Справа № 812/9753/13-а
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ірметова О.В.
Суддя-доповідач - Чумак С.Ю.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року справа № 812/9753/13-а

приміщення суду за адресою: 83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Чумака С.Ю.,

суддів: Ляшенка Д.В. та Ястребової Л.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційні скарги
Управління Пенсійного Фонду України в
місті Краснодоні та Краснодонському
районі Луганської області та
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті Краснодоні
Луганської області на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року у справі № 812/9753/13-а за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
місті Краснодоні та Краснодонському
районі Луганської області до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті Краснодоні
Луганської області про стягнення суми
заборгованості по відшкодуванню
виплачених пенсій за період з грудня 2012
року по травень 2013 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

Позивач звернувся до суду з
позовною заявою про стягнення з
відповідача суми заборгованості по
відшкодуванню виплати пенсій за період
з 1 грудня 2012 року по 31 травня 2013 року в
розмірі 591983,54 грн.

Ухвалою Луганського окружного
адміністративного суду від 16 грудня 2013
року, яка залишена без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2014
року, адміністративний позов в частині
позовних вимог за період з грудня 2012
року по квітень 2013 року залишено без
розгляду.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року позов в частині вимог за травень
2013 року задоволений частково, стягнуто
суму витрат на виплату пенсій в розмірі
824,49 грн. в іншій частині позову
відмовлено.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу в якій просить постанову суду
скасувати та прийняти нову постанову
якою позовні вимоги задовольнити
повністю. В обґрунтування апеляційної
скарги зазначив, що Пенсійний фонд не
повинен нести витрати на виплату
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, пенсій у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, оскільки ці витрати
покладені на відповідача.

Відповідач також подав апеляційну
скаргу, в якій постанову суду в частині
задоволення позову просив скасувати і
в цій частині в позові відмовити.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, вважає, що
постанова суду підлягає зміні з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачем були
надіслані відповідачу акти щомісячної
звірки витрат по особових справах
потерпілих, яким виплачено пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за травень 2013 року, які
були підписані відповідачем із
розбіжностями на загальну суму 27098,6
грн. Том 1 а.с. 9, 15, 23-24.

Зазначена сума згідно
довідок-розрахунків та актів звірок
складається з:

- 895,84 грн - сума витрат на виплату
пенсій особам, які отримали каліцтво за
межами України;

- 22797,66 грн. - сума витрат на виплату
пенсій у зв'язку із втратою
годувальника чоловіка (дружини) у
випадку коли він (вона) на момент
загибелі потерпілого не перебували на
його утриманні (працювали);

- пенсії, виплачені особам, у яких
акт Н-1 не відповідає встановленій
формі - 513,68 грн;

- не підтвердження факту
знаходження особи на утриманні - 2252,81
грн;

- виплата допомоги на поховання -
487,42 грн;

- закінчення терміну навчання - 151,19
грн.

При вирішення спору колегія суддів
виходить з наступного.

З набранням чинності Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№ 1105-14 (далі - Закон № 1105) обов'язок
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті при
настанні страхового випадку, зокрема,
виплати йому або особам, які
перебувають на його утриманні пенсій
по інвалідності у зв'язку із втратою
годувальника, покладено на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань.

Згідно частини 1 статті 21 Закону № 1105 у
разі настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку:

1) своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачуючи йому або особам, які
перебували на його утриманні:

а) допомогу у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності;

б) одноразову допомогу в разі стійкої
втрати професійної працездатності або
смерті потерпілого;

в) щомісяця грошову суму в разі
часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку потерпілого;

г) пенсію по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання;

д) пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Статтею 81 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» визначено, що
призначення та виплата пенсій, у тому
числі пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та у зв'язку
з втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, здійснюється органами
ПФУ.

Згідно частини 8 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» пенсії
у зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, призначаються
відповідно до Закону № 1105.

Відповідно до пункту 5 статті 24 Закону
№ 1105, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між Фондом соціального страхування від
нещасних випадків і страховиками з
інших видів соціального страхування
виникають спори щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернувся застрахований. При
цьому страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

На виконання Закону № 1105 правлінням
Пенсійного фонду України та правлінням
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
прийнята спільна постанова від 4
березня 2003 року № 5-4/4, якою
затверджений Порядок відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
Пенсійному фонду України витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання (надалі - Порядок).

