Справа № 826/13070/13-а
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/61366/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І.

при секретарі судового засідання
Волошина В.М.

за участю представників сторін:
позивача - Свірідов С.В., Матвєєв Д.О.,

відповідача - Калашнікова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.09.2013 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.11.2013 р.

у справі № 826/13070/13-а

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Будстар Груп»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Будстар Груп» (далі -
позивач, ТОВ «Будстар Груп») звернулось
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва Державної податкової
служби (далі - відповідач, ДПІ у
Печерському районі м. Києва), в якому
просило суд визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 29.04.2013 р. №
.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.09.2013 р., яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.11.2013 р.,
позов задоволено: скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 29.04.2013 р. № .

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.09.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.11.2013 р. і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Позивач у письмових запереченнях та в
судовому засіданні проти доводів
касаційної скарги заперечував, вважає
оскаржувані судові рішення законними,
обґрунтованими та прийнятими у
відповідності до норм діючого
законодавства, а тому просив суд
касаційну скаргу податкового органу
залишити без задоволення, рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 11.02.2013 р. по
25.03.2013 р., на підставі направлень від
11.02.2013 р. № 260/22-3, № 261/22-3, № 301/22-10, № 45/17-5,
згідно із підпунктом 75.1 статті 75,
статті 77 Податкового кодексу України
та відповідно до плану-графіка
проведення планових виїзних перевірок
суб'єктів господарювання, посадовими
особами ДПІ у Печерському районі м.
Києва була проведена документальна
планова виїзна перевірка ТОВ «Будстар
Груп» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2011 р. по
31.12.2012 р., за результатами якої складено
акт від 01.04.2013 р. № 283/22-3/32159006 та
встановлено порушення позивачем,
зокрема, вимог пунктів 198.1, 198.6 статті 198,
пункту 201.4 статті 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість за
період, що перевірявся, на загальну
суму 15 620 291 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем 29.04.2013 р. винесено
податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі
19 525 364 грн., з яких 15 620 291 грн. за основним
платежем та 3 905 073 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Як вбачається з акту перевірки №
283/22-3/32159006 від 01.04.2013 р. підставою для
донарахування позивачу грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість слугувало твердження
перевіряючи про безпідставне
формування позивачем податкового
кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «В.П.
Буд» та ТОВ «К.Т.С. Комплексні
технологічні системи», оскільки, на
переконання останніх, правочини
укладені позивачем з вказаними
контрагентом були укладені без мети
настання реальних наслідків, а тому є
нікчемними. Дані доводи були зроблені
відповідачем на підставі акту «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «К.Т.С. Комплексні
технологічні системи» від 28.02.2013 р. №
782/22.4/37568351 та з акту «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «В.П.
Буд» від 29.11.2012 р. № 5218/22-8/37449997 складених
працівниками ДПІ у Печерському районі
м. Києва, якими встановлено відсутність
у вказаних суб'єктів господарювання
реальної можливості займатись
господарською діяльністю.

Суди першої та апеляційної інстанцій
вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходили
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладених
позивачем зі своїми контрагентами
правочинів, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, враховуючи, що
висновки викладені в акті податкової
перевірки не узгоджуються з нормами
матеріального права, - не довів
правомірності прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України зазначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна має містити: порядковий номер
податкової накладної; дату її
виписування, назву юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місце розташування юридичної
особи або місце податкової адреси
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);
повну назву отримувача; ціну продажу
без врахування податку; ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Пунктами 201.4, 201.6 статті 201 Податкового
Кодексу України, встановлено, що
податкова накладна складається у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Оригінал
податкової накладної надається
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг). Податкова
накладна є звітним податковим
документом і одночасно розрахунковим
документом.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Враховуючи викладені норми
Податкового кодексу України, судами
попередніх інстанцій вірно зазначено
про існування декількох підстав для
формування податкового кредиту, а саме:
наявність у платника податку - покупця
належно оформленої податкової
накладної, фактична сплата грошових
коштів контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника податку на
додану вартість виникає право на
податковий кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес»АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді ТОВ «Будстар Груп», в
межах своєї господарської діяльності,
було укладено ряд правочинів щодо
виконання робіт із контрагентам: ТОВ
«К.Т.С. Комплексні технологічні
системи» та ТОВ «В.П. Буд».

Фактичне виконання умов зазначених
правочинів підтверджується первинними
документами, копії яких наявні в
матеріалах справи, а саме: договорами,
додатковими угодами до договорів,
актами приймання-передачі виконаних
робіт та наданих послуг, довідками про
вартість виконаних робіт будівельних
(підрядних) робіт та витрат, актами
приймання виконаних будівельних робіт,
локальними кошторисами, податковими
накладними, платіжними дорученнями на
підтвердження оплати виконаних робіт.

Судами попередніх інстанцій вірно
встановлено, що вказані первинні
документи бухгалтерського та
податкового обліку за своєю формою та
змістом відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості виконаних робіт і
послуг за вказаними правочинами шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено факт виконання позивачем
та його контрагентами зобов'язань за
спірними правочином. Копії первинних і
розрахункових документів не мають
дефектів форми, змісту або походження,
які в силу статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», статті 44, статті
201 Податкового кодексу України, пункту
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Видані контрагентами позивачу
податкові накладні не мають недоліків,
а порядок їх заповнення відповідає
чинному на момент їх виписки
законодавству.

Отже, з дня отримання від
контрагентів-постачальників
податкових накладних у позивача
виникло право формувати податковий
кредит по взаєморозрахунках з цими
контрагентами.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій про те, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентами мали реальний
характер, діяльність позивача була
спрямована на отримання економічної
вигоди від підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарських операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, а відтак, вони не можуть
бути покладені в основу спірного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що при прийнятті оскаржуваних
рішень, судами першої та апеляційної
інстанцій було порушено норми
матеріального та процесуального права.

Згідно приписів частини другої статті
19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом першим частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Оскільки судами
встановлено невідповідність
законодавству винесеного податкового
повідомлення-рішення від 29.04.2013 р. №
, вимоги щодо скасування
зазначеного податкового
повідомлення-рішення були задоволені
обґрунтовано.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтовані
рішення, в яких повно відображені
обставини, що мають значення для
справи. Порушень норм матеріального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.09.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.11.2013 р. у справі №826/13070/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко