Справа № 810/1296/14
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2014 року № 810/1296/14
Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Колеснікової І.С., розглянувши у
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Лаверна»
доДержавної податкової інспекції в
Обухівському районі ГУ Міндоходів у
Київській областіпроскасування
податкового повідомлення-рішення,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лаверна» (надалі -
позивач) звернулося до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі ГУ Міндоходів у Київській
області (надалі - відповідач) про
скасування податкового
повідомлення-рішення відповідача від
нарахування позивачеві грошового
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» за основним платежем -
В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
порушення вимог податкового є
необґрунтованими, оскільки
підприємством у відповідності до вимог
чинного законодавства та на підставі
належним чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів і
податкових накладних сформовано
податковий кредит. Проте, як стверджує
позивач, податковим органом зроблено
помилковий висновок про нікчемність
укладеного між позивачем та його
контрагентом угоди і неправомірно
нараховано грошове зобов'язання по
податку на додану вартість. Тому, на
думку позивача, рішення податкового
органу у частині нарахування
позивачеві податку на додану вартість
оскільки при його прийнятті
відповідачем невірно встановлено
факти та застосовано норми закону.
Представником позивача у судовому
засіданні підтримано позовні вимоги у
Відповідачем позов не визнано, надано
заперечення суду у письмовій формі. В
обґрунтування заперечень відповідачем
зауважено, що правочин, укладений між
позивачем та ФОП ОСОБА_1 є нікчемним,
оскільки спрямований на порушення
публічного порядку, а контрагент
позивача здійснював надання послуг
без мети реального настання правових
наслідків, що призвело до
безпідставного віднесення позивачем
сум до податкового кредиту по податку
на додану вартість. Таким чином, на
думку відповідача, оскаржуване рішення
прийнято ним з урахуванням вимог
чинного законодавства, оскільки
відповідач діяв у межах повноважень,
наданих йому законами України та
підзаконними нормативно-правовими
Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував з мотивів,
викладених у письмових запереченнях.
У ході судового розгляду справи
представниками позивача та
відповідача заявлено клопотання про
розгляд справи за їх відсутності у
письмовому провадженні.
Наявність клопотань сторін про розгляд
справи за їх відсутності, відповідно до
приписів статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є підставою для здійснення
розгляду справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних у ній
Дослідивши наявні матеріали справи,
керуючись статтею 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за можливе
здійснити розгляд справи у письмовому
провадженні та на підставі наявних у
справі доказів.
З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено таке.
Як то вбачається з наявних матеріалів
справи, посадовими особами
відповідача проведено планову виїзну
перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2009 по
За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 19.07.2012 №
1635/22/19407661 (надалі - Акт перевірки).
У ході перевірки перевіряючими
встановлено, зокрема, порушення
позивачем положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, що
виявилось у заниженні позивачем
податку на додану вартість у розмірі
Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаної під час
аналізу господарських операцій
позивача інформації, наявної у
комп'ютерних базах даних та
автоматизованих інформаційних
системах державної податкової служби
та матеріалів перевірки його
контрагента, а саме: акту
Рокитнянської МДПІ у Київській області
від 15.12.2011 № 14/1701/НОМЕР_1 про результати
документальної позапланової перевірки
достовірності визначення показників
декларації з податку на додану
вартість з 01.03.2010 по 01.12.2011 ФОП ОСОБА_1
Між тим, як то вбачається зі змісту
вищевказаного акту, його висновки
ґрунтуються виключно на матеріалах
досудового слідства, зокрема,
постанови старшого слідчого СУ ГУ МВС
України у Київській області від 26.10.2011
про порушення кримінальної справи за
фактом фіктивного підприємництва щодо
ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за ознаками
злочину, передбаченого частиною другою
статті 205 Кримінального кодексу
Так, у ході розслідування вказаної
кримінальної справи встановлено, що
невстановлені особи, реалізуючи свій
злочинний намір, направлений на
створення суб'єкта підприємницької
діяльності, використовуючи реквізити
громадянина ОСОБА_1, не маючи наміру на
здійснення статутної діяльності,
пов'язаної з виробництвом товарів,
виконанням робіт та послуг, з метою
прикриття незаконної діяльності,
зареєстрували ФОП ОСОБА_1
У подальшому невстановлені особи,
використовуючи реквізити ФОП ОСОБА_1
без його відома, здійснювали
діяльність по незаконному формуванню
податкового кредиту по податку на
додану вартість іншим реально діючим
суб'єктам господарювання, тобто
здійснювали діяльність, спрямовану на
надання податкової вигоди третім
Відтак, на думку податкового
органу, діяльність ФОП ОСОБА_1
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями, у
зв'язку з чим надані до перевірки
первинно-бухгалтерські документи
позивача не взято до уваги, що в свою
чергу призвело до встановлення
недостатнього документального
підтвердження виконання умов за
договором, та, як наслідок, призвело до
встановлення відповідачем порушень
формування позивачем податкового
кредиту по податку на додану вартість.
На підставі висновків Акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 20.07.2012 №
грошове зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» у розмірі
У той же час, позивач вважає
