Справа № 810/1838/14
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 квітня 2014 року 810/1838/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Терлецька О.О.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Державного
підприємства спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості
«Укрспирт»

до Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київський області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулось
Державне підприємство спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості
«Укрспирт» (надалі - позивач) з позовом
до Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (надалі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
25.02.2014 № та №.

В судове засідання, призначене на
16.04.2014, сторони повідомлені належним
чином про розгляд справи не з'явились.
Уповноважені представники сторін
просили суд розглядати справу за їх
відсутності та у порядку письмового
провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку про розгляд справи у порядку
письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач вказав, що висновки
відповідача викладені в акті перевірки
щодо порушення позивачем норма
податкового законодавства є
невмотивованими, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
протиправними,у зв'язку з чим позивач
просив суд задовольнити позовні вимоги
та скасувати оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Представник відповідача проти позову
заперечив, заперечення виклав у
письмовій формі, просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи заперечення проти
позову представник відповідача
зазначив, що вважає висновки акта
перевірки мотивованими, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення -
законними.

Дослідивши обставини справи та наявні
у справі докази, суд встановив
наступне.

У лютому 2014 року податковим органом
була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка
позивача щодо підтвердження
господарських відносин з ТОВ
«Мінагроцентр» за період з 01.05.2013 по
30.09.2013 (надалі - Акт перевірки від 12.02.2014).

Із вказаного Акта перевірки слідує, що
відповідач встановив вчинення
позивачем наступних порушень:

- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ, в
результаті чого ДП «Укрспирт» завищено
податковий кредит на загальну суму
1514034,00 грн.;

- пп. 1.2 п. 1, пп. 2.1, пп. 2.4 п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за №168/704;

- п.п. 139.1.1 та пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№ 2755-УІ, в результаті чого ДП
«Укрспирт» в перевіряємому періоді
занижено податок на прибуток за 2013 рік
на загальну суму 1438332,00 грн.

Як слідує зі змісту Акта перевірки,
підставою донарахування позивачу сум
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток
є факт господарських правовідносин у
перевіряємому періоді з контрагентом
-ТОВ «Мінагроцентр».

Відповідач обґрунтовує порушення
встановлені в Акті перевірки тим, що
договір укладений між позивачем та
контрагентом - ТОВ «Мінагроцентр» є
нікчемним. Висновки щодо наявності
факту порушення позивачем вимог
податкового законодавства відповідач
обґрунтовує наступними обставинами.

Так, в Акті перевірки відповідач
посилається на Акт перевірки
Світловодської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області, відповідно до
якого у ході проведення перевірки,
15.10.2013 було опитано засновника та
директора ТОВ «Мінагроцентр» - ОСОБА_2,
який повідомив, що ніяких
фінансово-господарських
взаємовідносин з СТОВ «Агрос», ПП
«Господар та ФГ «Скутельник А.О.» не
мав, товари (роботи, послуги) не
отримував. На конкретні питання щодо
змісту господарських операцій давав не
чіткі відповіді, посилаючись на те, що
не пам'ятає та не знає.

Крім того, відповідач вказав, що
позивачем не було надано до перевірки
документів, оформлених відповідно до
вимог чинного законодавства. Так,
відповідач зазначає, що у позивача
відсутні будь-які акти
приймання-передачі товару, видаткові
накладні, а також товарно-транспортні
накладні з відмітками про передачу
товару та подорожні листи на
перевезення даного товару. Відповідач
вказує, що позивачем не було надано
довіреності на перевезення товару із
зразками підпису водія, прізвище якого
зазначено в товарно-транспортних
накладених. Також, відсутні
сертифікати якості, ліцензії або інші
документи, що передбачені чинним
законодавством та які підтверджують
якість придбаної позивачем продукції у
ТОВ «Мінагроцентр».

На підставі викладеного, відповідач
дійшов висновку, що ДП «Укрспирт»
здійснювало безтоварні операції з
придбання зернових культур з ТОВ
«Мінагроцентр» за період з 01.05.2013 по
30.09.2013, які в дійсності не реалізувалися
вказаним підприємством, а лише
полягали в документальному їх
оформленні (шляхом складання
договорів, видаткових та податкових
накладених та інших документів), з
метою ухилення від сплати податків та
обов'язкових платежів та вказав, що
договір укладений між позивачем та ТОВ
«Мінагроцентр», за період з 01.05.2013 по
30.09.2013, згідно ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1,2 ст. 215, ст.
228 Цивільного кодексу України є
нікчемними і в силу статті Цивільного
кодексу України не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю.

На підставі вказаного Акта перевірки
відповідачем було прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 25.02.2014 №
та № .

Позивач не погоджуючись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Досліджуючи правомірність
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень, суд надав оцінку документам,
які були досліджені і відповідачем при
проведенні перевірки позивача, а саме:

- копії договору від 08.05.2013 №21-13-01;

- копіям додаткових угод;

- копіям податкових накладних;

- копіям товарно-транспортних
накладних;

- копіям платіжних доручень;

- копії журналу реєстрації
довіреностей.

Із вищезазначених документів слідує,
що між позивачем та його контрагентом -
ТОВ «Мінагроцентр» було укладено
договір поставки зернових культур від
08.05.2013 №21-13-01 та додаткові угоди
до вказаного договору. Предметом
вказаного договору та додаткових угод
була поставка зернових культур,
включаючи похідні від зернових,
продукти їх обробки, переробки,
субпродукти, тощо. Загальна кількість
вказаної продукції, її дольове
співвідношення за видами та кількістю
визначалися додатковими угодами,
додатками та специфікаціями до
договору поставки.

