Справа № 816/7205/13-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.Справа № 816/7205/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання
Мороз Є.В.

представника позивача Губарькової Н.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
05.02.2014р. по справі № 816/7205/13-а

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Залізничні шляхи"

до Державної податкової інспекції у
м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області

про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Приватне акціонерне
товариство "Страхова компанія
"Залізничні шляхи", звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області, в якому просив суд
визнати нечинним (протиправним) та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 21 листопада
2013 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем: "Податок на прибуток
страхових організацій, включаючи філії
аналогічних організацій, розташовані
на території України" загалом в розмірі
290 683 грн. 06 коп.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 05.02.2014 року
адміністративний позов Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Залізничні шляхи" -
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від
21 листопада 2013 року №.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
відповідач просить постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 05.02.2014 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач, зокрема,
посилається на порушення судом першої
інстанції приписів п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп.
7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу
України, пп. 156.2.1 п. 156.2 ст. 156 Податкового
кодексу України, ст.ст. 69, 86, п. 4 ст. 7, 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також на доводи та
обставини викладені в апеляційній
скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши, в
межах апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що ПрАТ "СК "Залізничні
шляхи" у встановленому законодавством
порядку зареєстроване як юридична
особа, /т. V, а.с. 248/.

Основним видом діяльності позивача за
КВЕД-2010 є інші види страхування, крім
страхування життя (65.12) /т. V, а.с. 247/.

Фахівцями ДПІ у м. Полтаві у період з 14
жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ПрАТ "СК
"Залізничні шляхи" з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
взаємовідносинах з ПАТ СК "Скайд" за
період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2012
року.

За результатами перевірки складено акт
від 06 листопада 2013 року №1581/16-01-22-02/22523595
(далі по тексту - Акт перевірки), згідно
висновків якого встановлено порушення
позивачем вимог підпункту 4.1.6 пункту 4.1
статті 4 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135
Податкового кодексу України, наслідком
чого визначено заниження платником
суми податку на прибуток за ІІІ
квартал 2010 року - IV квартал 2012 року
загалом в розмірі 229 386 грн. 30 коп. /т. V,
а.с. 136-168/.

Вказані висновки податкового органу
ґрунтуються виключно на підставі
відомостей, викладених в акті ДПІ у
Вишгородському районі Київської
області від 15 липня 2013 року №746/22-00/16295210
"Про результати планової виїзної
перевірки ПАТ СК "Скайд" () з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01 липня 2010 року по 31 грудня 2012 року,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2012
року", в якому зафіксовано, що ПАТ СК
"Скайд" у спірний період здійснило
перестрахування страхових ризиків у
суб'єктів господарювання, діяльність
яких спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням вигоди
третім особам. Викладене стало
підставою для відображення
відповідачем у Акті перевірки
твердження про те, що позивач не мав
можливості здійснювати захист
майнових інтересів страхувальників,
здійснювати операції із страхування
та, в подальшому, операції з
перестрахування ризиків. При цьому,
контролюючим органом не
заперечувалося виконання
контрагентами умов Генерального
договору від 29 березня 2006 року №343 про
співробітництво в області
перестрахування і ретроцесії,
укладеного між ПрАТ "СК "Залізничні
шляхи" та ПАТ СК "Скайд" та фактичне
здійснення сторонами страхових виплат
за договорами, по яким настав страховий
випадок.

На підставі зазначеного вище висновку
акта перевірки від 06 листопада 2013 року
№1581/16-01-22-02/22523595, ДПІ у м. Полтаві 21
листопада 2013 року винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: "Податок на
прибуток страхових організацій,
включаючи філії аналогічних
організацій, розташовані на території
України" у загальному розмірі в розмірі
290 683 грн. 06 коп. (в т.ч., 229 386 грн. 30 коп. -
основний платіж, 61 296 грн. 76 коп. -
штрафні (фінансові) санкції) /т. V, а.с.
214-215/.

