Справа № 802/3500/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/5774/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: головуючого судді Бухтіярової
І.О., суддів Костенка М.І., Приходько І.В.,

секретаря судового засідання Горголь
І.С.,

представників позивача Тетевої-Родюк
І.О., Чемериської І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Вінницька
кондитерська фабрика»

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 15.01.2014 року

у справі № 802/3500/13-а

за позовом публічного акціонерного
товариства «Вінницька кондитерська
фабрика» (далі - позивач, ПАТ «Вінницька
кондитерська фабрика»)

до Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області (далі - відповідач, Вінницька
ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій
області)

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення та стягнення
коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Вінницька кондитерська фабрика»
звернулось у серпні 2013 року до суду з
позовом до Вінницької ОДПІ ГУ
Міндоходів у Вінницькій області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 23.07.2013 року та стягнення з
Державного бюджету України на свою
користь коштів у розмірі 670 241,98 гривня.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 06.09.2013 року
позов задоволено частково: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 23.07.2013 року №
Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у
Вінницькій області. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 15.01.2014 року
постанова Вінницького окружного
адміністративного суду від 06.09.2013 року
скасована та прийнята у справі нова
постанова, якою відмовлено у
задоволені позову.

Не погоджуючись з судовим рішенням
апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить оскаржену постанову
скасувати та залишити в силі постанову
суду першої інстанції. Вважає, що
рішення суду апеляційної інстанції
було прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідач в своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
суду апеляційної інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2011 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 року по
31.12.2012 року, по податку на додану
вартість за період з 01.10.2011 року по
31.12.2011 року, з 01.05.2012 року по 30.09.2012 року, з
01.11.2012 року по 30.11.2012 року, за результати
якої складено акт № 2415/2201/00382013 від
16.07.2013 року, у якому зафіксовані
порушення ПАТ «Вінницька кондитерська
фабрика» вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6
т. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового Кодексу
України (далі - ПК України), в результаті
чого була занижено податок на додану
вартість (ряд. 25 Декларації) на загальну
суму 504 263,00 гривні.

На підставі висновків акту перевірки
23.07.2013 року відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
, яким визначено позивачу суму
грошового зобов'язання за основним
платежем в розмірі 504 263,00 гривні та суму
грошового зобов'язання за фінансовими
санкціями в розмірі 126 066,00 гривень.

24.07.2013 року ПАТ «Вінницька кондитерська
фабрика» сплатило суму грошового
зобов'язання в розмірі 630 329,00 гривень, а
саме: суму грошового зобов'язання за
основним платежем в розмірі 504 263,00
гривні та суму грошового зобов'язання
за фінансовими санкціями в розмірі 126
066,00 гривень., що підтверджується
платіжним дорученням № 25647 від 24.07.2013
року. Крім того, з особового рахунку
платника ПАТ «Вінницька кондитерська
фабрика» податковою службою було
стягнуто пеню в розмірі 37 618,98 гривень,
що підтверджується листом Вінницької
ОДПІ № 856/10/20 від 12.08.2013 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги частково, дійшов
висновку про те, що укладені позивачем
договори з його контрагентами мали
реальний характер, господарські
операції за ними фактично мали місце, а
відтак висновок податкового органу про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства є неправомірним та
безпідставним. Крім того, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
правочини між позивачем та його
контрагентами не можуть визнаватися
нікчемним в розумінні положень статті
203 Цивільного кодексу України, оскільки
він відповідає волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочину
не суперечить чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральні засади суспільства. Разом з
тим, суд вважає, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача 670 241,00 гривня,
сплачених відповідно до оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення,
задоволенню не підлягають, з огляду на
те, що сума грошового зобов'язання
сплачена згідно з оскаржуваним
повідомленням-рішенням, може вважатись
помилково та/або надміру сплаченою
після набрання законної сили судовим
рішенням про скасування податкового
повідомлення-рішення і лише тоді
позивач може звернутись з відповідною
заявою про повернення коштів.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
відмовляючи в задоволені
адміністративного позову повністю,
виходив з того, що позивачем були
надані суду копії документів, які не
відповідають вимогами первинності в
розумінні статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і не можуть бути
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
необґрунтованість доводів позивача та
правомірність прийнятого податкового
повідомлення-рішення.