Згідно з пунктом 4 Порядку
відшкодуванню підлягають суми, що
виплачуються відповідно до Законів
України «Про пенсійне забезпечення»,
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та інших
нормативно-правових актів, а саме:

- сума основного розміру пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання;

- щомісячна цільова грошова
допомога на прожиття, якщо така
надавалася пенсіонеру, який одержував
вищезазначену пенсію;

- допомога на поховання сім'ї
померлого або особі, яка здійснила
поховання особи, яка отримувала
вищезазначену пенсію;

- сума витрат Пенсійного фонду з
виплати і доставки вищезазначених
пенсій.

Таким чином, органи Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України повинні
відшкодувати органам ПФУ суми виплат,
які вказані в пункті 4 Порядку, в тому
числі основний розмір пенсії у зв'язку
із втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Вказані висновки колегією суддів
зроблені з урахуванням правової
позиції Верховного Суду України, яка
висловлена в постанові ВСУ від 20
листопада 2012 року у справі № 21-361а12, яка
відповідно до вимог статті 244І КАС
України є обов'язковою для
застосування при формуванні судової
практики.

Зазначене підтверджується також
положеннями частини 2 статті 7 Закону
України «Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили страту
працездатності» від 22 лютого 2001 року №
2272-ІІІ, відповідно до якої органи
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві, починаючи з 1 квітня 2001
року відшкодовують органам Пенсійного
Фонду України пенсії, сплачені особам,
яким призначено пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Відповідач не визнає свого обов'язку
щодо відшкодування виплат особам, які
зазначені в протоколах розбіжностей,
оскільки вважає, що пенсії останнім
виплачуються всупереч діючому
пенсійному законодавству.

Суд апеляційної інстанції вважає ці
доводи відповідача такими, що не
ґрунтуються на вимогах вищезазначених
нормативних актів, оскільки останні не
передбачають можливості перевірки
відповідачем законності виплат,
передбачених в п. 4 Порядку, і
відшкодування цих виплат в залежності
від думки органу фонду соціального
страхування щодо законності останніх.
Відшкодування виплат залежить лише від
наявності самого факту призначення та
виплати таких пенсій.

Перевіркою розпоряджень органу
Пенсійного Фонду України про
призначення пенсій стосовно осіб, суми
виплачених пенсій яким відмовляється
відшкодовувати відповідач,
встановлено, що всі вони призначені
саме у зв'язку з втратою годувальника,
який помер внаслідок нещасного випадку
на виробництві або професійного
захворювання.

Вказані розпорядження про призначення
пенсії відповідачем чи іншими
повноважними особами не оскаржувались
і відповідно не скасовувались в
адміністративному чи судовому порядку,
у зв'язку з чим є діючими, а тому їх
незаконність, на що посилається
відповідач, не доведена в
установленому діючим законодавством
порядку.

Колегія суддів у зв'язку з цим зазначає,
що Порядок № 5-4/4 не містить положень,
які передбачають, що передумовою
відшкодування органам ПФУ витрат на
виплату пенсії у зв'язку із втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, є перевірка
органами Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України правомірності
призначення вказаних пенсій. Не
містить такого застереження і Закон №
1105. При цьому колегія суддів вважає, що
у відповідача взагалі немає права в
межах даної справи ставити під сумнів
законність призначення та виплати
пенсії вказаним в протоколах
розбіжностей особам, оскільки за
змістом Закону України «Про пенсійне
забезпечення» питання призначення
пенсії відноситься до повноважень
органів Пенсійного фонду України і ці
обставини не є предметом розгляду
даної справи. Доки дії органів
Пенсійного фонду щодо призначення та
виплати пенсій не визнані незаконними
у встановленому законом порядку, діє
презумпція правомірності призначення
та виплати даних пенсій, а тому
відповідач повинен відшкодувати
позивачу витрати щодо сплати основного
розміру пенсій та витрат на їх
доставку.

