Справа № 2а-64/10
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/15307/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Весельської Т.Ф., Малиніна В.В.
(доповідач), Ситникова О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Луганська на
постанову Ленінського районного суду
м. Луганська від 15 липня 2010 року та
ухвалу Апеляційного суду Луганської
області від 17 лютого 2011 року по справі
за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до УПФУ в
Ленінському районі м. Луганська та УПФУ
в Артемівському районі м. Луганська про
перерахунок довічного утримання судді
у відставці, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ленінського районного
суду м.Луганська від 15.07.2010 року,
залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду Луганської області
від 17.02.2011 року, вище зазначений позов
задоволено.

Поновлено позивачам строк позовної
давності для звернення до суду.

Визнано неправомірними дії УПФУ в
Ленінському районі м. Луганська щодо
відмови ОСОБА_5 у здійсненні
перерахунку щомісячного грошового
утримання судді у відставці на
підставі довідок Апеляційного суду
Луганської області.

Зобов'язати УПФУ в Ленінському
районі м. Луганська здійснити
позивачці ОСОБА_5 перерахунок
щомісячного грошового утримання з
01.01.2006 року по теперішній час на
підставі довідок Апеляційного суду
Луганської області.

Визнано неправомірними дії УПФУ в
Артемівському районі м. Луганська щодо
відмови ОСОБА_4 у здійсненні
перерахунку щомісячного грошового
утримання судді у відставці на
підставі довідок Апеляційного суду
Луганської області від 09.02.2010 року.

Зобов'язати УПФУ в Артемівському
районі м. Луганська здійснити
позивачці ОСОБА_4 перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання з 01.01.2006 року по теперішній
час на підставі довідок Апеляційного
суду Луганської області.

Зобов'язати УПФУ в Артемівському
районі м. Луганська виплатити
позивачці ОСОБА_4 не донараховану суму
щомісячного довічного грошового
утримання з 01.01.2006 року по теперішній
час.

У касаційній скарзі відповідач -
УПФУ в Ленінському районі м. Луганська,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким
відмовити у задоволені позову.

Розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження
відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право скасувати судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і направити справу на новий розгляд або
для продовження розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до статті 11 Закону
України «Про статус суддів»
незалежність суддів забезпечується,
зокрема, правом судді на відставку.

Гарантії незалежності судді,
включаючи заходи його правового
захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом,
поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані чи знижені
іншими нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим.

Згідно з пункту 4 статті 43 Закону
України «Про статус суддів» судді у
відставці, який має стаж роботи на
посаді судді не менше 20 років,
виплачується за його вибором пенсія
або звільнення від сплати податку
щомісячне довічне грошове утримання в
розмірі 80% заробітної плати працюючого
на відповідній посаді судді. За кожний
повний рік роботи понад 20 років на
посаді судді розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на 2% заробітку, але не
більше ніж до 90% заробітку судді.

Відповідно до статті 44
вищевказаного Закону заробітна плата
суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.

Таким чином, розмір довічного
грошового утримання безпосередньо
пов'язаний із розміром заробітної
плати суддів відповідних суддів.

Частиною 3 статті 11 Закону України
«Про статус суддів» передбачено, що
гарантії незалежності суддів,
включаючи заходи їх правового захисту,
матеріального і соціального
забезпечення, поширюються на всіх
суддів України і не можуть бути
скасовані чи знижені іншими
нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим. Це
положення кореспондується з частиною 8
статті 14 Закону України «Про
судоустрій України», згідно з якою при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу передбачених
законом гарантій самостійності судів,
незалежності та правової захищеності
суддів.

Конституційний Суд України,
розглядаючи справу щодо незалежності
суддів, у Рішенні від 01.12.2004р. № 19-рп/2004
також зазначив, що незалежність суддів
є невід'ємною складовою їхнього
статусу, конституційним принципом
організації та функціонування судів і
професійної діяльності суддів.
Визначені Конституцією та законами
України гарантії незалежності суддів
як необхідні умови здійснення
правосуддя неупередженим,
безстороннім і справедливим судом
мають бути забезпечені. Не
допускається зниження рівня гарантій
незалежності і недоторканості суддів у
разі прийняття змін до чинних законів.

Особливий статус судді, гарантії
його незалежності визначаються
Конституцією України і законами,
зокрема Законом України «Про статус
суддів», що виключає в процесі його
конкретизації та розвитку обмеження
законодавчо встановлених гарантій
статусу судді або зниження їх рівня.
Будь яке зниження рівня гарантій
незалежності суддів суперечить
конституційній вимозі неухильного
забезпечення незалежного правосуддя і
права громадян на захист прав і свобод
незалежним судом.

Рішенням Конституційного суду України
у справі № 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року
щодо відповідності Конституції
України конституційності положень
абзаців третього, четвертого пункту 13
розділу XV „Прикінцеві положення"
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та офіційного тлумачення
положення частини третьої статті 11
Закону України "Про статус суддів"
(справа про рівень пенсії і щомісячного
довічного грошового утримання)
визначено, що за змістом статті 126
Конституції України положення частини
третьої статті 11 Закону України „Про
статус суддів" у взаємозв'язку з
частиною восьмою статті 14 Закону
України "Про судоустрій України" треба
розуміти як таке, що гарантує
досягнутий рівень незалежності суддів
і забороняє при прийнятті нових
законів та інших нормативних іктів,
внесенні змін до них скасовувати чи
звужувати існуючі гарантії
незалежності суддів, у тому числі
заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального
забезпечення. Правовою позицією
Конституційного суду України у даному
рішенні, втому числі є і те, що однією із
гарантій забезпечення незалежності
суддів, закріплених у частині першій
статті 126 конституції України, є
надання їм за рахунок держави
матеріального і соціального захисту
(заробітна плата, пенсія, щомісячне
довічне грошове утримання тощо),
наданням у майбутньому статусу судді у
відставці, право якого на пенсійне та
щомісячне одвічне грошове утримання є
гарантією незалежності працюючих
суддів. Щомісячне довічне грошове
утримання судді у встановленому
розмірі спрямоване на забезпечення
гідного його статусу життєвого рівня.
Умови і порядок виплати цього
утримання встановлюються Законом
України "Про статус суддів".

