Справа № 805/2923/14
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 р.
Справа №805/2923/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді
Христофорова А.Б.

при секретарі -
Сапєгіній А.Г.,

за участю:

представника позивача, -
ОСОБА_1,

представника відповідача,-
Чернишова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Східної митниці
Державної митної служби Міністерства
доходів і зборів України про визнання
дій відповідача та картки відмови в
прийнятті митної декларації
протиправними, скасування картки
відмови в прийнятті митної декларації,
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н
О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду із
позовом до Східної митниці Державної
митної служби Міністерства доходів і
зборів України про визнання дій
відповідача та картки відмови в
прийнятті митної декларації
протиправними, скасування картки
відмови в прийнятті митної декларації,
зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 20 січня 2014 року при
перетині державного кордону України в
пункті пропуску «Новоазовськ»
співробітниками Відповідача йому було
відмовлено у пропуску через митний
кордон України належного підприємству
«LEMBERG UKRAINE LTD» (далі - підприємство)
співробітником якого він є,
транспортного засобу - автомобіля «OPEL -
OMEGA 2,5 ТІ AIN-код W0L000025S1023614, реєстраційний
номер НОМЕР_1, зареєстрованого в Польщі
(далі - автомобіль), під його керуванням.

При цьому при перетині митного кордону
України ним були надані:

- його закордонний паспорт НОМЕР_2
від 04.05.11р.;

- агентський договір між «LEMBERG UKRAINE
LTD» та ним, як комерційним агентом
підприємства, від 29.07.12р. строком дії до
31.12.16р.;

- договір про дозвіл на
користування Автомобілем від 29.07.12р.
строком до 31.12.16р.;

- свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу № 2661234 від 07.08.12р.;

- свідоцтво службового
перебування від 19.01.14р. строком до
18.01.15р. (далі,- свідоцтво);

Зазначені документи свідчать про те, що
автомобіль під його керуванням
перетинав митний кордон України, саме
як транспортний засіб комерційного
призначення, оскільки він мав право
керування ним, як співробітник
підприємства на підставі зазначених
документів, а не як приватна особа з
метою особистого користування
автомобілем.

Відмова оформлена Карткою відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 700090500/2014/00001
від 20 січня 2014 року (далі - картка
відмови).

Причинами відмови в Картці відмови
зазначено:

відсутність у нього, як резидента
України, документів щодо приналежності
автомобіля до транспортних засобів
комерційного призначення на момент
перетину митного кордону України;

не використання ним автомобіля на
момент перетину митного кордону
Україні транспортного засобу
комерційного призначення в розумінні
п. 59 ст. 4 МК України;

належністю автомобіля до транспортних
засобів особистого користування
відповідно до п. 60 ст. 4 МК України;

порушенням ним ч. З ст. 380 МК України.

Не погоджується із діями відповідача,
вважає їх та картку відмови
протиправними, та такими що порушують
право на перетин митного кордону
України автомобілем під його
керуванням як транспортним засобом
комерційного призначення.

З метою захисту його прав та інтересів
просить скасувати картку відмови,
зобов'язати відповідача пропустити на
митну територію України автомобіль під
його керуванням як транспортний засіб
комерційного призначення на строк до
31.12.2016 року.

Просить задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити,
надав суду пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях №
05-70-10/03-1/4243 від 27.03.2014 року та додаткових
письмових поясненнях від 31.03.2014 року.

В обґрунтування наданих суду письмових
заперечень зазначила, що за поданими
документами не вбачається
використання вказаного транспортного
засобу для платного чи безоплатного
перевезення товарів.

Також, вказує, що дозвіл на тимчасове
ввезення позивачем автомобіля міг бути
наданий за умови вимог, передбачених ч.3
ст. 380 Митного кодексу України, зокрема,
надання позивачем письмового
зобов'язання про зворотне вивезення
транспортного засобу та після сплати
всіх митних платежів, які відповідно до
закону підлягають сплаті при імпорті
таких транспортних засобів. Разом з
тим, позивач відмовився від виконання
зазначених вимог.

Просила відмовити у задоволенні
позову.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Позивач - ОСОБА_3, - згідно ст. 48 КАС
України здатний особисто здійснювати
свої адміністративні процесуальні
права та обов'язки.

Відповідач , Східна митниця Державної
митної служби Міністерства доходів і
зборів України, є суб'єктом владних
повноважень, згідно ст. 48 КАС України
здатний особисто здійснювати свої
адміністративні процесуальні права та
обов'язки.