повідомлення-рішення таким, що
суперечить вимогам чинного
податкового законодавства, у частині
нарахування позивачеві грошового
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» за основним платежем -
ОСОБА_1.), а тому оскаржив його,
звернувшись із позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності та враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд звертає
Як то встановлено судом, 04.04.2011 та між
позивачем та ФОП ОСОБА_1 укладено
транспортно-експедиційних послуг з
перевезень вантажів автомобільним
транспортом № 115 (а.с.13-15 Том ІІ).
5 квітня 2011 року між позивачем та ФОП
ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до
договору про надання
транспортно-експедиційних послуг з
перевезень вантажів автомобільним
транспортом № 115 (а.с.16 Том ІІ).
За умовами договору експедитор (ФОП
ОСОБА_1.) зобов'язується надати
замовнику (ТОВ «Лаверна») послуги по
організації перевезення вантажу
транспортом і за маршрутом, вибраним
експедитором або замовником шляхом
укладання від свого імені договорів
перевезення вантажу, забезпечити
відправку і одержання вантажу, а також
надати додаткові послуги, необхідні
для доставки вантажу.
Згідно розділів 2,4 вказаного договору
конкретні умови та ціна послуг по
кожному замовленню вказується в
окремій договір-заявці, що є невідємною
частиною укладеного договору.
Так, на підтвердження факту надання
послуг, ФОП ОСОБА_1 надано позивачеві
рахунки-фактури, відповідно до яких
замовнику надаються
транспортно-експедиційні послуги.
Також між сторонами підписано
відповідні договори-заявки на надані
транспортні послуги із зазначенням
відомостей про замовника, експедитора
та водія, марку транспортного засобу,
час і місце завантаження та
розвантаження, характеристика вантажу,
вартість послуг та інше.
Поряд із цим, ФОП ОСОБА_1 виписано
на адресу позивача належним чином
оформлені податкові накладні.
На підтвердження реальності
надання транспортно-експедиційних
послуг позивачем надано до матеріалів
справи товарно-транспортні накладні.
Водночас, по кожній наданій послузі між
сторонами підписано акти виконаних
Копії вищевказаних документів наявні у
матеріалах справи (Том ІІ- ІV) та
досліджені посадовими особами
відповідача у ході проведеної
перевірки. Наявність таких документів
не заперечується відповідачем.
Розрахунки між суб'єктами
господарювання проведено у
безготівковій формі, що
підтверджується копіями банківських
виписок, наявних у матеріалах справи
(а.с.36-128 Том ІV).
Судом встановлено, що за даними
перевірки суми податку на додану
вартість по податковим накладним
виписаним, ФОП ОСОБА_1, включено
позивачем до складу податкового
відображено у відповідних податкових
деклараціях по податку на додану
вартість за квітень-грудень 2011 року.
Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
Як то встановлено судом, податкові
зобов'язання визначено позивачеві у
зв'язку з формуванням податкового
кредиту з податку на додану вартість за
рахунок сум податку, сплачених
контрагенту у складі ціни отриманих
послуг. Оскільки, на думку податкового
органу, надання послуг фактично не
здійснювалося, а учасниками правочину
переслідувалась мета мінімізації
податкових зобов'язань, така угода є
нікчемною, тому формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
вчинено позивачем безпідставно.
Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.
В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.
Водночас, суд звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.
Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок, розкрито у
постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
Таким чином, нікчемними є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами; правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
З аналізу наведених правових норм
вбачається, що, відповідно до
презумпції правомірності правочину,
всі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлена судом.
Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочину, укладеного між
позивачем та його контрагентом - ФОП
ОСОБА_1, - недійсним у судовому порядку,
як і не обґрунтовано правової позиції,
в чому саме полягає порушення
публічного порядку сторонами у ході
укладення та виконання спірного
Як то вбачається з акту перевірки, на
час проведення перевірки, а також
станом на день розгляду справи
відсутні будь-які докази наявності
судових рішень, які б набрали законної
сили, з приводу незаконних дій ФОП
ОСОБА_1, пов'язаних зі знищенням,
пошкодженням майна, незаконним його
заволодінням або пов'язаних із
порушенням податкового законодавства.
Поряд із цим, з огляду на те, що
відповідач стверджував про
нікчемність господарських операцій,
здійснених між позивачем та ФОП ОСОБА_1
судом досліджено питання щодо
реальності отриманих послуг з метою їх
використання у власній господарській
діяльності та встановлено таке.
Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.
За даними матеріалів справи одним із
основних видів діяльності позивача за
КВЕД є оптова торгівля іншими товарами
господарського призначення.
Судом встановлено та не заперечується
відповідачем, що позивач має
відповідні виробничі потужності та
основні засоби для здійснення
основного виду діяльності.
Водночас, за даними інформації, наявної
у Єдиному державному реєстрі, одним із
видів діяльності ФОП ОСОБА_1 є, зокрема,
інша допоміжна діяльність у сфері
У свою чергу факт безпосереднього
зв'язку витрат з господарською
діяльністю платника податків може бути
встановлено з урахуванням якісних
характеристик послуг, які б однозначно
свідчили про призначення придбаних
послуг для використання в
господарській діяльності платника
податків, відповідали б змісту цієї
У судовому засіданні представником
позивача надано пояснення з приводу
підстав укладення спірного правочину
транспортно-експедиційних послуг у
господарській діяльності
Так, представником позивача