Не погоджуючись із даним податковим
повідомленням-рішенням, позивач
звернувся до суду з вимогою про
визнання його протиправним та
скасування.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх обґрунтованості та дійшов
до висновку про те, що відповідач, при
прийнятті оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення діяв всупереч
встановленому законом порядку,
необґрунтовано, упереджено, без
з'ясування необхідних обставин, що мали
значення для прийняття рішення, без
дотримання необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів позивача і цілями,
на досягнення яких спрямовано це
рішення, чим порушено законні інтереси
позивача, що стало обґрунтованою
підставою для його скасування.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Як встановлено позаплановою виїзною
документальною перевіркою ПрАТ "СК
"Залізничні шляхи", зазначено у Акті
перевірки та не заперечувалось
представником відповідача, у період, що
підлягав перевірці, позивач мав право
здійснювати діяльність зі страхування
(добровільного страхування наземного
транспорту (крім залізничного), майна
(крім залізничного наземного,
повітряного, водного транспорту
(морського внутрішнього та інших видів
водного транспорту), вантажів та багажу
(вантажобагажу) на підставі отриманих
ліцензій.

При цьому, частину відповідальності за
укладеними договорами страхування
ПрАТ "СК "Залізничні шляхи" передавало
ПАТ СК "Скайд" на підставі договорів
факультативного перестрахування.

Так, матеріалами справи підтверджено,
що між ПрАТ "СК "Залізничні шляхи" та
ПАТ СК "Скайд" 29 березня 2006 року
укладено Генеральний договір №349 про
співробітництво в області
перестрахування і ретроцесії (далі по
тексту - Генеральний договір), яким
визначено порядок та умови співпраці
сторін в галузі факультативного
перестрахування (ретроцесії) ризиків
/т. V, а.с. 110-116/.

Пунктом 1.2 Генерального договору
визначено, що він є основним
документом, який регулює та визначає
принципи взаємодії сторін у сфері
факультативного перестрахування
(ретроцесії), а також права та обов'язки
при укладанні та виконанні договорів
факультативного перестрахування,
взаємну відповідальність сторін,
порядок врегулювання збитків та
вирішення спірних питань.

Пропозиція конкретного ризику у
перестрахування здійснюється шляхом
направлення Перестраховику за
допомогою поштового, факсимільного,
електронного зв'язку ковер-ноти, що
містить умови прийому-передачі частини
відповідальності, порядок
взаєморозрахунків, порядок надання
інформації сторонами, якщо умови та
порядок відрізняються від положень
даного договору, інші умови /пункт 2.1
Генерального договору/.

Якщо Перестраховик згоден з умовами,
викладеними у ковер-ноті, він підписує
такий документ в обумовлений даним
договором термін, завіряє круглою
печаткою та направляє
Перестрахувальнику /пункт 2.2
Генерального договору/.

Колегія суддів зазначає, що відносини у
сфері страхування і спрямований на
створення ринку страхових послуг,
посилення страхового захисту майнових
інтересів підприємств, установ,
організацій та фізичних осіб
регулюються Законом України від 07.03.1996,
№ 85/96-ВР "Про страхування".

Поняття "страхування" міститься у ст. 1
Закону України № 85/96-ВР, відповідно до
якої, це вид цивільно-правових відносин
щодо захисту майнових інтересів
фізичних осіб та юридичних осіб у разі
настання певних подій (страхових
випадків), визначених договором
страхування або чинним законодавством,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати фізичними
особами та юридичними особами
страхових платежів (страхових внесків,
страхових премій) та доходів від
розміщення коштів цих фондів.

Предмет договору страхування може бути
застрахований за одним договором
страхування та за згодою
страхувальника кількома страховиками
(співстрахування). При цьому в договорі
повинні міститися умови, що визначають
права і обов'язки кожного страховика.

За наявності відповідної угоди між
співстраховиками і страхувальником
один із співстраховиків може
представляти всіх інших у
взаємовідносинах із страхувальником,
залишаючись відповідальним перед ним
лише у розмірі своєї частки (ст. 11
Закону)

При цьому, відповідно до ст. 12 Закону
України № 85/96-ВР перестрахування -
страхування одним страховиком
(цедентом, перестрахувальником) на
визначених договором умовах ризику
виконання частини своїх обов'язків
перед страхувальником у іншого
страховика (перестраховика) резидента
або нерезидента, який має статус
страховика або перестраховика, згідно
з законодавством країни, в якій він
зареєстрований.

Відповідно до статті 987 ЦК України за
договором перестрахування страховик,
який уклав договір страхування,
страхує в іншого страховика
(перестраховика) ризик виконання
частини своїх обов'язків перед
страхувальником. Страховик, який уклав
договір перестрахування, залишається
відповідальним перед страхувальником
у повному обсязі відповідно до
договору страхування.