Також, рішенням Конституційного
Суду України від 18.06.2007р. № 1-23/2007 щодо
окремих положень статті 36, пунктів 20, 33,
49, 50 статті 71, статей 97, 98, 104, 105 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2007рік» (справа про гарантії
незалежності суддів) зазначено, «що
щомісячне довічне грошове утримання -
це особлива форма соціального
забезпечення суддів, яка виражається у
гарантованій державою щомісячній
звільненій від сплати податків
грошовій виплаті, що забезпечує їх
належне матеріальне утримання.

Особливість щомісячного довічного
грошового утримання полягає у
правовому регулюванні, а також у
джерелах його фінансування, які
визначені Конституцією України та
Законом України «Про статус суддів».
Тобто зазначено, що визначивши
обмеження розміру пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання усім категоріям суддів,
Верховна Рада України діяла всупереч
закріпленому часиною 3 статті 22
Конституції України положенню щодо
недопустимості при прийнятті нових
законів звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод. Встановлення
Законом граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання чи пенсії обмежено їх обсяг,
які визначаються Законом України „Про
статус суддів". Залишивши незмінним
зміст права на пенсію та щомісячне
довічне грошове утримання суддів,
Закон звузив обсяг цього права,
встановивши граничну межу для таких
виплат суддям, і водночас знизив
досягнутий рівень гарантій
незалежності працюючих суддів.

Рішенням Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008
визнані неконституційними, серед
іншого, і положення пункту 63 розділу II
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
яким виключений абзац третій пункту 1
Постанови Верховної Ради України «Про
порядок введення в дію Закону України
«Про статус суддів».

В рішенні Конституційного Суду
України, зокрема, зазначено, що
виключення Законом абзацу третього
пункту 1 зазначеної Постанови
Верховної Ради України і встановлення,
що розмір щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці
переглядається в разі зміни заробітної
плати працюючого судді, виходячи з її
нового розміру, означає скасування на
2008 рік існуючого порядку призначення і
виплати щомісячного довічного
грошового утримання суддям і звужує
зміст і обсяг права судді, яке він мав,
та обмежує його конституційні гарантії
незалежності. Тому в цій частині
положення пункту 63 розділу II Закону не
узгоджується зі статтею 22, частиною 1
статті 126 Конституції України.

Задовольняючи позовні вимоги в
повному обсязі, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, не звернув
уваги на те, що відносини публічної
служби виникли раніше, тобто до
набрання чинності Законом України
«Про судоустрій і статус суддів» від 7
липня 2010 року зі змінами, що набрали
чинності з 01 жовтня 2011 року.

Щомісячне довічне грошове
утримання позивачам призначено і
визначено на підставі чинного на той
період Закону України «Про статус
суддів», згідно якого їм надавалося
право на перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання у разі
підвищення заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді.

Крім того, ані суд першої
інстанції, ані апеляційний суд, не
звернули уваги, що позивачі визначили
відновлення права відповідачами. Тобто
відновлення порушеного права може
здійснити орган на обліку в якому
перебувають позивачі незалежно від
терміну виплати. Але, відповідачі
можуть поновити порушене право тільки
на підставі довідок, виданих судом.
Зазначена вимога не була заявлена у
складі позовних вимог, що унеможливлює
вирішення даного питання при розгляді
даної справи в касаційному порядку.

Також, судом першої інстанції
поновлено позивачам строк звернення до
адміністративного суду, без жодного
посилання на поважні причини пропуску
такого строку.

Необхідно зазначити, що за
загальновизнаним принципом права,
закони та інші нормативно-правові акти,
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності.
Тобто, до вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи застосовується той
закон, під час чинності якого вони
здійснюються.

Однак, якщо новим законом
встановлено додаткові обов'язки щодо
подання позовної заяви, які не були
передбачені попереднім законом, то суд
не може вимагати їх виконання та
застосовувати будь-які інші негативні
наслідки. Це випливає з принципу
юридичної визначеності, який, зокрема,
вимагає, щоб особі не чинилися, на
підставі нового закону, перешкоди у
реалізації її права, якщо вона вчинила
усі дії щодо реалізації свого права
відповідно до попереднього закону
тоді, коли він був чинним.

Суд касаційної інстанції
позбавлений можливості досліджувати
нові докази та встановлювати обставини
справи, які не були предметом розгляду
в судах першої та апеляційної
інстанцій, і, по яким не постановлено
рішення, тому справу необхідно
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 227
КАС України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Луганська, - задовольнити
частково.

Постанову Ленінського районного
суду м. Луганська від 15 липня 2010 року та
ухвалу Апеляційного суду Луганської
області від 17 лютого 2011 року, -
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

Т.Ф.Весельська

О.Ф.Ситников