Судом встановлено, що 20.01.2014 року при
перетині державного кордону України в
пункті пропуску «Новоазовськ»
співробітниками відповідача
відмовлено позивачу у пропуску через
митний кордон України належного
підприємству, співробітником якого він
є, транспортного засобу - автомобіля
«OPEL - OMEGA 2,5 ТІ AIN- код W0L000025S1023614,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
зареєстрованого в Польщі (далі -
автомобіль), під його керуванням.

Відмова оформлена Карткою відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 700090500/2014/00001
від 20 січня 2014 року (а.с.10).

Причинами відмови в Картці відмови
зазначено:

відсутність у позивача, як резидента
України, документів щодо приналежності
автомобіля до транспортних засобів
комерційного призначення на момент
перетину митного кордону України;

не використання ним Автомобіля на
момент перетину митного кордону
Україні транспортного засобу
комерційного призначення в розумінні
п. 59 ст. 4 МК України;

належністю Автомобіля до транспортних
засобів особистого користування
відповідно до п. 60 ст. 4 МК України;

порушенням ч. З ст. 380 МК України.

При перетині митного кордону України
ним були надані:

закордонний паспорт НОМЕР_2 від 04.05.11р.;

агентський договір між «LEMBERG UKRAINE LTD» та
позивачем, як комерційним агентом
підприємства, від 29.07.12р. строком дії до
31.12.16р. (а.с.11);

договір про дозвіл на користування
автомобілем від 29.07.12р. строком до
31.12.16р. (а.с.12);

свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу № 2661234 від 07.08.12р.
(а.с. 13);

свідоцтво службового перебування від
19.01.14р. строком до 18.01.15р. (а.с. 14).

20.01.2014 року позивачем було заповнено
митну декларацію для письмового
декларування товарів, що переміщуються
через митний кордон України
громадянами для особистих, сімейних та
інших потреб, не пов'язаних з
провадженням підприємницької
діяльності, згідно якої транспортний
засіб особистого користування,
ввезений в Україну з метою тимчасового
ввезення.

Згідно з пунктом 59 частини 1 статті 4
Митного кодексу України від 13.03.2012
№ 4495-VІ (далі - МК України)
транспортні засоби комерційного
призначення будь-яке судно у тому числі
самохідні та несамохідні ліхтери та
баржі, а також судна на підводних
крилах), судно на повітряній подушці,
повітряне судно, автотранспортний
засіб (моторні транспортні засоби,
причепи, напівпричепи) чи рухомий склад
залізниці, що використовуються в
міжнародних перевезеннях для платного
транспортування осіб або для платного
чи безоплатного промислового чи
комерційного транспортування товарів
разом з їхніми звичайними запасними
частинами, приладдям та устаткуванням,
а також мастилами та паливом, що
містяться в їхніх звичайних баках
упродовж їхнього транспортування
разом із транспортними засобами
комерційного призначення.

Частиною першою ст.189 МК України
визначено, що транспортні засоби
комерційного призначення, що
використовуються для переміщення
товарів та/або пасажирів через митний
кордон України, можуть тимчасово
ввозитися на митну територію України
без справляння митних платежів та без
застосування заходів нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної
діяльності. Частиною третьою даної
статті передбачено, що тимчасове
ввезення транспортних засобів
комерційного призначення на митну
територію України допускається за
умови, що такі транспортні засоби не
використовуватимуться для внутрішніх
перевезень на митній території
України.

Відповідно до пункту «b» статті 1
Додатка С до Конвенції про тимчасове
ввезення (далі - Конвенція), до якої
Україна приєдналась відповідно до
Закону України «Про приєднання України
до Конвенції про тимчасове ввезення»
"Про приєднання України до Конвенції
про тимчасове ввезення" № 1661-IV від
24.03.2004, «комерційне використання»
означає платне перевезення осіб або
промислове чи комерційне платне або
безоплатне перевезення вантажів.

Умови здійснення міжнародних
перевезень вантажів та пасажирів
(багажу) регламентовано Конвенцію про
договір міжнародного дорожнього
перевезення вантажів (м.Женева, 1956р.) та
Конвенцією про договір міжнародного
автомобільного перевезення пасажирів
та багажу (м.Женева 1973р.), до яких
Україна приєдналась 01.08.2006 та 05.12.2004
відповідно.

