену постанову
неправомірною.

Проте, така позиція суперечить ч.1 ст. 52
ЦК України, яка визначає, що фізична
особа - підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

Відтак, висновок суду першої інстанції,
що стягнення у виконавчому провадженні
може бути звернене на все майно
фізичної особи-підприємця, незалежно
від того, чи використовується це майно
для здійснення підприємницької
діяльності, чи призначене для
задоволення особистих та побутових
потреб фізичної особи, що здійснює
підприємницьку діяльність є вірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ГК України,
суб'єктами господарювання визнаються
учасники господарських відносин, які
здійснюють господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських прав і
обов'язків), мають відокремлене майно і
несуть відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків встановлених
законодавством.

На погляд колегії суддів, ч.1 ст. 52 ЦК
України не суперечить вказаній вище
нормі ГК України, а відтак посилання
апелянта на те, що фізична особа не
відповідає за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю тієї самої фізичної особи -
підприємця є помилковою, а тому із
вказаних підстав, оскаржена постанова
відповідача не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1
п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 27
грудня 2010 року у справі №2а-1747/10 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

Р.В. Кухтей