Суд касаційної інстанції не
погоджується з такими висновками суду
апеляційної інстанції. При цьому
колегія суддів касаційної інстанції
виходить з наступного.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит згідно із
п. 198.2 ст. 198 ПК України вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними. У разі, коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Статтею 201 ПК України передбачено, що
податкова накладна є податковим
документом. Право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку.

Отже, в разі видачі покупцю
контрагентом, який зареєстрований як
платник ПДВ, податкових накладних з
усіма необхідними реквізитами,
визначеним законом, такий покупець має
право на включення цього податку до
складу податкового кредиту за звітній
податковий період.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
протягом періоду, який перевіряв
податковий орган, у позивача склалися
договірні відносини з такими
контрагентами: ТОВ «Альтаір Альфа
Плюс», ТОВ «Наяда Україна», ТОВ ВКП
«Котлогаз», ТОВ «Інгредієнт-Україна»,
ДП «Кондитерська корпорація «Рошен»,
ПП «ВінКабель».

Судом першої інстанції при досліджені
видаткових накладних встановлено, що TOB
«Альтаір Альфа Плюс» поставило ПАТ
«Вінницька кондитерська фабрика»
стрічку металеву 0,3X30 65 Г2ЛС та кутник
металевий 20X20X3 AISI на загальну суму 3156,47
гривень. Операція з поставки вказаних
товарно-матеріальних цінностей також
підтверджується дослідженими судом
першої інстанції
товарно-транспортними накладними. Крім
того, судом першої інстанції
встановлено, що в подальшому вказані
товарно-матеріальні цінності були
використані при здійсненні монтажу
наступних виробничих потужностей:
лінії з виготовлення темних шоколадних
мас (інвентарний номер 51012) у кількості 5
кг; лінії з виготовлення шоколаду з
наповнювачем «Winkler 2» (інвентарний
номер 51055) у кількості 5 кг.; лінії з
виготовлення білих шоколадних мас
(інвентарний номер 51053) у кількості 17
кг.; печі плавильної (інвентарний номер
51071) у кількості 5 кг. Стрічка була
списана на ремонт Млина п'ятивалкового
912/2 (інвентарний номер 7602) відповідно до
акту на списання № 946/12 від 23.04.2012 року.
Судом першої інстанції встановлено, що
грошові кошти за поставлені
товарно-матеріальні цінності ПАТ
«Вінницька кондитерська фабрика»
сплатила в повному обсязі, що
підтверджується дослідженим судом
першої інстанції платіжним дорученням
на суму 4490,00 гривень.

Правомірність віднесення суми
сплаченого податку в розмірі 748,33
гривень до суми податкового кредиту
підтверджується наданими позивачем та
дослідженими судом першої інстанції
податковими накладними, розрахунком
коригування кількісних і вартісних
показників до додаткової накладної,
які оформлені відповідно до вимог
чинного законодавства. Крім того, судом
першої інстанції при дослідженні акта
списання запасних частин, матеріалів
та затрат на проведення поточного
ремонту, актів введення в експлуатацію
(монтаж ОФ) встановлено, що всі
товарно-матеріальні цінності, придбані
у TOB «Альтаір Альфа Плюс» було
використано в господарській
діяльності позивача.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що ПАТ «Вінницька
кондитерська фабрика» має складські
приміщення для зберігання
товарно-матеріальних цінностей,
кваліфікований персонал для
здійснення монтажу основних засобів з
використанням придбаних
товарно-матеріальних цінностей. На
момент вчинення господарської
операції, а саме придбання
товарно-матеріальних цінностей у TOB
«Альтаір Альфа Плюс» підприємство мало
право видати податкові накладні,
оскільки TOB «Альтаір Альфа Плюс» на
момент видачі податкових накладних
було зареєстроване як платник ПДВ, що
підтверджується наявністю у
підприємства свідоцтва платника ПДВ.