Згідно статті 30 Закону України "Про
страхування", якщо страхова сума за
окремим предметом договору
страхування перевищує 10 відсотків суми
сплаченого статутного капіталу і
сформованих вільних резервів та
страхових резервів, страховик
зобов'язаний укласти договір
перестрахування.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про
страхування" страхова діяльність в
Україні може провадитися за участю
страхових посередників. Страховими
посередниками можуть бути страхові або
перестрахові брокери, страхові агенти.

Посередницька діяльність страхових та
перестрахових брокерів у страхуванні
та перестрахуванні здійснюється як
виключний вид діяльності і може
включати консультування,
експертно-інформаційні послуги,
роботу, пов'язану з підготовкою,
укладанням та виконанням (супроводом)
договорів страхування
(перестрахування), в тому числі щодо
врегулювання збитків у частині
одержання та перерахування страхових
платежів, страхових виплат та
страхових відшкодувань за угодою
відповідно із страхувальником або
перестрахувальником, інші
посередницькі послуги у страхуванні та
перестрахуванні за переліком,
встановленим Уповноваженим органом.

Як обґрунтовано встановлено судом
першої інстанції та знайшло своє
підтвердження під час розгляду справи
в суді апеляційної інстанції, ПрАТ "СК
"Залізничні шляхи" у період з 01 липня 2010
року по 31 грудня 2012 року укладено з ПАТ
СК "Скайд" договори факультативного
пропорційного перестрахування
(ковер-ноти) загалом на суму в розмірі 323
452 грн. 01 коп.

Оригінали ковер-нотів позивачем
надавалися на перевірку та були
предметом дослідження податкових
ревізорів-інспекторів ДПІ у м. Полтаві.
Зауваження з приводу форми та змісту
зазначених договорів у Акті перевірки,
а також письмових запереченнях
відповідача проти позову - відсутні.

Копії згаданих договорів долучено до
матеріалів справи разом з копіями
договорів добровільного страхування
наземного транспорту (крім
залізничного) /т. І - т. V/ та досліджено в
судовому засіданні. Невідповідності
вказаних договорів вимогам чинного
законодавства судом не виявлено.

Крім того, позивачем надано до
матеріалів справи докази отримання
страхових платежів від
страхувальників за договорами
добровільного страхування наземного
транспорту разом з доказами
перерахування коштів
(перестрахувальної премії) на
виконання умов договорів
факультативного пропорційного
перестрахування (ковер-нотів) та
відповідними письмовими поясненнями
/т. VI, а.с. 43 - т. ХІ, а.с. 21/.

Дослідивши долучені до матеріалів
справи копії платіжних доручень,
банківських виписок та видаткових
касових ордерів колегія суддів вважає
вірним висновок суду першої інстанції
про те, що ПрАТ "СК "Залізничні шляхи" у
повному обсязі та у строки, визначені
договорами факультативного
пропорційного перестрахування,
перераховано ПАТ СК "Скайд"
перестрахувальну премію. Дана
обставина відповідачем не
заперечується.

Крім того, відповідачем безпосередньо
у Акті перевірки відображено випадки
коригування позивачем
оподатковуваного доходу від страхової
діяльності, що мали місце у зв'язку з
достроковим розірванням договорів
страхування за ініціативою ПрАТ "СК
"Залізничні шляхи" у зв'язку з
невиконанням страхувальниками своїх
обов'язків щодо сплати страхових
платежів /т. V, а.с. 161-162/.

Також, слід зауважити, що ДПІ у м.
Полтаві не заперечуються факти
проведення ПрАТ "СК "Залізничні шляхи"
страхового відшкодування на користь
фізичних та юридичних осіб за
договорами страхування, частина
відповідальності за якими передана ПАТ
СК "Скайд", та відповідно до умов яких
настав страховий випадок. Перелік
зазначених договорів наведено у
додатку №1 до Акта перевірки /т. V, а.с.
169-176/.

Як встановлено під час судового
розгляду справи, підставою для
спірного донарахування позивачу
грошового зобов'язання зі сплати
податку на прибуток є висновок
відповідача в акті перевірки, що суми
страхових платежів, отриманих від
страхувальників мали бути
оподатковані позивачем за правилами
підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" та підпункту 135.5.4 пункту
135.5 статті 135 Податкового кодексу
України як інші доходи платника
податків за звітний податковий період
(як безповоротна фінансова допомога).

