Справа № 822/1064/14
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1064/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний
адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіПольового
О.Л. при секретаріКомарницькій О.М. за
участі:позивача, представників
сторінрозглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Старокостянтинівської
районної державної адміністрації
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначає, що 10.11.2010 року на підставі
розпорядження голови
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації № 314/2010
призначений на посаду начальника
відділу освіти Старокостянтинівської
районної державної адміністрації.
04.01.2013 року у зв'язку з реорганізацією,
на підставі розпорядження голови
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації № 2/2013-р/к від
03.01.2013 року, був переведений на посаду
начальника управління освіти, молоді
та спорту Старокостянтинівської
районної державної адміністрації. 10
січня 2014 року позивач написав заяву
щодо надання відпустки на 9 днів з 13.01.2014
року по 21.01.2014 року. Вказує, що тоді ж з
примусу голови Старокостянтинівської
районної державної адміністрації
Островського О.О., у присутності
спеціаліста загального відділу
райдержадміністрації ОСОБА_9 позивачем
була написана заява про звільнення
його з посади начальника районного
управління освіти, молоді та спорту за
угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Але
в даній заяві ним не були вказані ні
дата, з якої позивач просить звільнити
його, ні дата написання вказаної заяви.
22 січня 2014 року позивач дізнався, що
розпорядженням № 15/2014-р/к голови
Старокостянтинівської РДА
Островського О.О. від 21.01.2014 року його
звільнено з посади начальника
управління освіти, молоді та спорту
Старокостянтинівської РДА за угодою
сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з 22 січня
2014 року. Зазначає, що звільнення
відбулось на підставі заяви позивача,
на якій з'явилася дата її написання -
14.01.2014 року, сфальсифікована іншою
особою, тобто дописана рукою іншої
людини. Вважає, що звільнення з роботи
відбулось з грубим порушенням прав та
законних інтересів позивача, а також
чинного законодавства, а тому просить
визнати незаконним розпорядження
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації № 15/2014-р/к від
21.01.2014 року та поновити позивача на
посаді начальника управління освіти,
молоді та спорту районної державної
адміністрації; стягнути з відповідача
середній заробіток на час вимушеного
прогулу; стягнути з відповідача
компенсацію за заподіяну моральну
шкоду в розмірі 3000 гривень.

Позивач, представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просять їх задовольнити
в повному обсязі з підстав викладених в
позовній заяві.

Представники відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечили та
просять суд відмовити в задоволенні
позову.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що отримала заяву про
звільнення позивача без дати
підписання і дати припинення трудового
договору. Зазначила, що позивач
піддавався критиці з боку керівника
Старокостянтинівської РДА, також
вказує, що такій критиці піддавалися
всі працівники Старокостянтинівської
РДА.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснила, що позивач 14.01.2014 року
протягом всього дня перебував в селі
Вовковинці, Деражнянського району.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому
засіданні пояснили, що позивач
належним чином виконував покладені на
нього посадові обов'язки, про що
свідчать показники його роботи, однак
позивач постійно піддавався
безпідставній критиці з боку
керівництва Старокостянтинівської
РДА.

Допитавши свідків, заслухавши
пояснення позивача, представників
сторін, дослідивши докази по справі,
суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 10.11.2010 року
на підставі розпорядження голови
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації № 314/2010
призначений на посаду начальника
відділу освіти Старокостянтинівської
районної державної адміністрації.

04.01.2013 року у зв'язку з реорганізацією,
на підставі розпорядження голови
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації № 2/2013-р/к від
03.01.2013 року, позивач був переведений на
посаду начальника управління освіти,
молоді та спорту
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації.

21.01.2014 року відповідачем прийнято
розпорядження № 15/2014-р/к про звільнення
ОСОБА_3 з посади начальника управління
освіти, молоді та спорту
Старокостянтинівської РДА за угодою
сторін.

Підставою звільнення стала заява
позивача від 14.01.2014 року, погодження
першого заступника голови
облдержадміністрації від 20.01.2014 року,
погодження директора Департаменту
освіти і науки, молоді та спорту
облдержадміністрації від 17.01.2014 року.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Згідно п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06.11.1992 року правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності,
а також у період перебування у
відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як
передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й
інших випадків, коли розірвання
трудового договору відповідно до
чинного законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
маються на увазі щорічні, а також інші
відпустки, що надаються працівникам як
із збереженням, так і без збереження
заробітку.

Судом встановлено, що позивача було
звільнено в останній день перебування
його у щорічній основній відпустці, а
саме 21.01.2014 року.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, з
наступними змінами, передбачено, що
судам необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП України).

Отже, визначення дати звільнення за
згодою сторін є обов'язковою умовою
такого звільнення. Окрім того,
предметом доказування у даному випадку
є встановлення свідомого
волевиявлення працівника щодо
звільнення з підстав, передбачених п. 1
ст. 36 КЗпП України.