Крім цього, судом першої інстанції при
дослідженні договору поставки № 01-612 БВ
від 01.06.2012 року, видаткових накладних,
актів здачі-прийняття робіт (надання
послуг) встановлено, що TOB «Наяда
Україна» виконало роботи з монтажу
стаціонарних перегородок в
адміністративно-побутовому корпусі
(інвентарний номер № 60110), монтажу
алюмінієвих конструкцій в
адміністративно-побутовому корпусі
(інвентарний номер № 60110) та
встановленні дверей протипожежних в
адміністративно-побутовому корпусі
позивача (інвентарний номер № 60110),
використовуючи власні
товарно-матеріальні цінності.
Виконання вказаних робіт та вартість
товарно-матеріальних цінностей
підтверджується дослідженими судом
першої інстанції платіжними
дорученнями.

Правомірність віднесення суми
сплаченого податку в розмірі 44 414,51
гривень до суми податкового кредиту
підтверджується наданими позивачем та
дослідженими судом першої інстанції
податковими накладними, які оформлені
відповідно до вимог чинного
законодавства. Судом першої інстанції
зазначено, що відповідно до умов
вказаного договору, у вартість
договірної ціни включена вартість
товарно-матеріальних цінностей, його
доставка та монтаж. Таким чином, судом
першої інстанції встановлено, що
позивач приймав виконані роботи на
території власного підприємства,
виконані з використанням
товарно-матеріальних цінностей TOB
«Наяда Україна», а отже, наявність
товарно-транспортної накладної не є
обов'язковою. Крім того, судом першої
інстанції досліджені акти списання
запасних частин, матеріали та затрати
на проведення реконструкції та
модернізації та встановлено, що
вказані перегородки та двері в
теперішній час існують на
підприємстві.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що при здійсненні
поставки на територію ПАТ «Вінницька
кондитерська фабрика»
товарно-матеріальних цінностей для
виконання робіт TOB «Наяда Україна» не
користувалася послугами перевізника,
всі товарно-матеріальні цінності та
послуги з їх монтажу, придбані у TOB
«Наяда Україна» використовуються
позивачем в господарській діяльності
та обліковуються як основні фонди.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно договору купівлі-продажу № 108/8
від 15.06.2012 року TOB ВКП «Котлогаз»
поставляло на ПАТ «Вінницька
кондитерська фабрика» обладнання,
згідно договору № 34/4 від 21.02.2012 року TOB
«Інгредієнт-Україна» поставило ПАТ
«Вінницька кондитерська фабрика»
установку для вакуумної сушки. Судом
першої інстанції встановлено, що
вказані товарно-матеріальні цінності
були постановлені відповідно до
видаткових накладних,
товарно-транспортних накладних,
платіжних доручень, які були
дослідженні судом першої інстанції.

Правомірність віднесення суми
сплаченого податку по TOB ВКП «Котлогаз»
в розмірі 203 266,11 гривень, по TOB
«Інгредієнт-Україна» в розмірі 22 788,88
гривень та 7596,22 гривень до суми
податкового кредиту підтверджується
наданими позивачем та дослідженими
судом першої інстанції податковими
накладними.

Крім того, судом першої інстанції вірно
зазначено, що відповідно до п. 201.1. ст. 201
ПК України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, складену за
вибором покупця (отримувача) в один з
таких способів: а) у паперовому вигляді;
б) в електронній формі з дотриманням
умови щодо реєстрації у порядку,
визначеному законодавством,
електронного підпису уповноваженої
платником особи та умови реєстрації
податкової накладної у Єдиному реєстрі
податкових накладних. У такому разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді не є обов'язковим.
Реєстрація податкових накладних № 22
від 12.09.2012 року та № 1 від 07.05.2012 року
підтверджується витягами з реєстру
податкових накладних № б за вересень
2012 року та № 7 за березень 2012 року.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до договору поставки № 183.1
від 01.11.2011 року ДП «Кондитерська
корпорація «Рошен» поставляло ПАТ
«Вінницька кондитерська фабрика»
обладнання, в межах вказаного договору
відповідно до накладної № 785446 від
23.07.2012 року ПАТ «Вінницька кондитерська
фабрика» отримало форму полікарбоната
63175.