Даний висновок податкового органу
ґрунтується на твердженнях про
подальшу передачу ПАТ СК "Скайд"
страхових ризиків за договорами
факультативного пропорційного
перестрахування (ковер-нотами),
укладеними з ПрАТ "СК "Залізничні
шляхи", страховим компаніям, що задіяні
у схемах мінімізації податкових
зобов'язань та не забезпечують
реальний захист прийнятих ризиків. При
цьому, єдиним документальним
обґрунтуванням даних тверджень є акт
ДПІ у Вишгородському районі Київської
області від 15 липня 2013 року №746/22-00/16295210
"Про результати планової виїзної
перевірки ПАТ СК "Скайд" () з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01 липня 2010 року по 31 грудня 2012 року,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2012
року". Зокрема, посилаючись на
відомості, викладені у зазначеному
акті, відповідач дійшов висновку про
те, що договори страхування, за якими
позивач здійснив перестрахування
ризиків у ПАТ СК "Скайд", містять
недостовірні відомості, адже
контрагент позивача не мав фактичної
можливості здійснити захист майнових
інтересів страхувальників. За таких
обставин, на думку контролюючого
органу, зазначені договори є удаваними
правочинами, адже зміст, мета та
динаміка правовідносин сторін
виходить за межі правової форми
договорів страхування. Як наслідок,
відповідач прийшов до судження про те,
що грошові кошти в розмірі 1 186 848 грн. 52
коп., отримані позивачем у якості
страхових платежів, насправді є
безповоротною фінансовою допомогою.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
висновки зроблені відповідачем є
необґрунтованими та суперечать
положенням чинного законодавства,
виходячи з наступного.

Згідно приписів пп. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", який діяв до набрання
чинності нормами Податкового кодексу
України, валовий доход включає доходи
від здійснення страхових операцій.

Умови оподаткування страхової
діяльності до 31 березня 2011 року включно
було врегульовано приписами пункту 7.2
статті 7 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР.

За пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону дохід від
страхової діяльності юридичних осіб -
резидентів не підлягає оподаткуванню
за ставкою, встановленою у пункті 10.1
статті 10 цього Закону, та
оподатковується: за ставкою 0 відсотків
- при отриманні доходу внаслідок
виконання договорів з довгострокового
страхування життя та пенсійного
страхування у межах недержавного
пенсійного забезпечення у разі
виконання вимог до таких договорів,
визначених пунктом 1.37 та пунктом 1.42
статті 1 цього Закону; за ставкою 3
відсотки - при отриманні доходу
внаслідок виконання договорів з інших
видів страхування.

Для цілей оподаткування страхової
діяльності під оподатковуваним
доходом слід розуміти суму страхових
платежів, страхових внесків, страхових
премій (далі - сума валових внесків),
одержаних (нарахованих)
страховиками-резидентами протягом
звітного періоду за договорами
страхування і перестрахування ризиків
на території України або за її межами,
зменшених на суму страхових платежів
(страхових внесків, страхових премій),
сплачених страховиком за договорами
перестрахування з резидентом.

З 01.04.2011 року особливості оподаткування
страховика визначені ст. 156 Податкового
кодексу України.

Згідно п. 156.1 ст. 156 Податкового кодексу
України, до доходів страховика, крім
доходів, передбачених статтями 135 і 136
цього Кодексу, належать також доходи
від страхової діяльності. Для цілей
оподаткування під доходом від
страхової діяльності розуміється сума
доходів страховика, нарахована
протягом звітного періоду, у тому числі
(але не виключно) у вигляді: страхових
платежів, страхових внесків, страхових
премій, нарахованих страховиком за
договорами страхування,
співстрахування і перестрахування
ризиків на території України або за її
межами протягом звітного періоду,
зменшених з урахуванням вимог цього
підпункту на суму страхових платежів,
страхових внесків, страхових премій,
нарахованих страховиком за договорами
перестрахування.

При цьому страхові платежі, страхові
внески, страхові премії за договорами
співстрахування включаються до складу
доходів страховика (співстраховика)
тільки в розмірі його частки страхової
премії, передбаченої договором
співстрахування (пп. 1) пп. 156.1.1 п. 156.1 ст.
156).

Ставки податку на прибуток від
страхової діяльності визначено
пунктом 156.2 статті 156 Податкового
кодексу України, що містить бланкетні
норми з посиланням на приписи статті 151
вказаного Кодексу.

Судовим розглядом встановлено, що
позивач відніс страхові платежі,
отримані від страхувальників за
договорами страхування, про які
зазначено вище, на доходи від страхової
діяльності та здійснив їх
оподаткування відповідно до вимог
закону, чинного на момент виникнення
зобов'язання (підпункт 7.2.1 пункту 7.2
статті 7 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
підпункт 156.2.1 пункту 156.2 статті 156
Податкового кодексу України
відповідно).

Доводи відповідача про неможливість
виконання позивачем умов договорів
страхування судом першої інстанції
обґрунтовано не прийнято до уваги,
оскільки вони не підтверджені
документально, а базуються виключно на
висновках іншого контролюючого органу
(ДПІ у Вишгородському районі Київської
області) про нікчемність правочинів, що
укладались ПАТ СК "Скайд" з ТДВ
"Страховик", ПАТ "СК "Прогрес-Фонд", ТДВ
"СК "Відродження України" та ТДВ "СПК
"Впевненість-Безпека".

У відповідності до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
при дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Колегія суддів зазначає, що отримання
податковим органом акту перевірки, в
якому викладені висновки про наявність
ознак фіктивної господарської
діяльності, відсутність факту
реального вчинення господарських
операцій, вчинення контрагентом
платника податків нікчемного
правочину або відображення в звітності
показників господарських операцій, які
фактично не відбулись, тощо не звільняє
такий податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, акт
перевірки контрагента не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Таким чином, не можуть бути єдиним та
безумовним свідченням правомірності
висновків податкового органу
результати актів перевірок
контрагента позивача та їх
контрагентів по ланцюгу постачання або
результати автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України.

З огляду на встановлені обставини у
справі, враховуючи індивідуальний
характер юридичної відповідальності
особи, встановлений статтею 61
Конституції України, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції про те, що у разі
порушення контрагентами по ланцюгу
постачання послуг чинного
законодавства, відповідальність та
негативні наслідки настають саме для
таких платників податків.

З приводу доводів податкового органу
про удаваність договорів страхування,
укладених позивачем із
страхувальниками (фізичними та
юридичними особами) колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

У відповідності до положень статті 235
Цивільного кодексу України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

При цьому слід враховувати, що удавані
правочини можуть бути вчинені як без
будь-яких протиправних намірів, так і з
метою приховування незаконного
правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009 N 9 за удаваним правочином (стаття
235 Цивільного кодексу України) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 Цивільного кодексу
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. До удаваних
правочинів наслідки недійсності,
передбачені статтею 216 Цивільного
кодексу України, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

За таких обставин, у разі встановлення
факту неправомірності насправді
вчиненого правочину удаваний правочин
може бути визнаний недійсним на
підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України, адже в ньому зовнішнє
волевиявлення сторін не збігається з
їх внутрішньою волею.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
відповідач не надав суду доказів та не
навів обґрунтування того, що майже 300
юридичних та фізичних осіб -
страхувальників вступили у змову із
позивачем та уклали удавані договори
страхування з метою приховання
договорів безповоротної фінансової
допомоги на користь позивача.

Оскільки ні в акті перевірки, ні в
подальшому відповідач не вказує які
саме правочини були фактично
здійснені, що приховувалися удаваними
правочинами, то ці твердження є
припущенням без їх документального
підтвердження.

Окрім того, як підтверджено
матеріалами справи та не заперечується
відповідачем, за окремими договорами
страхування та, відповідно,
перестрахування страхувальникам
(всього 94 особи) виплачено страхове
відшкодування, що спростовує доводи
контролюючого органу про те, що
договори страхування були укладені з
метою надання безповоротної
фінансової допомоги позивачу.

З огляду на встановлені у справі
обставини, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
те, що доводи відповідача, що суми
страхових платежів в розмірі 1 186 848 грн.
52 коп. мали бути оподатковані позивачем
за правилами підпункту 4.1.6 пункту 4.1
статті 4 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135
Податкового кодексу України як інші
доходи платника податків за звітний
податковий період (як безповоротна
фінансова допомога) є необґрунтованими
та суперечать положенням
законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на встановлені у справі
обставини, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Полтаві
від 21 листопада 2013 року №
прийнято відповідачем без дотримання
вимог визначених частиною 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Колегія суддів звертає увагу на тому,
що відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі "Компанія "Вестберґа таксі
Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд
визначив, що "…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, не надано доказів
узгодженості дій позивача з
недобросовісними платниками податків
(постачальником) з метою незаконного
отримання податкової вигоди, як і не
доведено правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, а
тому колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
обґрунтованості позовних вимог та
наявності підстав для їх скасування.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Полтавського
окружного адміністративного суду від
05.02.2014 року відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги відповідача
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, дослідив
наявні докази, надав їм належну оцінку
та прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 05.02.2014р. по
справі № 816/7205/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С.