Справа № 825/3176/13-а
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В.
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
Аліменка В.О.

суддів
Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Державної міграційної
служби України на Постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року
у справі за позовом громадянина
Пакистану ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України, управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області про визнання
неправомірним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року громадянин Пакистану
ОСОБА_3 звернувся до Чернігівського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області, в якому просив
суд визнати повідомлення управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового статусу від 29.07.2013
№13, неправомірним та зобов'язати
Департаменту у справах біженців та
іноземців Державної міграційної
служби України прийняти рішення про
надання громадянину Пакистану ОСОБА_3
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового статусу.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року
адміністративний позов - задоволено
частково.

Визнано протиправним та скасовано
рішення Державної міграційної служби
України від 22.07.2013 №417-13 про відмову у
визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_3 від 10.09.2012 для вирішення питання
про визнання ОСОБА_3 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись з прийнятою
Постановою, відповідач Державна
міграційна служба України подали
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати в повному обсязі Постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року.
Свої вимоги апелянт аргументує тим, що
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційних скарг
наявними у справі доказами, колегія
суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
10.09.2012 ОСОБА_3, громадянин Пакистану, що
підтверджується копією анкети особи,
яка звернулася із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, наявною в
матеріалах справи, звернувся до
відповідача із заявою - анкетою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Наказом управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області від 10.09.2012 №129
«Про прийняття до розгляду заяви
громадянина Пакистану про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» заяву позивача
було прийнято до розгляду.

10.09.2012 з позивачем було проведено
бесіду, згідно копії протоколу
співбесіди, наявної в матеріалах
справи.

28.09.2012 начальником відділу О.М. Верченко
був винесений висновок про доцільність
відмови громадянину Пакистану ОСОБА_3 в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі частини 6 статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі у якої
відсутні умови, передбачені пунктом 1,13
частини 1 статті 1 цього Закону.

Наказом начальника управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області від 28.09.2012 №145
«Про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
громадянина Пакистану біженцем або,
особою, яка потребує додаткового
захисту» позивачу відмовлено в
оформленні документів щодо визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Задовольняючи частково
адміністративний позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
зробив реальну спробу обґрунтувати
свою заяву; повідомив всі важливі
факти, що були в його розпорядженні;
позивач заслуговує на довіру, оскільки
щодо нього не виявлено компрометуючої
інформації.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
листами від 28 вересня 2012 року №51 та 03
жовтня 2012 року №52 управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області повідомило
позивача про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25.10.2012 року
по адміністративній справі
№2а/2570/3160/2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2013,
наказ управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області від 28.09.2012 № 145
про відмову в оформленні ОСОБА_3
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту - визнано
неправомірним та зобов'язано
управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від
10.09.2012 та додані до неї документи щодо
оформлення документів для вирішення
питання про визнання ОСОБА_3 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

На виконання вказаних рішень судів,
управлінням Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
07.03.2013 видано наказ № 43 «Про повторний
розгляд заяви та прийняття в
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, громадянина Пакістану», яким
відділ у справах біженців зобов'язано з
07.03.2013 розпочати процедуру повторного
розгляду заяви громадянина Пакистану,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, продовжено строк
дії раніше виданої довідки «Про
звернення за захистом в Україні».

07.06.2013 начальником відділу у справах
біженців О.М. Верченко був винесений
висновок про доцільність відмови
громадянину Пакистану, ОСОБА_3 в у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі частини 6 статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі у якої
відсутні умови, передбачені пунктом 1,13
частини 1 статті 1 цього Закону.

Рішенням Державної міграційної служби
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 22.07.2013 №417-13
підтримано висновок управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області від 07.06.2013 та
відмовлено громадянину Пакистану,
ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Спірні відносини регулюються
положеннями Конвенції про статус
біженців1951року, Протоколом щодо
статусу біженців 1967 року, іншими
міжнародними договорами та Законом
України «Про біженців».