Дійсність виконання вказаного
договору була підтверджена
представником позивача в судовому
засіданні наступними документами, які
наявні в матеріалах справи, а саме:

- копією договору від 08.05.2013 №21-13-01
(т. І а.с. 42-45);

- копіями додаткових угод (т. І а.с.
46-60);

- копіями податкових накладних (т.
І а.с. 68-246);

- копіями товарно-транспортних
накладних (т. ІІ а.с. 18-197 );

- копіями платіжних доручень (т.
ІІІ а.с. 27-116);

- копіями журналу реєстрації
довіреностей (т. ІІ а.с. 213-222).

Крім того, представником позивача на
підтвердження виконання вказаного
договору було надано суду копії
технічних паспортів на склади, на яких
позивачем зберігався придбаний у ТОВ
«Мінагроцентр» товар, копії письмових
пояснень працівників Вишняківського
МПД ДП «Укрспирт», а також позивачем
було надано суду копії листів, якими
позивач направляв додаткові
підтверджуючі первинні бухгалтерські
документи на запити відповідача.

Надаючи правову оцінку
правовідносинам, які складають предмет
спору у даній справі, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Уповноважений представник відповідача
заперечував проти задоволення позову,
однак його заперечення не були
підтверджені належними та достатніми
доказами.

Відсутність належних доказів, які б
вказували на порушення податкового
законодавства, що має наслідком
безумовне та чітко визначене
застосування відповідних санкцій
податкового законодавства, та за умов
застосування презумпції правомірності
рішень платника податку, передбаченого
п.4.1.4. п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу
України, приводить суд до висновку про
задоволення позову та скасування
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень.

Щодо правового врегулювання відносин
визначення платником податкового
кредиту з податку на додану вартість,
суд зазначає наступне.

Відповідно до п.14.1.181 статті 181
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 198.1. статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема і з придбання
товарів.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.4 статті 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону
України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку, що ведеться
підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що містять відомості про
господарські операції та
підтверджують їх здійснення.

Відносно твердження податкового
органу про заниження позивачем податку
на прибуток, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 149 Податкового
кодексу України, податковою базою для
цілей оподаткування податком на
прибуток визнається грошове вираження
прибутку як об'єкта оподаткування,
визначеного згідно із статтею 134 цього
Кодексу, з урахуванням положень статей
135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України,
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами визначається
шляхом зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Витрати у розумінні Податкового
кодексу України - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілом
власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України).

До складу валових витрат що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Зі змісту Акта перевірки, слідує, що
договір, укладений позивачем з
контрагентом - ТОВ «Мінагроцентр», за
результатами господарських операцій
по якому позивачем було сформовано
податковий кредит та включено суми
витрат, по таких операціях до валових
витрат, - відповідач вважає нікчемними.

Однак, суд не погоджується з висновком
відповідача про невизнання за
позивачем права на податковий кредит
та права на включення сум по таких
господарських операціях до валових
витрат, у зв'язку з чим зазначає
наступне.

Чинним законодавством не передбачено
такого наслідку (санкції) встановлення
факту нікчемності (недійсності)
правочину, як донарахування податкових
платежів за такими правочинами,
зокрема і платежів з ПДВ та податку на
прибуток.

Донарахування податкових зобов'язань,
є за своїм змістом санкцією за допущене
порушення платником податку у сфері
виключно податкових правовідносин, а
встановлення ознак недійсності чи
правомірності правочину є суть
цивільних правовідносин, в сфері дії
яких податкові органи не наділені
управлінськими повноваженнями. Тому,
висновок відповідача про недійсність
(нікчемність) договору від 08.05.2013 №
21-13-01, викладений в Акті перевірки не
може бути належною юридичною підставою
для винесення оскаржуваних рішень та
має лише інформативний характер.

За умов відсутності доказів вчинення
позивачем правопорушення у сфері саме
податкових правовідносин,
застосування санкцій податкового
законодавства у вигляді донарахування
податкових зобов'язань та штрафу є
безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, яке викладене
у постанові від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 Кодексу
адміністративного судочинства
України, при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 237 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Суд звертає увагу, що відповідно до
Акта перевірки відповідач дійшов
висновку про нікчемність укладеного
між позивачем та його контрагентом
правочину на підставі розгляду
матеріалів перевірки, яка здійснена
іншим податковим органом, в яких
досліджувались господарські
взаємовідносини цього контрагента з
третіми особами.

Таким чином суд, вивчивши документи
подані представником позивача, не може
виключити дійсність проведення
господарських операцій на виконання
договору від 08.05.2013 №21-13-01, оскільки
виконання вказаного договору, право
позивача на формування податкового
кредиту та включення до валових витрат
сум за такими господарськими
операціями підтверджено позивачем
первинними бухгалтерськими
документами.

У свою чергу, відповідачем суду не
надано доказів того, що позивач
неправомірно сформував податковий
кредит та включив до валових витрат
суми по господарських
взаємовідносинах за договором від
08.05.2013 №21-13-01, а висновки податкового
органу викладені в Акті перевірки не
підтверджені і є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, податкові
повідомлення-рішення від 25.02.2014 №
та №, - є протиправними і
підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 94, 122,
158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 25.02.2014 №
та №, прийняті Броварською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Київській області.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Державного
підприємства спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості
«Укрспирт» сплачений судовий збір у
розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім)
грн. 20 коп.

4. Копію постанови надіслати
сторонам.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Терлецька О.О.