наголошено, що позивачем було укладено
з ПАТ «Київський картонно-паперовий
комбінат» договір постачання від 01.02.2011
№ 208/41/0111, за умовами якого ПАТ
«Київський картонно-паперовий
комбінат» (постачальник) передає у
власність ТОВ «Лаверна» (покупець)
паперову продукцію. Також, позивачем
укладено ряд договорів постачання із
іншими суб'єктами господарювання,
зокрема, ТОВ «ПК Екопродукт», ТОВ
«Українська сірникова фабрика», ТОВ
«Зінеко», Підприємство «Атена», ТОВ
«Інпак», ПМП фірма «Цефея» та інші,
згідно яких позивач (продавець)
зобов'язується передати у власність
покупців паперову продукцію (рушники
паперові, папір туалетний, серветки). В
цілях належного виконання цих
договорів і враховуючи, що у володінні
позивача недостатньо транспортних
ресурсів для самостійного здійснення
перевезень, у позивача виникла потреба
транспортно-експедиційних послуг з
перевезень вантажів автомобільним
Позивачем зауважено, що продукція, що
перевозилася за спірним правочином,
була належним чином оприбуткована на
складі підприємства, який знаходиться
за адресою: Київська область, м.
Українка, вул. Промислова 7 (договір
оренди складського приміщення від
04.01.2011 № 2) та відпущена з даного складу
із відповідним відображенням в
бухгалтерському обліку на рахунку 281 за
2011 рік., про що свідчить бухгалтерська
Як то зауважено позивачем, послуги, що
надавались позивачеві за спірним
правочином були не лише спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним, а і були необхідні для
цілей здійснення позивачем своєї
господарської діяльності.
На підтвердження вищевказаних
обставин позивачем надано до
матеріалів справи документи
первинного бухгалтерського обліку
(копії договорів поставок, податкових
та видаткових накладних та
вантажно-митних декларацій (Том IV -V) та
відповідну бухгалтерську довідку із
зазначенням виду господарських
операцій та з посиланнями на документи,
які слугували підставою для
відображення таких операцій у
податковому та бухгалтерському
Таким чином, враховуючи правочин,
транспортно-експедиційні послуги,
беручи до уваги вид діяльності
позивача і його контрагента та
наявність підтверджуючої документації
щодо використання отриманих послуг у
власній господарській діяльності, у
суду є підстави вважати, що
господарські операції позивача з ФОП
ОСОБА_1, підтверджуються необхідними
документами, а зазначені вище послуги
були використані позивачем у власній
господарській діяльності.
Між тим, допитаний у ході судового
розгляду справи у якості свідка ФОП
ОСОБА_1, зауважив, що
транспортно-експедиційні послуги
надавалися ним позивачеві із
залученням інших суб'єктів
господарювання - перевізників, що не
суперечить умовам укладеного договору.
Окрім того свідок зазначив, що всі
первинно-бухгалтерські документи на
виконання спірного правочину
оформлено у відповідності до вимог
чинного законодавства та належним
чином відображені у бухгалтерській та
податковій звітності.
Як то встановлено судом, факти надання
позивачеві послуг та оплати їх
вартості підтверджується
документально. Таким чином, враховуючи
правочин, предметом якого є надання
послуг транспортного експедирування,
беручи до уваги вид діяльності
позивача та його контрагента, у суду є
підстави вважати, що господарські
операції позивача з ФОП ОСОБА_1
підтверджуються необхідними
документами, а зазначені вище послуги
було використано позивачем у власній
господарській діяльності.
Як установлено під час судового
розгляду, на момент укладення
правочину, який відповідач вважає
нікчемним, та на день судового розгляду
справи обидві сторони правочину є
правоздатними і перебувають у якості
зареєстрованих осіб в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців. Крім того,
в акті перевірки та в запереченнях
відповідача немає жодних посилань на
те, що свідоцтво про державну
реєстрацію та свідоцтво платника
податку на додану вартість ФОП ОСОБА_1
були скасовані чи визнані недійсними
за рішенням суду на момент укладення чи
виконання спірного правочину.
На підтвердження своєї позиції
відповідачем не надано, як того
вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
Між тим, висновки податкового органу
про нікчемність укладеного правочину
ґрунтуються виключно на матеріалах
акту перевірки контрагента, який у свою
чергу ґрунтується виключно на
матеріалах досудового слідства по
кримінальній справі, а саме на
постанові старшого слідчого СУ ГУ МВС
України у Київській області від 26.10.2011
про порушення кримінальної справи за
фактом фіктивного підприємництва щодо
ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за ознаками
злочину, передбаченого частиною другою
статті 205 Кримінального кодексу
Дослідивши наданий документ суд дійшов
висновку, що відомості, які відображені
у даній постанові не можуть слугувати
безперечним доказом неправомірності
дій позивача та фіктивності його
контрагента з огляду на таке.
Так, зміст окреслених вище матеріалів
зводиться лише до встановлених
досудовим слідством фактів, що
невстановлені особи організували
злочинну схему незаконної діяльності
щодо сприяння підприємствам в
мінімізації ними податкових
зобов'язань, які підлягають сплаті до
При цьому жодних чітких фактів і
доказів на підтвердження
неправомірності діяльності та
порушення законодавства саме ФОП
ОСОБА_1, такі матеріали не містять, як і
не містять доказів створення
підприємства за фіктивними
документами та без наміру здійснення
господарської діяльності.
Суд зазначає, що для посадових осіб
органів державної податкової служби
під час проведення перевірок
підставами для висновків є: документи,
визначені цим Кодексом, податкова
інформація, експертні висновки, судові
рішення, інші матеріали, отримані в
порядку та у спосіб, передбачені цим
Кодексом або іншими законами, контроль
за дотриманням яких покладений на
органи державної податкової служби
(пункт 83.1 статті 83 Податкового кодексу
України).