З тих же підстав і колегія суддів також
не має повноважень вдаватись при
розгляді справи до оцінки
правомірності призначення пенсії
органами ПФУ. Дослідженню при
вирішенні даного спору підлягають
встановлення виду соціальних послуг та
виплат, які призначені та здійснені
позивачем, а також сума вказаних
виплат. При доведенні позивачем, що
виплачені ним суми підпадають під дію
статті 21 Закону № 1105 та пункту 4 Порядку
№ 5-4/4, такі суми підлягають
відшкодуванню відповідачем.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відповідач повинен
відшкодувати позивачу, сплачені
останнім розміри основних пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, оскільки такий обов'язок
прямо передбачений статтями 21, 24 Закону
№ 1105, статтею 7 Закону № 2272 та п. 4
Порядку. Таким чином, відшкодуванню в
цій частині підлягає сума виплачених
пенсій в розмірі 25564,15 грн.
(22797,66+513,68+2252,81).

В частині відшкодування витрат на
виплату пенсій особам, які отримали
каліцтво за межами України, колегія
суддів зазначає наступне.

Позивачем були понесені витрати з
виплати та доставки пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві за травень 2013
року в розмірі 895,84 грн. ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 втратив працездатність 31.05.1976
року, а ОСОБА_4 - 27.01.1987 року, тобто за
часів СРСР. Інші особи втратили
працездатність після 1991 року, тобто за
часів незалежності України.

Вказана сума була включена позивачем
до відповідних актів щомісячної звірки
витрат по особовій справі потерпілого,
якому виплачено пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, але відповідачем ця сума
не була прийнята до заліку.

За змістом частини 2 статті 2 Закону №
1105 особи, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було
встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві з застрахованою особою або
виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Підпунктом "а" статті 27 Закону України
"Про пенсійне забезпечення"
встановлено, що громадянам України -
переселенцям з інших держав, які не
працювали в Україні, пенсії по
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання призначаються незалежно
від стажу роботи.

Відповідно до абзацу другого пункту 3
Прикінцевих положень Закону № 1105-ХІУ
відшкодування шкоди, медична,
професійна та соціальна реабілітація
провадяться Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
також зазначеним у статті 8 цього
Закону особам, які потерпіли до
набрання ним чинності та мали право на
зазначені страхові виплати і соціальні
послуги.

Абзацом третім цього пункту (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) встановлено, що уся
заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання-чинності цим Законом
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків.

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок ФСС відшкодувати потерпілим
на виробництві та членам їх сімей
матеріальну і моральну (немайнову)
шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я,
не залежить від того, чи сплачували
Фонду страхові платежі підприємства,
що ліквідувалися та на яких було
ушкоджено здоров`я потерпілого.

Як вбачається з абзацу 7 наведеного
вище пункту Закону № 1105, ФСС є
правонаступником державного,
галузевих та регіональних фондів
охорони праці, передбачених статтею 21
Закону України "Про охорону праці", які
ліквідуються.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі
витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною
Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення. За змістом цієї норми
взаємні розрахунки між державами
можуть проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку, що страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами Пенсійного
фонду України - відшкодувати
останньому витрати, є Фонд соціального
страхування від нещасних випадків.

Зазначені висновки колегією суддів
зроблені з урахуванням правової
позиції Верховного Суду України у
справі № 21-116а11 ( постанова ВСУ від 6
червня 2011 року), яка відповідно до вимог
статті 244І КАС України є обов'язковою
для застосування при формуванні
судової практики.

Щодо осіб, які отримали каліцтво після
1991 року за часи незалежності України
колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини 2 статті 2 Закону №
1105 особи, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було
встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

З аналізу вказаної правової норми
вбачається, що право на забезпечення по
страхуванню від нещасного випадку
відповідно до Закону № 1105 мають особи,
на яких в момент нещасного випадку
розповсюджувались або норми
законодавства СРСР (тобто під час
існування останнього до 1992 року) або
норми законодавства України тобто
після 1 січня 1992 року.

З матеріалів справи вбачається і ця
обставина не заперечується сторонами,
що ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
отримали каліцтво за межами України
після 1991 року, тобто під час нещасного
випадку на них законодавство України
не розповсюджувалось, у зв'язку з чим
відповідач не може бути визнаний
належним страховиком щодо нещасного
випадку, який стався із вказаними
особою.

У зв'язку з відсутністю страхового
випадку, тобто отримання каліцтва
особами після 1991 року за межами
України, відповідач не може нести
витрати по відшкодування позивачу
виплачених вказаним особам пенсій по
інвалідності.