Конвенція про договір міжнародного
дорожнього перевезення вантажів
(м.Женева, 1956р.) застосовується до
будь-якого договору дорожнього
перевезення вантажів за винагороду з
використанням автомобілів, коли
вказані в договорі місце прийняття до
перевезення вантажу і місце,
передбачене для здачі вантажу,
знаходяться на території двох різних
країн, з яких принаймні одна являється
учасником Конвенції. Статтями 4 та 5
цієї Конвенції, передбачено, що договір
перевезення встановлюється накладною,
другий примірник якої супроводжує
вантаж.

Конвенція про договір міжнародного
автомобільного перевезення пасажирів
та багажу (м. Женева 1973р.)
застосовується до будь-якого договору
автомобільного перевезення пасажирів (
та у відповідних випадках - їх багажу)
транспортними засобами, коли у
договорі вказано, що перевезення
здійснюється територією принаймні
двох країн та що пункт відправлення або
пункт призначення, або той та інший
знаходяться на території однієї з
країн, що домовляються. Статтею 5
зазначеної Конвенції передбачено, що
під час перевезення пасажирів
перевізник має видати індивідуальний
або колективний квиток, в якому мають
бути зазначені назва та адреса
перевізника. |

Крім того, питання міжнародних
перевезень пасажирів і вантажів
врегульовано розділом IV Закону України
від 05.04.01 № 2344-ІП «Про автомобільний
транспорт» (зі змінами та
доповненнями), відповідно до якого:
|

1) при виконанні міжнародних перевезень
вантажів нерезиденти України повинні
мати:

- дозвіл України;

- дозвіл щодо узгодження умов та
режимів перевезення в разі перевищення
вагових або габаритних обмежень чи
документ про внесення плати за проїзд
великовагових (великогабаритних)
транспортних засобів, якщо перевищення
вагових (габаритних) обмежень над
визначеними законодавством становить
менше семи відсотків;

- свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу;

- сертифікат відповідності
транспортного засобу вимогам
законодавства України щодо безпеки
руху та екологічної безпеки, якщо інше
не передбачено міжнародними
договорами України;

- документи на вантаж.

2) при виконанні міжнародних перевезень
пасажирів нерезиденти повинні мати:

дозвіл України;

свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу;

список пасажирів (для нерегулярних та
маятникових перевезень);

білетно-облікову документацію.

У транспортних засобах, що здійснюють
міжнародні перевезення пасажирів
та/або вантажів, установлюються і
використовуються контрольні пристрої -
тахографи.

Відповідно ст. 9 до Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» перевезення вантажів
супроводжується товарно-транспортними
документами, складеними мовою
міжнародного спілкування залежно від
обраного виду транспорту або державною
мовою, якщо вантажі перевозяться в
Україні. Таким документом при
автомобільних перевезеннях може бути
міжнародна автомобільна накладна (СМR).

Пунктом 1 ч.1 ст.335 МК України визначено
перелік документів та відомостей, які
перевізник (декларант, уповноважена
ним особа) надають митному органу при
перевезені товарів автомобільним
транспортом:

а) документи на транспортний засіб,
зокрема ті, що містять відомості про
його державну реєстрацію (національну
належність);

б) транспортні (перевізні) документи
(міжнародні товаротранспортні
накладні);

в) визначений актами Всесвітнього
поштового союзу документ, що
супроводжує міжнародні поштові
відправлення (за їх наявності);

г) комерційні документи (за наявності)
на товари, що перевозяться, які містять
відомості, зокрема, про найменування та
адресу перевізника, найменування
країни відправлення та країни
призначення товарів, найменування та
адреси відправника (або продавця) та
отримувача товарів;

ґ) відомості про кількість вантажних
місць та вид упаковки;

д) найменування товарів;

е) вага брутто товарів (у кілограмах)
або об'єм товарів (у метрах кубічних),
крім великогабаритних вантажів;

Тобто, визнання автотранспортного
засобу (у тому числі легкового) як
транспортного засобу комерційного
використання можливо виключно за умови
його використання для платного
перевезення осіб або промислового чи
комерційного платного або
безоплатного перевезення вантажів, що
повинно підтверджуватись:

- при платному перевезенні осіб:
білетно-обліковою документацію;

- при платному чи безоплатному
промисловому чи комерційному
транспортуванні товарів:
товарно-транспортниими документами,
зокрема міжнародною автомобільною
накладною (СМR).

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
громадянин (як резидент та і
нерезидент) може тимчасово в'їжджати на
територію України на транспортному
засобі комерційного призначення зі
звільненням від оподаткування і без
застосування гарантії за умови, що
вказаний транспортний засіб
знаходиться у власності (користуванні)
юридичної особи, яка зареєстрована на
території іншої держави, та
використовується в комерційних цілях
(платне перевезення осіб або
промислове чи комерційне платне або
безоплатне перевезення товарів).