Таким чином, законодавством не
передбачено можливості використання
під час проведення перевірок платників
податків та складання акта перевірки
матеріалів досудового слідства. Це
співвідноситься, зокрема, і з
положеннями Кодексу адміністративного
судочинства України й з доктриною
процесуального права України,
відповідно до яких заздалегідь є
встановленим і не потребує доведення
та доказування вирок суду в
кримінальній справі, який набрав
законної сили. Тобто преюдиціальний
характер має лише вирок суду, який
набрав законної сили, а не матеріали
досудового слідства, особливо
постанова про порушення кримінальної
справи та протоколи допиту. Факт
порушення кримінальної справи має
наслідком та зумовлює законне
проведення уповноваженими органами
дізнання та досудового слідства певних
слідчих дій з метою підтвердження або
спростування факту вчинення певного
злочину конкретною особою, але не може
безперечно свідчити про винуватість
такої особи, що підтверджується і
закріпленим статтею 62 Конституції
України принципом невинуватості особи
у вчиненні злочину.

Водночас, як то вбачається з матеріалів
справи, ФОП ОСОБА_1 було оскаржено
постанову старшого слідчого СУ ГУ МВС
України у Київській області від 26.10.2011
про порушення кримінальної справи за
фактом фіктивного підприємництва до
Шевченківського районного суду м.
Києва.