Правомірність віднесення суми
сплаченого податку в розмірі 128 131,20
гривня до суми податкового кредиту
підтверджується наданою позивачем та
дослідженою судом першої інстанції
податковою накладною, яка була
створена в електронній формі з
дотриманням умов щодо реєстрації у
порядку, визначеному законодавством,
електронного підпису уповноваженої
платником особи та умови реєстрації
податкової накладної у Єдиному реєстрі
податкових накладних, що
підтверджується дослідженим судом
першої інстанції витягом з Єдиного
реєстру податкових накладних № 2 за
серпень 2012 року. Крім того, судом першої
інстанції встановлено, що у квитанції
№ 1 до вказаної податкової накладної
чітко зазначено, що податкова накладна
містить код УКТЗЕД, у такому разі
відповідно до п. 201.1. ст. 201 ПК України
складання податкової накладної у
паперовому вигляді не є обов'язковим.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до договору поставки № 3 від
10.01.2011 року ПП «ВінКабель» здійснювало
поставку ПАТ «Вінницька кондитерська
фабрика» електропродукції. Виконання
вказаного договору підтверджується
дослідженими судом першої інстанції
видатковою накладною,
товарно-транспортною накладною,
платіжним дорученням.

Правомірність віднесення суми
сплаченого податку в розмірі 43 990,00
гривень до суми податкового кредиту
підтверджується наданою позивачем та
дослідженою судом першої інстанції
накладною.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з судом першої інстанції,
який вірно вважає безпідставним
зазначення в акті планової перевірки
про відсутність у вказаній податковій
накладній коду УТКЗЕД, оскільки кабель,
отриманий по видатковій накладній не є
товаром, ввезеним на митну територію
України, що підтверджується
сертифікатом якості, а відповідно до п.
201.1. ст. 201 ПК України наявність в
податковій декларації код товару з
УКТЗЕД є обов'язковим лише для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України.

Крім того, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом першої
інстанції, який вірно вважає
безпідставним зазначення працівниками
податкової служби про заниження ПАТ
«Вінницька кондитерська фабрика»
податкового зобов'язання з ПДВ на суму
53 328,00 гривень, взявши до уваги значення
графи 4 та 5 уточнюючого розрахунку
податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок у розрахунку за серпень 2012
року, поданого в грудні 2012 року,
проігнорувавши при цьому значення
графи 6 вказаного уточнюючого
розрахунку. Таке твердження
працівників податкової служи
ґрунтується лише на відображенні
механічної помилки в уточнюючому
розрахунку податкових зобов'язань з
ПДВ за серпень місяць 2012 року, який
подано в грудні 2012 року у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок (рядок 16.1 графа 5), де перед
сумою 133319 мав би стояти знак «мінус».
Судом першої інстанції вірно
зазначено, що вказана механічна
помилка в жодному разі не призвела до
заниження податкового зобов'язання з
ПДВ в бюджет за серпень місяць 2012 року,
оскільки згідно з п. 3 розділу VI Наказу
Міністерства Фінансів України № 1492 від
25.11.2011 року «Про затвердження форм та
порядку заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість» сума уточнення
(абсолютне значення), яку підприємство
узгоджує до податкової інспекції,
зазначається ним в графі 6 уточнюючого
розрахунку. Тому механічні помилки,
допущені в інших графах уточнюючого
розрахунку (графи 4 та 5), жодним чином не
впливають на зменшення чи збільшення
податкових зобов'язань платника
податків, що підтверджується
дослідженими судом першої інстанції
податковою декларацією з ПДВ за
серпень 2012 року та квитанцією до неї,
уточнюючим розрахунком податкових
зобов'язань з ПДВ у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок за серпень 2012 року, що поданий в
листопаді 2012 року, та квитанцією до
нього, уточнюючим розрахунком
податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок за серпень 2012 року, що поданий
в грудні місяці 2012 року та квитанцією
до нього, а також листом Вінницької
ОДПІ № 855/10/20 від 12.08.2013 року, де чітко
зазначена сума ПДВ, що підлягає сплаті,
задекларована відповідно до поданої
декларації та уточнень до неї, а саме: 10
220 599,00 гривень. Суд першої інстанції
вірно зазначив, що в акті перевірки
працівники податкової служби
безпідставно зазначили суму ПДВ, що
підлягає сплаті, згідно з даними
декларацій в розмірі 10 167 271,00 гривня, що
на 53 328,00 гривень менша задекларованої.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що сукупність
первинних, платіжних, звітних та інших
документів підтверджує фактичне
здійснення господарських операцій
позивача з контрагентами і не дає
підстав для сумніву у їх реальності та
безтоварності. Характер спірних
операцій відповідає звичайній
господарській діяльності позивача та
її основним видам. Натомість
відповідач не надав належних і
допустимих доказів, які б об'єктивно
ставили під сумнів фактичне здійснення
цих операцій. Також він не навів
обставин та доказів, які б свідчили про
невідповідність господарських
операцій цілям та завданням статутної
діяльності позивача, збитковості
здійснених операцій або інших
обставин, які б окремо або в сукупності
могли свідчити про їх фіктивність чи
про те, що дії позивача і його
контрагента були спрямовані на
отримання незаконної податкової
вигоди.