При цьому громадянин, який возить
транспортний засіб комерційного
призначення на митну територію
України, повинен мати:

-документи, що підтверджують
здійснення цим громадянином
діяльності на користь юридичної особи
- власника (користувача) транспортного
засобу;

- належний дозвіл користувача права на
тимчасове ввезення транспортного
засобу;

- документи на транспортний засіб, що
підтверджують його реєстрацію в іншій
державі на ім'я особи, яка
зареєстрована або постійно проживає за
межами України;

- документи на транспортний засіб, що
підтверджують мету його тимчасового
ввезення;

- документи, що підтверджують
комерційне використання транспортного
засобу.

Згідно ч.1 ст. 297 Господарського кодексу
України,- за агентським договором одна
сторона (комерційний агент)
зобов'язується надати послуги другій
стороні (суб'єкту, якого представляє
агент) в укладенні угод чи сприяти їх
укладенню (надання фактичних послуг)
від імені цього суб'єкта і за його
рахунок.

Згідно агентського договору від 29.07.2012
року (а.с.11) позивач виступає
комерційним агентом, який здійснює
посередництво у сфері продажу
запчастин для пасажирських та
вантажних автомобілів.

Аналогічна мета зазначена у
посвідченні службового перебування.

Згідно ч.2 ст. 297 ГКУ,- агентський договір
повинен визначати сферу, характер і
порядок виконання комерційним агентом
посередницьких послуг, права та
обов'язки сторін, умови і розмір
винагороди комерційному агентові,
строк дії договору, санкції у разі
порушення сторонами умов договору,
інші необхідні умови, визначені
сторонами.

Разом з тим, в агентському договорі не
визначено, що надання посередницьких
послуг позивачем здійснюється шляхом
використання автомобіля, що стосується
спірних правовідносин, як
транспортного засобу комерційного
призначення (платне транспортування
осіб або платне чи безоплатне
промислове чи комерційне
транспортування товарів).

Із наданих позивачем у пункті перетину
кордону документів, не вбачається
жодних документів, які б
підтверджували використання
транспортного засобу, який
переміщувався через митний кордон
України під керуванням позивача для
платного перевезення осіб або
промислового чи комерційного платного
або безоплатного перевезення товарів
митного органу.

Оскільки судом встановлено, що
позивачем жодних документів, які б
підтверджували комерційне
використання транспортного засобу при
перетину кордону України митним
органам пред'явлено не було, тому
висновок митного органу про невизнання
даного транспортного засобу, як
транспортний засіб комерційного
призначення при перетині митного
контролю пункту пропуску є
правомірним.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 105 МК
України у митний режим тимчасового
ввезення з умовним повним звільненням
від оподаткування митними платежами
поміщуються виключно товари,
транспортні засоби комерційного
призначення, зазначені у ст. 189 МК
України та в Додатках В.1-В.9,С,Б до
Конвенції про тимчасове ввезення (м.
Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених
вказаними Додатками, а також повітряні
судна, які ввозяться ца митну територію
України українськими авіакомпаніями
за договорами оперативного лізингу.

Статтею 189 МК України, визначено, що
транспортні засоби комерційного
призначення, що використовуються для
переміщення товарів та/або пасажирів
через митний кордон України, можуть
тимчасово ввозитися на митну Територію
України без справляння митних платежів
та без застосування заходів
нетарифного регулювання
зовнішньоекономічної діяльності,

Згідно з пунктом «а» статті 5 Додатка С
до Конвенції для того, щоб можна було
скористатись правами на пільги, що
надаються цим Додатком, транспортні
засоби комерційного використання
повинні бути зареєстрованими на
території, яка не є територією
тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка
зареєстрована або постійно проживає за
межами території тимчасового ввезення,
і ввозитись та використовуватись
особами, які здійснюють свою
діяльність з такої території.

При цьому, пунктом «а» статті 7 Додатка
С до Конвенції зазначається, що
незважаючи на положення статті 5 цього
Додатка, транспортні засоби
комерційного використання можуть
використовуватись третіми особами, які
мають належний дозвіл користувача
права на тимчасове ввезення і які
здійснюють свою діяльність на користь
останнього, навіть якщо вони
зареєстровані або постійно проживають
на території тимчасового ввезення.

Зазначені норми статей 105 та 189 МК
України та Конвенції стосовно надання
пільг в оподаткуванні митними
платежами при тимчасовому ввезенні
транспортних засобів - можуть
застосовуватись виключно для
транспортних засобів комерційного
призначення (використання).