За результатами розгляду скарги,
Шевченківськім районним судом м. Києва
прийнято постанову від 05.04.2012 у справі
№ 2610/7853/2012, якою скасовано постанову
старшого слідчого СУ ГУ МВС України у
Київській області про порушення
кримінальної справи за фактом
фіктивного підприємництва, порушеної
відносно ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2
Вказане судове рішення набрало
законної сили, з урахуванням постанови
Шевченківського районного суду м.
Києва від 31.08.2012 у справі № 2610/7853/2012,
якою апеляційну скаргу прокурора
визнано такою, що не підлягає розгляду.

Як то вбачається зі змісту
вищевказаних судових рішень, судом
встановлено, що приводом для порушення
кримінальної справи є безпосереднє
виявлення ознак злочину під час
проведення перевірки. Однак зазначений
у постанові привід для порушення
кримінальної справи жодним чином не
узгоджується із вимогами частини
першої статті 94 КПК України.

При цьому судом під час дослідження
матеріалів, на підставі яких було
порушено кримінальну справу, також не
було виявлено достатніх даних (які б
існували на час порушення кримінальної
справи), які б вказували на наявність у
діях невстановлених осіб ознак складу
злочину, передбаченого частиною другою
статті 205 Кримінального кодексу
України, оскільки у вказаних
матеріалах відсутні будь-які фактичні
дані, які б вказували на наявність
фактів незаконної діяльності чи інших
дій з метою прикриття незаконної
діяльності із використанням ФОП ОСОБА_1
та ФОП ОСОБА_2; безпосередньо відсутній
задокументований чи такий, що
оспорюється чи ставиться під сумнів
факт підприємницької діяльності, та
який міг би бути підтверджений
належними доказами (актами ревізій,
перевірок, аудиту, висновків,
експертиз, досліджень тощо).

Вивчивши матеріали, на підставі
яких було прийнято рішення про
порушення кримінальної справи, суд
дійшов висновку про відсутність
приводів для порушення кримінальної
справи та відсутності достатніх даних,
що вказують на наявність ознак злочину
у діях невстановлених осіб.