Таким чином, відшкодуванню в цій
частині підлягає 262,68 грн (154,99+107,69).

В частині відшкодування витрат на
виплату та доставку допомоги на
поховання колегія суддів зазначає
наступне.

Порядок проведення витрат на поховання
у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року №
826, регулює питання відшкодування
Фондом таких витрат страхувальнику або
сім'ї застрахованого, чи іншій особі,
яка здійснювала поховання потерпілого,
на організацію поховання та пов'язаних
з цим ритуальних послуг. Витрати на
поховання провадяться у разі смерті
потерпілого, що настала за обставин, за
яких настає страховий випадок
державного соціального страхування
громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, перелік яких наведено
Кабінетом Міністрів України (пункт 2
цього Порядку). Організація поховання
працівника, який загинув на
виробництві або помер у лікарні під час
лікування отриманої на виробництві
травми, проводиться страхувальником
(пункт 5 зазначеного Порядку).

Згідно з абзацом 2 частини дев'ятої
статті 34 Закону № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого, який одержував страхові
виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.

Зі змісту частини четвертої
статті 26 Основ, частини другої статті 24
Закону № 1105-XIV убачається: якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика та відшкодувати понесені
ним витрати.

Аналіз норм Закону № 1105-XIV, який
визначає правову основу, економічний
механізм та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що призвели
до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві осіб, та
зазначеного вище Порядку,
затвердженого на виконання частини
восьмої статті 34 цього Закону, дає
підстави вважати, що Фонд зобов'язаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Також колегія суддів зазначає, що
положення пункту 4 Порядку
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України та правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 4 березня 2003
року № 5-4/4, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 16 травня
2003 року за № 376/7697, яким зобов'язано Фонд
відшкодовувати ПФУ витрати на допомогу
на поховання сім'ї померлого або особі,
яка здійснила поховання особи, котра
отримувала пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, суперечить положенням
Закону № 1105-XIV. Так, зокрема, стаття 21
цього Закону пов'язує виникнення
такого обов'язку у Фонду зі смертю
працівника, а не з отриманням померлим,
який не працював, зазначеної вище
пенсії.

З матеріалів справи не вбачається, що
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання і позивачем
такий причинний зв'язок не суду не
доводився, у зв'язку з чим підстави для
стягнення виплаченої допомоги на
поховання з відповідача відсутні.

Вказані висновки щодо відшкодування
витрат на виплату та доставку допомоги
на поховання колегією суддів зроблені
відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, яка
висловлена в постанові ВСУ від 23 травня
2011 року у справі № 21-48а11 та відповідно
до статті 244І КАС України є обов'язковою
для застосування у судовій практиці.

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови у стягненні на користь
позивача розміру пенсії, виплаченої
ОСОБА_1, оскільки остання з 01.02.2013 року
відрахована зі складу учнів
Суходільського гірничого професійного
ліцею, що зумовлює припинення виплати
їй пенсії по втраті годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання. Позивач на ці обставини
уваги не звернув і помилково виплатив
вказаній особі цей вид пенсії у травні
2013 року.

Таким чином, розмір виплат, що
підлягають відшкодуванню
відповідачем, становить 25826,83 грн.
(25564,15+262,68), а не 824,49 грн., як помилково в
постанові зазначив суд першої
інстанції

За таких обставин, враховуючи
вищенаведені норми законів, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно прийняв рішення
про часткове задоволення позову, але з
помилковим застосуванням норм
матеріального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню, а постанова
суду першої інстанції підлягає зміні в
частині розміру суми стягнення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
195, 197, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України,

П О С Т А
Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Краснодоні
Луганської області залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в місті
Краснодоні та Краснодонському районі
Луганської області задовольнити
частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року у справі № 812/9753/13-а змінити.

В абзаці другому резолютивної частини
постанови слова «824,49 грн. (вісімсот
двадцять чотири грн. 49 коп.) замінити
словами «25826,83 (двадцять п'ять тисяч
вісімсот двадцять шість) гривень 83
копійки».

В іншій частині постанову суду
залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції
за наслідками перегляду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

С.Ю.Чумак

Судді:

Д.В.Ляшенко

Л.В.Ястребова