Враховуючи, що транспортний засіб під
керуванням позивача, під час
переміщення не використовувався для
платного перевезення осіб або
промислового чи комерційного платного
або безоплатного перевезення вантажів,
тобто не мав статусу транспортного
засобу комерційного призначення
(використання), відмова посадових осіб
митного пропуску у пропуску на митну
територію даного транспортного засобу
у режимі тимчасового ввезення із
наданням пільг в оподаткуванні митними
платежами є правомірною.

Згідно з пунктом 60 частини 1 статті 4 МК
України транспортні засоби особистого
користування - наземні транспортні
засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704
(загальною массію до 3,5 тонни), 8711 згідно
з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної
позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі
засоби та повітряні судна, що
зареєстровані на території
відповідної країни, перебувають у
власності або тимчасовому
користуванні відповідного громадянина
та ввозяться або вивозяться цим
громадянином у кількості не більше
однієї одиниці на кожну товарну
позицію виключно для особистого
користування, а не для промислового або
комерційного транспортування товарів
чи пасажирів за плату або безоплатно.

Відповідно до пункту «с» статті 1
Додатка С до Конвенції «приватне
використання» означає перевезення
особою виключно для особистих потреб,
за винятком будь-якого комерційного
використання.

Пунктом «f» статті 1 Конвенції термін
«особа» означає як фізичну, так і
юридичну особу, якщо інше не
передбачене контекстом.

Відповідно до наданих документів,
транспортний засіб, належить
підприємству «LEMBERG UKRAINE LTD» та
переміщувався через митний кордон
України позивачем, який є
представником зазначеного
підприємства та мав належні
повноваження власника на тимчасове
користування зазначеним автомобілем.

Таким чином, транспортний засіб 20.01.2014
року не здійснював комерційні
перевезення осіб та товарів,
віднесення його посадовими особами
митниці до категорії транспортного
засобу особистого користування, який
перебуває у тимчасовому користуванні
позивача є цілком обґрунтованим, в
зв'язку з чим позивачу правомірно були
застосовані норми ст.380 МК України, тому
позовні вимоги в частині визнання дій
відповідача та картки відмови в
прийнятті митної декларації
протиправними, не підлягають
задоволенню.

Статтею 19 Митного кодексу України
передбачено, що митні органи
інформують заінтересованих осіб про
митні правила у встановленому законом
порядку.

Судом встановлено, що інспектором
Східної митниці роз'яснено умови
ввезення транспортних засобів на митну
територію України. Крім того, на
виконання ст. 20 Митного кодексу
України на території митного поста
Східної митниці розміщені стислі
довідки щодо основних положень
законодавства України з питань
державної митної справи.

Як вбачається з наданої позивачем
митної декларації, транспортний засіб
ввезений в Україну з метою тимчасового
ввезення.

Відповідно до п. 1.3 Порядку заповнення
митної декларації для письмового
декларування товарів, що переміщуються
через митний кордон України
громадянами для особистих, сімейних та
інших потреб, не пов'язаних з
провадженням підприємницької
діяльності, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
28.05.2012 № 614, декларація заповнюється
власноручно громадянами, який досяг
16-річного віку, або уповноваженою ним
особою і засвідчується його особистим
підписом до пред'явлення товарів для
митного контролю.

Пунктом 1.7 Порядку передбачено, що
посадові особи митних органів не мають
права заповнювати декларацію,
змінювати чи доповнювати відомості,
зазначені в декларації, за винятком
усунення до неї відомостей, що належать
до компетенції митних органів.

Судом встановлено, що позивачем
декларацію заповнено власноручно і
самостійно вказано напрям переміщення
і зазначено відповідний автомобіль як
транспортний засіб особистого
користування.

Таким чином, враховуючи вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог в частині скасування картки
відмови, зобов'язання відповідача
пропустити на митну територію
автомобіль, як транспортний засіб
комерційного призначення.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів
правомірність дій та рішень, що
стосуються предмету спору.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про те, що
викладені в позовній заяві вимоги не
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99,
104-107, 110-112, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186,
254, Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Східної
митниці Державної митної служби
Міністерства доходів і зборів України
про визнання дій відповідача та картки
відмови в прийнятті митної декларації
протиправними, скасування картки
відмови в прийнятті митної декларації,
зобов'язання вчинити певні дії,-
відмовити повністю.

Постанова ухвалена у нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частини у судовому
засіданні 31 березня 2014 року.

Повний текст постанови складений 05
квітня 2014 року.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Христофоров А.Б.