У п. 18 вищевказаної Постанови
зазначено, що при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з`ясувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевіряти їх
відповідність законові. Суд не вправі
визнати звільнення правильним
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов`язували звільнення.

Таким чином, основними умовами угоди
про припинення трудового договору за п.
1 ст. 36 КЗпП України щодо яких сторони
трудового договору повинні дійти
згоди, є підстава припинення угоди
сторін та строк, з якого договір
припиняється.

Як встановлено судом та
підтверджується представником
відповідача, при наданні заяви про
звільнення за згодою сторін, позивачем
не було зазначено дату написання
вказаної заяви та дату припинення
трудового договору.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що сторонами спору не було
досягнуто згоди щодо дати припинення
трудового договору, а відповідачем
одноособово було визначено дату
звільнення позивача, що не відповідає
волевиявленню позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що у відповідача
відсутні підстави для звільнення з
посади ОСОБА_3.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, тому всі
недоведені відповідачем обставини суд
трактує на користь позивача.

Аналізуючи вказані обставини по справі
та застосовуючи відповідні норми
матеріального права, суд дійшов
висновку, що приймаючи оскаржуване
рішення відповідач діяв не на підставі
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
необґрунтовано, тобто без урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії), тому
вважає, що оскаржуване розпорядження
необхідно визнати протиправним та
скасувати, а позивача слід поновити на
посаді, яку він займав.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з Старокостянтинівської
районної державної адміністрації
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу з дня звільнення -
21.01.2014 року по день поновлення на
посаді, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України,
негайно виконуються постанови суду про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів
про працю України при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи, але не більш як за
один рік.

Згідно запису у трудовій книжці № 13 від
21.01.2014 року позивач звільнений з посади
начальника управління освіти, молоді
та спорту Старокостянтинівської
районної державної адміністрації.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ОСОБА_3 необхідно виплатити
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 21 січня
2014 року по 08 квітня 2014 року включно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України,
негайно виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

Щодо стягнення моральної шкоди у
розмірі 3000 гривень, заявленої
позивачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Із наведеного слідує, що обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди виникає
лише за умови, що моральні страждання
працівника, або втрата ним нормальних
життєвих зв'язків, або необхідність
додаткових зусиль для організації
свого життя стали наслідками порушення
законних прав працівника.

Згідно з п.п.1, 2 п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювана та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить
потерпіла особа, зазначаючи у позовній
заяві, які негативні наслідки мають
місце, у чому саме полягають моральні
втрати, чим обґрунтовано розмір їх
відшкодування. Письмовими доказами на
ствердження наявності моральної шкоди
можуть бути, зокрема, медичні довідки
про виникнення захворювання чи інше
погіршення стану здоров'я у зв'язку з
хвилюваннями, спричиненими посяганням
на права потерпілого; висновки лікарів
чи медичних комісій про ступінь втрати
працездатності, про необхідність
проведення хірургічної операції;
довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має
бути зазначено, коли виникло
захворювання, в результаті чого, чи
могло воно стати наслідком психічних
переживань через порушення
конкретного права, мало місце
погіршення загального стану чи сталося
загострення хронічної хвороби у
визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може
бути підтверджений також показаннями
свідків, зокрема, про важкий душевний
стан потерпілого, спричинений
правопорушенням, його переживання,
хвилювання, зміни в самопочутті,
загальному душевному настрої тощо,
стані здоров'я, способі життя,
спілкування, звичках, працездатності.

Верховний суд України в своїй
Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

В обґрунтування вказаних вимог
позивачем не надано жодних доказів
щодо розміру моральної шкоди та
доказів, що підтверджують моральні
страждання позивача. Медичні довідки,
надані позивачем, не містять
відомостей про те, що вказані в них
захворювання, виникли в результаті
моральних страждань, яких зазнав
позивач внаслідок звільнення його з
посади начальника управління освіти,
молоді та спорту
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги в частині стягнення моральної
шкоди в розмірі 3000 гривень не
підлягають до задоволення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3
підлягають до задоволення частково.

Керуючись ст.ст. 158 - 163, 186, 254, 256 КАС
України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
розпорядження Старокостянтинівської
районної державної адміністрації №
15/2014-р/к від 21.01.2014 року про звільнення
ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника
управління освіти, молоді та спорту
районної державної адміністрації.

Зобов'язати Старокостянтинівську
районну державну адміністрацію
нарахувати та виплатити ОСОБА_3
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 21 січня
2014 року по 08 квітня 2014 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова в частині поновлення на
посаді та зобов'язання нарахувати та
виплатити середньомісячний заробіток
у межах суми стягнення за один місяць
підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути
оскаржена до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Хмельницький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в
порядку статті 254 КАС України.

Суддя/підпис/О.Л. Польовий"Згідно з
оригіналом" Суддя О.Л. Польовий