Справа № 2а-1332/12/2670
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/81615/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх
справ України про визнання дій
протиправними, про бездіяльність і
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом щодо розгляду
його звернення, адресованого
Міністерству внутрішніх справ України.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 лютого 2012 року, яку залишено без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2012 року, в задоволенні
адміністративного позову відмовлено в
повному обсязі.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати вказані судові рішення з
підстав порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального і
процесуального права та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних та юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку у тому числі органів
державної влади. У справах щодо
оскарження рішень суди перевіряють чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закон України "Про звернення
громадян"(в редакції чинні на момент
виникнення спірних правовідносин)
(далі - Закон) регулює питання
практичної реалізації громадянами
України наданого їм Конституцією
України права вносити в органи
державної влади, об'єднання громадян
відповідно до їх статуту пропозиції
про поліпшення їх діяльності,
викривати недоліки в роботі,
оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів. Цей
Закон забезпечує громадянам України
можливість для участі в управлінні
державними і громадськими справами,
для впливу на поліпшення роботи
органів державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, для відстоювання своїх прав
і законних інтересів та відновлення їх
у разі порушення.

У відповідності до ст. 1 Закону
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 3 Закону громадяни можуть
звернутися до зазначених вище органів
у письмовій або усній формі з
пропозиціями (зауваженнями), заявами
(клопотаннями) або скаргами.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону органи
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
посадові особи зобов'язані розглянути
пропозиції (зауваження) та повідомити
громадянина про результати розгляду.

Частинами 1 та 4 ст. 15 Закону
передбачено, що органи державної влади,
місцевого самоврядування та їх
посадові особи, керівники та посадові
особи підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань). Рішення про
відмову в задоволенні вимог,
викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Статтею 18 Закону визначено, що
громадянин при розгляді заяви чи
скарги має право одержати письмову
відповідь про результати розгляду
заяви чи скарги.

Підпунктом 1 та 6 частини першої статті
19 Закону встановлено, що орган
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
засоби масової інформації, їх
керівники та інші посадові особи в
межах своїх повноважень зобов'язані
об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги і письмово
повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення.

Згідно ст. 19 Закону органи державної
влади їх керівники та інші посадові
особи в межах своїх повноважень
зобов'язані об'єктивно, всебічно і
вчасно перевіряти заяви чи скарги; на
прохання громадянина запрошувати його
на засідання відповідного органу, що
розглядає його заяву чи скаргу;
забезпечувати поновлення порушених
прав, реальне виконання прийнятих у
зв'язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; вживати
заходів щодо відшкодування у
встановленому законом порядку
матеріальних збитків, якщо їх було
завдано громадянину в результаті
ущемлення його прав чи законних
інтересів, вирішувати питання про
відповідальність осіб, з вини яких було
допущено порушення, а також на прохання
громадянина не пізніш як у місячний
термін довести прийняте рішення до
відома органу місцевого
самоврядування, трудового колективу чи
об'єднання громадян за місцем
проживання громадянина;

У разі необхідності та за наявності
можливостей розгляд звернень громадян
покладається на посадову особу чи
підрозділ службового апарату,
спеціально уповноважені здійснювати
цю роботу, в межах бюджетних
асигнувань. Це положення не відміняє
вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Відповідно до ст. 20 Закону звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання. Якщо в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 9 серпня 2011 року позивач
звернувся до МВС України зі зверненням,
в якому просив провести профілактичні
роботи із підлеглими та роз'яснити їм
норми закону, обов'язки працівників
органів внутрішніх справ України та
права громадян України.

22 жовтня 2011 року позивач звернувся до
МВС України з інформаційним запитом
(який надійшов на адресу відповідача 24
жовтня 2011 року за №211), в якому просив
надати інформацію щодо того, які заходи
були прийняті у зв'язку з направленим
позивачем листом від 9 серпня 2011 року
за № Б-13949 та надіслати копію відповіді
на вказаний лист.

28 жовтня 2011 року за вих. №10/7-7774 позивачу
була надана відповідь, якою
повідомлено, що перед заступанням на
службу з працівниками міліції постійно
проводиться службовий інструктаж, під
час якого вони націлюються на
дотримання дисципліни та законності, а
також тактовне спілкування з
громадянами. За усіма зверненнями щодо
неправомірних дій працівників органів
внутрішніх справ проводяться службові
перевірки, у разі підтвердження такої
інформації до винних осіб вживаються
заходи дисциплінарного впливу.

22 грудня 2011 року позивач повторно
звернувся до Міністерства внутрішніх
справ України зі зверненням,
аналогічним зверненню від 9 серпня 2011
року.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів першої і апеляційної
інстанцій, які врахувавши ту обставину,
що звернення від 9 серпня 2011 року
необхідно розглядати як пропозицію,
яку МВС України взято до відома і у
відповіді від 28 жовтня 2011 року за вих.
№10/7-7774 повідомлено про її врахування,
прийняли рішення про
необгрунтованість посилань позивача
щодо ігнорування відповідачем його
звернення.

Враховуючи, що в листі від 22 грудня 2011
року позивачем поставлені питання,
аналогічні тим, що були викладені у
листі від 9 серпня 2011 року, на який МВС
України надано відповідь, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що відповідачем
здійснено всі необхідні дії і що той
діяв у межах своїх повноважень та
відповідно до вимог чинного
законодавства.

При цьому судами враховано ту
обставину що позивач у своїх вимогах до
позову не ставив питання щодо
невчасного надання відповіді на його
заяву від 9 серпня 2011 року.

Що ж стосується вимог позивача про
визнання протиправними дій
Міністерства внутрішніх справ України
щодо порушення строків розгляду
інформаційного запиту від 22 жовтня 2011
року, то колегія суддів вважає за
необхідне зазначити таке.

Судами встановлено, що інформаційний
запит позивача від 22 жовтня 2011 року
надійшов по електронній пошті до МВС
України 24 жовтня 2011 року та був
зареєстрований за № 211. У вказаному
інформаційному запиті позивач просив
надати інформацію щодо того, які заходи
були вчинені у зв'язку з розглядом його
заяви від 9 серпня 2011 року та надіслати
копії відповіді на вищезазначений
лист.

Згідно частини першої статті 20 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» розпорядник інформації
має надати відповідь на запит на
інформацію не пізніше п'яти робочих
днів з дня отримання запиту.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач отримав інформаційний
запит електронною поштою 24 жовтня 2011
року і відповідь на цей запит була
надана відповідачем 28 жовтня 2011 року за
№10/7-7774 та надіслана на адресу заявника
7 листопада 2011 року, що підтверджується
штампом на поштовому конверті.

З огляду на викладене інформаційний
запит від 22 жовтня 2011 року був
розглянутий відповідачем в
передбачені частиною першою статті 20
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» строки, але
відповідь була надіслана на адресу
позивача 7 листопада 2011 року.

Колегія суддів зазначає, що суди
попередніх інстанцій правильно
врахували наведені обставини і їх
висновок про відсутність підстав для
прийняття рішення на користь позивача
ґрунтується на повно і всебічно
встановлених обставинах справи, які
підтверджені належним чином
перевіреними наявними у справі
доказами.

Доводи касаційної скарги зроблених
судами першої та апеляційної інстанцій
висновків не спростовують.

Керуючись статями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 КАС
України, суд,

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 лютого 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29 листопада 2012 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я. Олендер