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України
«Про біженців» біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України «Про біженців»
до компетенції спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції,
зокрема, віднесено: прийняття рішень
про надання, втрату і позбавлення
статусу біженця; збір та аналіз
інформації щодо наявності у країнах
походження біженців умов, зазначених у
абзаці другому ст. 1 цього Закону.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України «Про біженців», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951р., а саме расова
належність, релігія, національність
(громадянство), належність до певної
соціальної групи, політичні погляди.

Рішення ж про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами:

- які є очевидно необґрунтованими (у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону);

- коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу;

- за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу
біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу
біженця абзацом другим статті 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа:

стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Згідно змісту оскаржуваного рішення
підставою для його прийняття був абз. 4
ч. 1 ст.6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», - як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні.

На думку колегії суддів, відповідачем
не повною мірою досліджено питання
щодо наявності чи відсутності
обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1
цього Закону, а саме:

- як зазначив позивач, що в зв'язку з її
приналежністю до соціальної групи
людей, які переслідуються владою, вона
була змушена залишити країну
постійного місця проживання.
Позивачка, також, вказала, що причиною
її виїзду з Білорусії стало порушення
їх з дитиною основних прав та свобод, а
також неправомірні дії з боку
правоохоронних і судових органів
країни громадянської належності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач при звернення до відповідача
із заявою - анкетою про визнання
останнього біженцем або, особою, яка
потребує додаткового захисту надав
копію посвідчення члена політичної
партії від 16.03.1992 № 1302 та копію листа
голови адміністрації ОСОБА_12, в якому
зазначено, що проти ОСОБА_3 було
сфабриковано справу, громадянином
ОСОБА_11, одним з керівників
Пакистанської Мусульманської Ліги і
Курамом Дастагіром, міністром
Пакистанської Мусульманської Ліги.
Його розшукує поліція і в Пакистані
його життя в небезпеці. Обоє із
зазначених осіб хочуть фізично знищити
його. В зв'язку з цим, радить не
повертатись до Пакистану. Якщо ОСОБА_3
повернеться, його або заарештує
поліція, або він буде вбитий.

Згідно повідомлення Міністерства
закордонних справ України від 15.10.2012,
наявного на офіційному Інтернет - сайті
МЗС України, останнє рекомендує
громадянам України утриматись на
даному етапі від поїздок до Ісламської
Республіки Пакистан у зв'язку із
загостренням безпекової ситуації в цій
країні та зростанням загрози
здійснення терористичних актів. Також
рекомендовано утримуватись від
відвідування місць масового скупчення
людей та популярних серед іноземців
об'єктів, а також використання
громадського транспорту. Аналогічне
повідомлення міститься на офіційному
Інтернет - сайті МЗС України і від 21.05.2013
року.

Отже, підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватись від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

Відповідач не дослідив належним чином,
який рівень небезпеки існував станом
на час прийняття рішення позивача та не
проаналізував належним чином
інформацію, повідомлену позивачем в
заяві про надання статусу біженця, в
анкеті особи, яка звернулася про
надання статусу біженця, та протоколах
співбесід.

Матеріали особової справи, а також
матеріали, надані суду, свідчать про те,
що відповідачем не надано належної
оцінки доводам позивача про наявність
у неї обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань на Батьківщині
позивача.

Згідно із ч. 11 ст. 9 Закону, після
вивчення документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. ч. 3 ст. 10 Закону, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Судом встановлено, що ситуація у країні
походження при визначенні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
ситуацією в країні.

Оцінюючи пояснення Позивача, які
викладені в протоколі співбесіди, так і
в судовому засіданні, колегія суддів
вважає їх послідовними, не
суперечливими та такими, що містять
ознаки реального побоювання бути
переслідуваним у своїй країні. Тому,
висновок Відповідача є передчасним і
прийнятим без урахування всіх обставин
справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
викладені в апеляційних скаргах не
знайшли свого підтвердження,
оскаржувана постанова прийнята судом
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційних скарг
відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 2, 41, 160, 196, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги відповідача
Державної міграційної служби України
на Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року -
залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
В.О. Аліменко

Судді
Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

.

Головуючий суддя
Аліменко В.О.

Судді:
Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.