Справа № 813/240/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
Справа №
876/6966/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Качмара В.Я., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м.Львова на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2013 року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м.Львова (правонаступник -
Державна податкова інспекція у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області) про визнання недійсним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

в с т а н
о в и в :

09 січня 2013 року позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в
суд з позовом до відповідача -
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова, в якому
просив визнати недійсним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 21 грудня 2012 року, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 29039,21 грн. (за основним
платежем - 23 688,71 грн.; штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) 5350,50
грн.).

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2013 року адміністративний позов
задоволено повністю. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 21 грудня 2012
року № .

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що придбані позивачем товари не
призначалися для подальшого
постачання іншим суб'єктам
господарювання, отже не були об'єктом
оподаткування та не могли бути
включені до складу податкового
кредиту. Таким чином, податкове
повідомлення-рішення прийнято
правомірно. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник апелянта - Дорош А.Б. у
судовому засіданні підтримала доводи,
викладені в апеляційній скарзі, вважає
висновки суду першої інстанції
неправильними та необгрунтованими,
додатково надала суду копії
документів, отриманих УПМ ДПС в
Хмельницькій області під час
проведення заходів щодо розслідування
злочинів, пов'язаних з фіктивним
підприємництвом, а саме: протокол
допиту свідка ОСОБА_3, протокол огляду
офісних приміщень, які належать
контрагенту позивача - ТОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд», довідку про встановлення
місцезнаходження платника податків -
ТОВ «Будівельно-торгова компанія
«Євробуд», акт ДПІ в Печерському районі
м.Києва про відсутність вищевказаного
контрагента позивача за юридичною
адресою, лист з ТОВ «Регус Бізнес
Центри України», що свідчать про
нереальність здійснення господарських
операцій, що відображені в податковому
обліку ФОП ОСОБА_1 Просить скасувати
оскаржувану постанову та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Представник позивач - ОСОБА_4 подав
заперечення на апеляційну скаргу
(вх.№К-16234/13 від 09.07.2013 р.), у судовому
засіданні не погодився з доводами
апеляційної скарги і вважає, що вони не
спростовують висновків суду першої
інстанції, який ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги в їх сукупності, суд дійшов
висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Витягом з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців №559588 серії АА
стверджується, що ОСОБА_1
зареєстрований виконавчим комітетом
Львівської міської ради 17 січня 2008 року
як фізична особа-підприємцець (а.с.61-62).
Основний вид діяльності:
неспеціалізована оптова торгівля.

На момент виникнення спірних
правовідносин перебував на обліку у
ДПІ у Сихівському районі м. Львова як
платник ПДВ.

У період з 01 січня 2009 року по 30 вересня
2010 року ФОП ОСОБА_1 перебував на
спрощеній системі оподаткування, а у
період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011
року - на загальній системі
оподаткування, здійснюючи оптову
торгівлю продуктами харчування та
промисловими товарами.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 12 по 30 листопада 2012 року ДПІ у
Сихівському районі м.Львова проведено
документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2009 року
по 31 грудня 2011 року, якою встановлено
порушення позивачем п.198.4 та 198.5 ст.198 ПК
України, у зв'язку з чим донараховано
ПДВ на суму 23688,71 грн.

За результатами перевірки складено Акт
№ 2330/17-215/НОМЕР_2 від 07 грудня 2012 року
(а.с7-25).

21 грудня 2012 року на підставі вказаного
акта перевірки ДПІ у Сихівському
районі м.Львова прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким ФОП
ОСОБА_1 збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 29039,21 грн. (за основним
платежем - 23688,71 грн.; штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) 5350,50
грн.).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
придбані товари і послуги
використовувалися ФОП ОСОБА_1 в
оподатковуваних операціях у межах його
господарської діяльності, тому
позивачем правомірно сформовано
податковий кредит за вказаними
операціями. Таким чином, оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
прийнято на підставі помилкових
висновків ДПІ в Сихівському районі
м.Львова про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог
податкового законодавства. Відповідач
не довів правомірності прийнятого ним
рішення та не надав доказів на
обґрунтування власних заперечень.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

П.198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39
зазначеного Кодексу та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.193.1 ст. 193 ПК України,
протягом звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(в тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України).

П. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, яка згідно з пунктом 201.6
статті 201 Податкового кодексу України є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту (п.
201.10 ст. 201 ПК України).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1
п.2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП
ОСОБА_1 придбано у ТОВ «Медіа-Вест»
ноутбук та аксесуари до нього,
мобільний телефон, сумку для ноутбука
на підставі видаткових накладних: №
РНkL-0003924 від 24 травня 2011 року на суму
13570,02 грн., № РНkD-0001478 від 04 жовтня 2011
року на суму 1882,20 грн., № РНkL-0003924 від 09
червня 2011 року на суму 180,00 грн.

На отримані товари видано податкові
накладні № 641 від 23 травня 2011 року, № 332
від 09 червня 2011 року, № 43 від 03 жовтня 2011
року на суму ПДВ 2605,37 грн., що в
подальшому включена ФОП ОСОБА_1 до
складу податкового кредиту звітного
податкового періоду.

Між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ТОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд» (Виконавець) 01 вересня 2011
року укладено договір № 0109-11, згідно з
умовами якого замовник доручає, а
виконавець зобов'язується виконати
роботи, а саме: розробка та
виготовлення оригінал макету,
підготовка до друку, розподіл кольору,
розробка та друк кольорових флаєрів,
розробка та друк буклетів,
розповсюдження рекламних матеріалів
через вибраних замовником осіб.

У вересні та жовтні 2011 року на
виконання вказаного договору ТОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд» виконало роботи, за
результатами яких складено акт
здачі-приймання робіт (надання послуг)
№ 30/09-60 від 30 вересня 2011 року на
загальну суму 20000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 3333,33
грн.) та акт здачі-приймання виконаних
робіт від 31 жовтня 2011 року на загальну
суму 50000,00 грн. та виписано податкову
накладну № 649 від 27 вересня 2011 року на
загальну суму 70000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 11666,67
грн.).

Між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ТОВ
«Інтеграл Ай Ті» (Виконавець) 01 грудня
2011 року укладено договір № 0112-8, згідно
з умовами якого замовник доручає, а
виконавець зобов'язується виконати
роботи, а саме: розробка та
виготовлення оригінал макету,
підготовка до друку, розподіл кольору,
розробка та друк кольорових флаєрів,
розробка та друк буклетів,
розповсюдження рекламних матеріалів
через вибраних замовником осіб.

У грудні 2011 року на виконання вказаного
договору ТОВ «Інтеграл Ай Ті» виконано
роботи, за результатами яких складено
акт здачі-приймання робіт (надання
послуг) № від 29 грудня 2011 року на
загальну суму 56500,00 грн. та виписано
податкову накладну № 764 від 29 грудня 2011
року на загальну суму 56500,00 грн. (в т.ч.
ПДВ 9416,67 грн.).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ «Медіа-Вест», ТОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд», ТОВ «Інтеграл Ай Ті»
підтверджується первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам до первинних документів,
передбачених п.2 ст.9 Закону України "Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні". Про дійсність
правочину свідчить також те, що всі
розрахунки між позивачем та вказаними
контрагентами мають реальний грошовий
характер та підтверджені відповідними
платіжними дорученнями. Оскільки
підставою для включення сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
відповідно до вимог ПК України є
належним чином оформлені податкові
накладні, що виписані ТОВ «Медіа-Вест»,
ТОВ «Будівельно-торгова компанія
«Євробуд», ТОВ «Інтеграл Ай Ті», то
позивачем повністю дотримано всі
вимоги чинного законодавства щодо
формування податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем на підтвердження реальності
проведених операцій з вказаними
контрагентами надано ряд первинних
документів, зокрема податкові
накладні, які не мали недоліків та
порядок заповнення яких відповідав
встановленим вимогам норм чинного
законодавства. Факт отримання
позивачем податкової накладної за
результатами придбання товару дає
право віднести суму сплаченого ПДВ до
податкового кредиту. Жодних додаткових
вимог до формування податкового
кредиту законодавство не встановлює. І
лише відсутність податкової накладної
безумовно позбавляє платника податку
права на включення до податкового
кредиту та валових витрат сплачених
(нарахованих) сум податків у звітному
періоді у зв'язку з придбанням товарів
(робіт, послуг). Інших обмежень щодо
включення до податкового кредиту та
валових витрат сум податку на додану
вартість, сплачених (нарахованих) при
придбанні товарів (робіт, послуг),
законодавчо не встановлено.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту, доводи апелянта в
цій частині є безпідставними.