Судом першої інстанції встановлено, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій, посилаючись
при цьому виключно на порушення,
вчинені контрагентами позивача.
Аналізуючи ці документи податкового
органу, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку, що
правочини між позивачем та його
контрагентами не можуть визнаватися
нікчемним в розумінні положень статті
203 Цивільного кодексу України, оскільки
він відповідає волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочину
не суперечить чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральні засади суспільства.

Отже, з твердженнями відповідача з
посиланням на матеріали перевірки про
те, що діяльність контрагента позивача
була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, суд першої інстанції
правомірно не погодився, оскільки вони
ґрунтуються на припущеннях.

Оцінюючи позицію відповідача про
наявність зі сторони контрагентів
позивача порушення податкового
законодавства, що в свою чергу впливає
на формування податкового кредиту
позивачем, суд першої інстанції
правомірно зазначив, що ПК України не
ставить у залежність виникнення у
платника податку на додану вартість
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання. Положення щодо
надмірної сплати податку, як
необхідної умови його повернення з
бюджету платникові, стосується саме
цього платника і сплати ним податку в
ціні товарів (послуг) постачальникам.
Несплата продавцем податку на додану
вартість до бюджету в разі фактичного
здійснення господарської операції не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем та не є підставою для
позбавлення останнього права на
відшкодування цього податку, якщо він
виконав усі передбачені законом умови
отримання такого відшкодування і має
всі документальні підтвердження
розміру заявленого податкового
кредиту.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом першої
інстанції, який в процесі розгляду
справи встанови, що в межах спірних
відносин товар позивачем отриманий та
оплачений, за фактом отримання
податкових накладних сформований
податковий кредит. Отже, посилання
відповідача в акті перевірки на
протиправність віднесення позивачем
сум податку на додану вартість до суми
податкового кредиту не знаходить свого
підтвердження. З огляду на зазначене
підстави для визначення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість відсутні. Безпідставність
збільшення грошових зобов'язань
доводить також безпідставність
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

Разом з тим, суд першої інстанції, з
яким погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, обґрунтовано
вважає, що позовні вимоги про стягнення
з відповідача суми 670 241,00 гривня,
сплачених відповідно до оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення,
задоволенню не підлягають, з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 43.1 ст. 43 ПК України
помилково та/або надміру сплачені суми
грошового зобов'язання підлягають
поверненню платнику відповідно до цієї
статті та статті 301 Митного кодексу
України, крім випадків наявності у
такого платника податкового боргу.

