Справа № 2а-14925/09/8/0170
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
м. Київ К-33719/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
12.04.2010 та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 05.10.2010 у справі № 2а-14925/09/8/0170

за позовом Відкритого
акціонерного товариства "Крименерго"

до Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкове
повідомлення-рішення від 02.12.2009 №
/0, яким позивачу Державною
податковою інспекцією визначено
податкове зобов'язання (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій) з
податку на додану вартість (ділі - ПДВ) у
сумі 192 825,00 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено: оспорюване податкове
повідомлення - рішення визнано
протиправним та скасовано.

У касаційній скарзі орган податкової
служби, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити.

Обґрунтовуючи касаційні вимоги,
відповідач зазначив, що Законом
України "Про податок на додану
вартість" не передбачено можливості
для платника податків самостійно
приймати рішення щодо відстрочення
реалізації своїх прав на отримання
податкового кредиту після настання
дати виникнення права на податковий
кредит. Тобто, якщо на дату виникнення
права на податковий кредит платник
податку таким правом не скористався,
вважається, що їм ухвалено рішення не
формувати податковий кредит.

На підставі клопотання та у
відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допустив заміну відповідача у
справі - Спеціалізовану державну
податкову інспекцію по роботі з
великими платниками податків в м.
Сімферополі Автономної Республіки
Крим на його правонаступника -
Міжрегіональне Головне управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу необхідно відхилити з наступних
підстав.

Судами встановлено, що за результатами
виїзної планової перевірки Товариства
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2008 по 30.06.2009 податковим
органом було складено акт від 20.11.2009, в
якому зазначено про допущене порушення
позивачем пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість", яке з позиції
контролюючого органу полягає у тому, що
позивачем неправомірно задекларовано
податковий кредит за так званими
"старими" податковими накладними, тобто
відображеними із запізненням на
декілька податкових періодів, за
відсутності заяви зі скаргою на
постачальника щодо видачі податкової
накладної.

При цьому, порушень з приводу вартості
придбаних позивачем товарів та послуг
або відсутності господарської мети при
вчиненні відповідних дій платника
податку відповідачем не встановлено.

Судами також встановлено, що згідно
платіжних документів отримані товари
та послуги (за якими були видані
податкові накладні) були оплачені
позивачем грошовими коштами.

Задовольняючи позовні вимоги
Товариства, суди у цій справі
керувалися положеннями ст. 7 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок
на додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011).

Так, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97ВР
визначено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР
до складу податкового кредиту не
підлягають включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг) не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Дана норма закону містить імперативну
норму, тобто у тому разі якщо у платника
податку списані грошові кошти у якості
оплати товару (робіт, послуг) та/або
йому відвантажено товари (послуги),
однак даний факт не підтверджується
податковою накладною, платник податку
не має права на декларування
податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР, згідно якого підставою
для відповідальності платника податку
є непідтвердження сум податку,
включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку,
податковими накладними чи митними
деклараціями, факт включення позивачем
до податкового кредиту звітного
періоду суми ПДВ за податковими
накладними, отриманими із запізненням,
а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного
Закону, згідно якого подання заяви зі
скаргою на постачальника є виключним
правом, а не обов'язком покупця, суди
дійшли вірного висновку про
протиправність визначення податкового
зобов'язання з ПДВ у зв'язку з
віднесенням до податкового кредиту сум
ПДВ звітного періоду по податкових
накладних, які були виписані
контрагентами позивача у минулих
податкових періодах.

З урахуванням викладеного, суд
касаційної інстанції відхиляє доводи
відповідача, викладені у касаційній
скарзі, і не вбачає підстав для
скасування законних і обґрунтованих
судових рішень першої та апеляційної
інстанцій.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
12.04.2010 та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 05.10.2010 у справі № 2а-14925/09/8/0170
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко