Справа № 824/6/13
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2013-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2013 року
справа № 824/6/13

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Анісімова О.В.

секретаря судового засідання -
Кордобан А.В.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Гонци Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до управління
Пенсійного фонду України в
Сокирянському районі Чернівецької
області про визнання протиправною та
скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 ( далі - позивач або ОСОБА_4)
звернулась до суду з адміністративним
позовом до управління Пенсійного фонду
України в Сокирянському районі
Чернівецької області (далі - відповідач
або УПФУ) про визнання протиправною та
скасування вимоги №Ф-131 від 18.09.2012 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржувана вимога суперечить
положенням Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 р., №1058-IV (далі -
Закон №1058-IV) та містить технічні
помилки в частині написання імені
позивача, у зв'язку із чим вона є
протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідач щодо задоволення позову
заперечив.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
суду пояснив наступне.

18.09.2012 р. УПФУ винесену вимогу №Ф 131 про
сплату боргу, якою від позивача
вимагалось сплатити суми недоїмки зі
страхових внесків, фінансових санкцій
(штрафів), пені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування на
загальну суму 40051,09 грн., з них 11854,76 грн.
недоїмки, 15489,45 грн. фінансових санкцій,
12706,88 грн. пені. Вважає зазначену вимогу
незаконною, виходячи із наступного.

Підставою для направлення
оскаржуваної вимоги ОСОБА_4, був акт
УПФУ №27 від 27.10.2006 р. перевірки
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати зобов'язання на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, відповідно до якого
позивачу донараховано зобов'язання зі
сплати страхових внесків на загальну
суму 20691,54 грн. З цим актом позивач не
була згідна, про що здійснила напис на
ньому після ознайомлення, а тому вимога
до ОСОБА_4 по даному акту про сплату
вказаної суми, УПФУ не направлялась.
18.05.2012 р. позивачем отримано вимогу
відповідача від 05.05.2012 р. на ім'я ОСОБА_4
про необхідність сплати 13708,45 грн.
недоїмки по сплаті страхових внесків,
15472,31 грн. фінансових санкцій та 11390,25
грн. пені, всього 40571,01 грн.

Дану вимогу ОСОБА_4 неодноразово
оскаржувала до УПФУ та до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області. У кінці серпня до
позивача прийшов виклик з відділу
державної виконавчої служби про
обов'язковість явки до державного
виконавця Боянджія Д.І. 20.08.2012 р. для
сплати позивачем боргу на користь УПФУ
в сумі 42243,60 грн. Оскільки виклик було
отримано після вказаного строку, то
позивач прийшовши до державного
виконавця, оспорила правильність
вимоги щодо сплати боргу, яка пізніше
була відкликана відповідачем.

Крім цього, представник позивача суду
пояснив, що ОСОБА_4 з 2002 р. по 2007 р.
перебувала на спрощеній системі
оподаткування, сплачувала єдиний
податок. Виходячи з вищенаведеного
представник позивача вважає, що у
відповідності до ч.ч.2,3 ст.15 Закону №1058
(в редакції від 07.07.2011 р.) фінансові
санкції до ОСОБА_4 не могли бути
застосовані, а разі застосування вони
підлягали списанню.

Також, представник позивача суду
пояснив, що в оскаржуваній вимозі не
вірно вказано ім'я позивача, зокрема
правильним є ім'я «ОСОБА_4», а не
«ОСОБА_4», як зазначено у вимозі.

На запитання суду чи використовувала
позивач під час здійснення своєї
господарської діяльності працю
найманих працівників, представник
позивача відповів, що так.

Представник відповідача у судовому
засіданні суду пояснив наступне.

Так, УПФУ 18.09.12 року вручено ОСОБА_4
вимогу про сплату боргу № Ф-131 згідно
якої, станом на 14.09.12 року за нею
рахується заборгованість зі сплати
страхових внесків, фінансових санкцій
та пені на загальну суму 40051,09 грн. Дану
вимогу позивач отримала та підписала
особисто, не заперечуючи проти невірно
вказаного імені та суми заборгованості
зазначеної у ній.

Відповідно до ч3. ст.106 Закону №1058 орган
Пенсійного фонду у порядку, за формою і
в строки, встановлені Пенсійним фондом,
надсилає платникам страхового внеску,
які мають недоїмку, вимогу про її
сплату. Протягом десяти робочих днів з
дня одержання вимоги про сплату
недоїмки страхувальник зобов'язаний
сплатити суми недоїмки та штрафів
разом з нарахованою пенею. У разі
незгоди з розрахунком суми недоїмки
платник страхового внеску узгоджує її
з органом Пенсійного фонду в порядку,
встановленому правлінням Пенсійного
фонду, а в разі неузгодження вимоги, має
право оскаржити вимогу до суду.

ОСОБА_4 у встановлені строки не
узгодила вищезазначену вимогу про
сплату боргу з УПФУ та не оскаржила її в
судовому порядку. Внаслідок цього, УПФУ
передано вимогу до відділу державної
виконавчої служби для виконання.

Щодо позиції позивача, відповідно до
якої згідно із ч.ч.2,3 ст.15 Закону №1058 (в
редакції від 07.07.2011 р.) фінансові
санкції до ОСОБА_4 не могли бути
застосовані, а у разі застосування вони
підлягали списанню, представник
відповідача суду пояснив наступне.

Так, зміни до Закону №1058 від 07.07.2011 р.
стосується виключно фізичних
осіб-підприємців, які у 2010 р.
здійснювали доплату до мінімального
страхового внеску за себе. За ОСОБА_4
заборгованість рахується за несплату
страхових внесків за найманих
працівників, тому УПФУ не має підстав
для списання сум фінансових санкцій та
пені.

17.09.2012 р. УПФУ з позивачем укладено
договір про розстрочення сум
заборгованості зі сплати страхових
внесків, відповідно до якого позивачем
визнано розмір існуючої
заборгованості зі сплати страхових
внесків.

У зв'язку із викладеним просить суд у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні матеріали, всебічно
та повно з'ясувавши обставини справи,
об'єктивно оцінивши докази, що мають
юридичне значення для вирішення спору
по суті, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи із наступного.

Так, відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців ОСОБА_4 є
фізичною особою-підприємцем, яка з
15.05.2009 р. перебуває в стані припинення
підприємницької діяльності. Згідно
довідки Сокирянської об'єднаної
державної податкової інспекції
Чернівецької області Державної
податкової служби від 16.12.2012 р.,
№10047/10/17-019 позивач у період утворення
заборгованості перед УПФУ, а саме з 2002
р. по 2007 р. перебувала на спрощеній
системі оподаткування (сплачувала
єдиний податок), а згідно пояснень
представників сторін використовувала
працю найманих працівників.

Згідно витягу з особового рахунку за
ОСОБА_4 перед УПФУ рахується
заборгованість на загальну суму 40051,09
грн., з них 11854,76 грн. недоїмка по
страховим внескам, 15489,45 грн. фінансові
санкції, 12706,88 грн. пеня.

У зв'язку із наявною заборгованістю
18.09.2012 р. УПФУ винесену вимогу №Ф131, якою
ОСОБА_4 зобов'язано сплатити
вищезазначені суми.

Суд вважає зазначену вимогу УПФУ
законною, виходячи із наступного.

Так, УПФУ у розумінні КАС України є
суб'єктом владних повноважень, а тому
відповідно до положень ч.2 ст.19
Конституції України зобов'язано діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Рішення суб'єкта владних повноважень
має бути законним та обґрунтованим.

При цьому під законністю, враховуючи
визначенні ч.3 ст.2 КАС України принципи
прийняття суб'єктом владних
повноважень рішень, необхідно розуміти
чи прийняте рішення на підставі закону,
з використанням законних повноважень з
тією метою, відповідно до якої це
повноваження надається, з дотриманням
загального правового принципу
рівності всіх перед законом,
упереджуючи несправедливість щодо
особи відповідно з урахуванням права
такої особи на участь у процесі
прийняття зазначеного рішення.

Відповідно до ст.58 Закону №1058
Пенсійний фонд є органом, який здійснює
керівництво та управління солідарною
системою, провадить збір, акумуляцію та
облік страхових внесків. Крім цього,
пунктом 7 "Прикінцевих та перехідних
положень" Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №2464
передбачено, що стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 01 січня 2011 року не
настав, здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Відповідно до пояснень представника
позивача, витягу з картки особового
рахунку заборгованість ОСОБА_4 перед
УПФУ виникла у період до 01.01.2011 р., а тому
її стягнення має відбуватись
відповідно до законодавства, що діяло
на момент виникнення такої
заборгованості або застосування
штрафних санкцій.

До правовідносин стосовно сплати
страхових внесків фізичними
особами-підприємцями, які є платниками
єдиного податку, застосовуються
положення Закону №1058 та Указу
Президента України "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98 (далі -
Указ № 727/98), в редакціях чинних на
момент виникнення досліджуваних
правовідносин.

Згідно із п. 3, ст. 11 Закону №1058-IV (у
редакції, чинній на момент виникнення
боргу) фізичні особи-підприємці, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент)
підлягають загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню,
тобто, вони є застрахованими особами.
Згідно із п. 5, ст. 14 одночасно вони є і
страхувальниками, а в силу положень ст.
15 зазначеного Закону - платниками
страхових внесків.

Пунктом 2 Указу № 727/98 встановлено, що
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа сплачує єдиний податок
щомісяця не пізніше 20 числа наступного
місяця на окремий рахунок відділень
Державного казначейства України.
Відділення Державного казначейства
України наступного дня після
надходження коштів перераховують 42
відсотка суми єдиного податку до
Пенсійного фонду України. Тобто,
визначена частина суми єдиного податку
перераховується до Пенсійного фонду як
страховий внесок, що сплачується
фізичною особою підприємцем, яка
перебуває на спрощеній системі
оподаткування. Відповідно до ч.2 Указу
№727/98 ставка єдиного податку для
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб встановлюється
місцевими радами за місцем їх
державної реєстрації залежно від виду
діяльності і не може становити менше 20
гривень та більше 200 гривень на місяць.

При цьому суд зазначає, що страхові
внески на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування не входять до
системи оподаткування, на них не
поширюється податкове законодавство, а
законодавством не встановлені пільги з
нарахування та сплати страхових
внесків або звільнення від їх сплати.
Положення ст.6 Указу №727/98 про
звільнення суб'єктів малого
підприємництва, які сплачують єдиний
податок, від збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування
суперечить Закону №1058-IV і застосуванню
не підлягає (зазначена правова позиція
викладена у постанові Верховного Суду
України від 11.04.2011 р. ).

Відповідно до ч. 6, ст. 20 Закону №1058-IV,
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду. Для
фізичних осіб-підприємців базовим
звітним періодом є квартал.

Тобто з викладеного слідує, що позивач
зобов'язана була сплатити страхові
внески до УПФУ за 2002-2007 р.р.

Однак, відповідно до витягу з картки
особового рахунку позивач у повному
обсязі свої зобов'язання перед УПФУ по
сплаті страхових внесків не виконала,
що призвело до виникнення недоїмки, яка
станом на 14.09.2012 р. складає 11854,76 грн.

Крім цього, дослідженням змісту картки
особового рахунку встановлено, що за
несвоєчасну сплату страхових внесків
ОСОБА_4 було нараховано пеню, розмір
якої на момент розгляду справи у суді
складає 12706,88 грн., а за порушення
положень Закону №1058 до ОСОБА_4 було
застосовано штрафні санкції,
заборгованість по яким складає 15489,45
грн. При цьому суд зазначає, що
відповідно до пояснень представника
позивача, а також враховуючи витяг з
картки особового рахунку, рішення УПФУ,
якими до ОСОБА_4 були застосовані
штрафні санкції останньою не
оскаржувались, а тому вони є чинними.

Також 17.09.2012 р. між УПФУ та ОСОБА_4 було
укладено договір про розстрочення сум
заборгованості із сплати страхових
внесків, відповідно до змісту якого
позивач визнала наявну у неї
заборгованість із сплати страхових
внесків.

На підставі ч.2, ст.106 Закону№1058-IV сума
вчасно не сплачених страхових внесків
позивача визнається недоїмкою і
стягуються з нарахуванням пені та
застосування фінансових санкцій, а
згідно із ч.3 цієї ж статті
територіальні органи Пенсійного фонду
за формою і у строки, визначені
правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Порядок надсилання вимоги про сплату
боргу врегульовано Інструкцією про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України від 19 грудня 2003 року № 21-1.

Відповідно до ч.15 ст.106 Закону №1058-IV
строк давності щодо стягнення
недоїмки, пені та штрафів не
застосовується.

У зв'язку із наявною заборгованістю,
керуючись положеннями ч.ч.2,15 ст.106
Закону №1058-IV та Інструкцією про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України від 19 грудня 2003 року № 21-1, УПФУ
18.09.2012 р. винесену вимогу №Ф131, якою
ОСОБА_4 зобов'язано сплатити
заборгованість перед УПФУ на загальну
суму 40051,09 грн., з них 11854,76 грн. недоїмка
по страховим внескам, 15489,45 грн.
фінансові санкції, 12706,88 грн. пеня.

За таких обставин, суд вважає, що
оскаржувана вимога УПФУ є законною та
відповідно не підлягає скасуванню.

Щодо позиції позивача, згідно якої
відповідно до ч.ч.2,3 ст.15 Закону №1058 (в
редакції від 07.07.2011 р.) фінансові
санкції до ОСОБА_4 не могли бути
застосовані, а разі застосування вони
підлягали списанню, суд зазначає
наступне.

Так, відповідно абз.2,3 ч.15 ст.106 Закону
№1058-IV (в редакції Закону від 07.07.2011 р.)
фінансові санкції (штраф, пеня) та
адміністративні стягнення, а також
примусові стягнення органами
виконавчої служби за несплату внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування фізичними
особами-суб'єктами підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування, не
застосовуються.

Нараховані органами Пенсійного фонду
України суми фінансових санкцій,
зазначених в абзаці другому цієї
частини, та не сплачені фізичними
особами-суб'єктами підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування, підлягають
списанню.

Зазначенні зміни до Закону №1058-IV
внесенні Законом України «Про внесення
змін до Податкового кодексу України та
деяких інших законодавчих актів
України щодо вдосконалення окремих
норм Податкового кодексу України» від
07.07.2011 р., №3609-VI.

Системним аналізом положень
вищезазначених Законів, суд прийшов до
висновку, що положення щодо не
застосування фінансових санкцій та їх
списання стосуються фізичних
осіб-підприємців, які здійснювали
доплату до мінімального страхового
внеску за себе. Однак, як встановлено у
судовому засіданні, заборгованість у
позивача виникла у зв'язку із несплатою
нею страхових внесків за найманих
працівників, у зв'язку із чим у даному
разі положення абз.2,3 ч.15 ст.106 Закону
№1058-IV (в редакції Закону від 07.07.2011 р.)
не можуть бути застосовані.

Щодо невірного запису у оскаржуваній
вимозі ім'я позивача, то суд зазначає,
що даний факт дійсно має місце, зокрема
замість ім'я «ОСОБА_4», у вимозі
записано «ОСОБА_4». Однак, суд вважає,
дану помилку технічною, яка не впливає
на зміст правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. Частиною 2 цієї статті
тягар доказування перекладено
законодавцем на суб'єкта владних
повноважень у справах про
протиправність його рішення, якщо він
заперечує проти позову. Дослідженням
матеріалів справи встановлено, що
позивач належним чином не обґрунтував
свої позовні вимоги, тоді як відповідач
свої заперечення на позов обґрунтував
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Таким чином, аналізуючи викладене суд
прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 до
управління Пенсійного фонду України в
Сокирянському районі Чернівецької
області про визнання протиправною та
скасування вимоги №Ф-131 від 18.09.2012 р. не
підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно
до положень ст.94 КАС України.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частину
постанови.

Керуючись ст.ст. 158 - 163, 167 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_4 до управління Пенсійного
фонду України в Сокирянському районі
Чернівецької області про визнання
протиправною та скасування вимоги
№Ф-131 від 18.09.2012 р. - відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанову в повному обсязі виготовлено
18 березня 2013 р.

Суддя
О.В.
Анісімов