Щодо покликань апелянта на те, що
придбані позивачем товари не
призначалися для подальшого
постачання іншим суб'єктам
господарювання, отже не були об'єктом
оподаткування та не могли бути
включені до складу податкового
кредиту, колегія суддів зазначає
наступне.

До складу податкового кредиту
включаються не тільки суми податку з
придбання товарів/послуг, які в
подальшому постачалися іншим суб'єктам
господарювання, а й ті, які в подальшому
використовувалися в оподатковуваних
операціях у межах власної
господарської діяльності платника
податку відповідно до п. 198.3 ст.198 ПК
України.

Як встановлено судом першої інстанції,
придбана оргтехніка використовувалися
ФОП ОСОБА_1 в його господарській
діяльності, в тому числі і для подання
податкової звітності в електронному
вигляді. Також у матеріалах справи
наявна копія витягу з Книги обліку
доходів і витрат ФОП ОСОБА_1, в яку
внесено відомості про понесені витрати
для проведення передпродажної акції по
розробці, виготовленню та
розповсюдженню рекламної продукції
(виготовлення флаєрів), тобто
проведення реклами. Понесені позивачем
витрати носили рекламний характер і
були спрямовані на стимулювання збуту
товарів, що підтверджується наявними в
матеріалах справи оригіналами флаєрів,
які виготовлені контрагентами
позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що придбані позивачем
товари і послуги використовуються ним
в оподатковуваних операціях у межах
його господарської діяльності, тому
ФОП ОСОБА_1 правомірно сформовано
податковий кредит за вказаними
операціями.

Доводи апелянта в цій частині є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Щодо покликань апелянта, наданих в
судовому засіданні під час
апеляційного розгляду справи, на
нереальність господарських операцій з
огляду на ознаки фіктивності
контрагентів позивача, колегія суддів
вважає такі необгрунтованими, оскільки
ДПІ у Сихівському районі м.Львова не
надала жодних доказів на підтвердження
того, що позивач, як платник податку,
діяв без належної обачності й
обережності і йому було відомо про
порушення його контрагентами вимог
податкового законодавства та
невідображення в податковому обліку
операцій з поставки товару позивачеві,
або що самостійною діловою метою
здійснення господарських операцій з
даними контрагентами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що у разі якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників
податків дозволяє індивідуалізувати
юридичну відповідальність особи та
забезпечити дотримання правопорядку в
галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в
Постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 року в справі № 21-47а10, який
зазначив, що "чинне законодавство
України не ставить у залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг) на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту". Таким чином,
порушення податкової дисципліни
контрагентом не є підставою для
відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується
також з практикою Європейського суду з
прав людини. Так, у рішенні
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії"" (заява № 3991/03) зазначено, що у
разі якщо національні органи за
відсутності будь-яких вказівок на
безпосередню участь фізичної або
юридичної особи у зловживанні,
пов'язаним зі сплатою ПДВ, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної ПДВ поставки, який
повністю виконав свої зобов'язання, за
дії або бездіяльність постачальника,
який перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення № від 21
грудня 2012 року прийнято неправомірно.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а л и
в :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м.Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 20
березня 2013 року у справі № 813/240/13-а -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
В.Я. Качмар

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлений
18.04.2014 року.