Пункт 43.3 ст. 43 ПК України встановлює, що
обов'язковою умовою для здійснення
повернення сум грошового зобов'язання
є подання платником податків заяви про
таке повернення (крім повернення
надміру утриманих (сплачених) сум
податку з доходів фізичних осіб, які
розраховуються органом державної
податкової служби на підставі поданої
платником податків податкової
декларації за звітний календарний рік
шляхом проведення перерахунку за
загальним річним оподатковуваним
доходом платника податку) протягом 1095
днів від дня виникнення помилково
та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до п. п. 43.4 та 43.5 ст. 43 ПК
України платник податків подає заяву
на повернення помилково та/або надміру
сплачених грошових зобов'язань у
довільній формі, в якій зазначає напрям
перерахування коштів: на поточний
рахунок платника податків в установі
банку; на погашення грошового
зобов'язання (податкового боргу) з
інших платежів, контроль за
справлянням яких покладено на
контролюючі органи, незалежно від виду
бюджету; повернення готівковими
коштами за чеком у разі відсутності у
платника податків рахунку в банку.
Контролюючий орган не пізніше, ніж за
п'ять робочих днів до закінчення
двадцятиденного строку з дня подання
платником податків заяви готує
висновок про повернення відповідних
сум коштів з відповідного бюджету та
подає його для виконання відповідному
органові, що здійснює казначейське
обслуговування бюджетних коштів. На
підставі отриманого висновку орган, що
здійснює казначейське обслуговування
бюджетних коштів, протягом п'яти
робочих днів здійснює повернення
помилково та/або надміру сплачених
грошових зобов'язань платникам
податків у порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
фінансової політики.

Зазначені правові норми вказують, що в
разі отримання заяви платника податків
про повернення помилково та/або
надміру сплачених грошових зобов'язань
контролюючий орган зобов'язаний
підготувати висновок про повернення
відповідних сум коштів з відповідного
бюджету та подати його для виконання
відповідному органові, що здійснює
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, однак за умови наявності факту
помилковості та/або надмірності сплати
грошових зобов'язань.

Позивач вважає, що сума грошового
зобов'язання, сплачена ним відповідно
до оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, є надміру
сплаченою через невідповідність
висновків акта перевірки та
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України, у
разі визначення грошового зобов'язання
контролюючим органом за підставами,
зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6
пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу,
платник податків зобов'язаний сплатити
нараховану суму грошового зобов'язання
протягом 10 календарних днів, що
настають за днем отримання податкового
повідомлення-рішення, крім випадків,
коли протягом такого строку такий
платник податків розпочинає процедуру
оскарження рішення контролюючого
органу. У разі оскарження рішення
контролюючого органу про нараховану
суму грошового зобов'язання платник
податків зобов'язаний самостійно
погасити узгоджену суму, а також пеню
та штрафні санкції за їх наявності
протягом 10 календарних днів, наступних
за днем такого узгодження.

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
сума грошового зобов'язання сплачена
згідно з оскаржуваним
повідомленням-рішенням, може вважатись
помилково та/або надміру сплаченою
після набрання законної сили судовим
рішенням про скасування податкового
повідомлення-рішення і лише тоді
позивач може звернутись з відповідною
заявою про повернення коштів. За таких
підстав суд першої інстанції вірно
вважає, що право позивача на повернення
помилково та/або надміру сплачених
грошових зобов'язань не порушено, а
тому позовні вимоги в цій частині є
передчасними.

Відповідно до ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Зважаючи на викладене, постанова суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а помилково скасована
постанова суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 220, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Вінницька
кондитерська фабрика» - задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 15.01.2014 року
у справі № 802/3500/13-а - скасувати.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 06.09.2013 року
у справі № 802/3500/13-а - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
І.О. Бухтіярова

Судді:
М.І. Костенко

І.В. Приходько