Таким чином, єдиний доказ, на який
відповідач посилається в
обґрунтування висновків акту
перевірки, скасовано у встановленому
законом порядку, при цьому висновки
відповідача щодо здійснення ФОП ОСОБА_1
фіктивного підприємництва не знайшли
свого підтвердження у ході розгляду
судової справи № 2610/7853/2012.

Суд також не бере до уваги посилання
відповідача, в обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагента позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання. Відповідно до акту
перевірки позивача, податковими
органами не здійснювалось належної
перевірки первинно-бухгалтерських
документів ФОП ОСОБА_1; не перевірялася
наявність господарсько-правових
стосунків з іншими суб'єктами
господарювання по оренді основних
засобів виробництва, складських
приміщень, транспортних засобів;
наявність правовідносин по зберіганню
матеріальних цінностей; наявність
укладених цивільно-правових угод з
іншими суб'єктами господарювання щодо
надання послуг або виконання робіт.

Суд відзначає, що належними та
допустимими в розумінні статті 124
Конституції України, статті 70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених статтею 191 КК
України та статтею 212 КК України), або
рішення суду у справі про стягнення
одержаного за нікчемним правочином
(оскільки наслідком вчинення платником
податків нікчемного правочину
відповідно до статей .207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним
(оскільки відповідно до частини 3
статті 228 Цивільного кодексу України
вчинення платником податків правочину,
котрий суперечить інтересам держави і
суспільства, є підставою для звернення
до суду з вимогою про визнання такого
правочину недійсним).

Між тим, у ході розгляду справи
відповідачем не надано суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним.

З приводу судження суб'єкта владних
повноважень про нікчемність спірних
правочинів суд також відмічає, що в
силу положень Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" позивач та його
контрагенти є окремими суб'єктами
права зі статусом юридичної особи, а
відтак за змістом Податкового кодексу
України позивач та контрагент позивача
є окремими платниками податку на
додану вартість. За таких обставин,
межі юридичної відповідальності
кожного платника ПДВ поширюються на
діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до юридичної відповідальності за
діяння, що було вчинено іншою особою,
згідно закону, є неможливим.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
«фіктивні» відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Податковий кодекс України не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Водночас, з метою встановлення
наявності у контрагентів позивача
трудових та виробничих ресурсів судом
було зобов'язано відповідача надати
належні та допустимі докази.

Втім, витребуваних судом доказів
податковим органом суду не надано.

Між тим суд зауважує, що відсутність
матеріальних ресурсів у контрагента не
може слугувати підставою для висновків
щодо фактичного нездійснення
господарських операцій та, як наслідок,
завищення податкового кредиту і
валових витрат, оскільки, по-перше, з
характеру операцій вбачається
можливість її здійснення без залучення
значної кількості як трудових, так і
матеріальних ресурсів, по-друге, жодних
належних та допустимих доказів щодо
відсутності у контрагентів позивача
матеріальних ресурсів відповідачем
суду не надано.

Окрім того, у законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на постанову про порушення
кримінальної справи, яка скасована за
рішенням суду, що укладені угоди були
спрямовані на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням позивачеві
податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту судом оцінюються критично,
оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях, що суперечить статті 159
КАС України. Наявність у сторін
правочину протиправного умислу при
його укладенні відповідачем не
доведена.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочин, укладений позивачем з ФОП
ОСОБА_1, відповідає нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення досліджених судом
господарських операцій позивача із
вказаним підприємцем, що
підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Поняття платників податку на додану
вартість, об'єктів, бази та ставки
оподаткування, переліку
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування,
внесення та відшкодування податку на
додану вартість регламентується
розділом V Податкового кодексу України
.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування ПДВ є операції платників
податку, зокрема, з постачання послуг,
місце постачання яких розташоване на
митній території України, відповідно
до статті 186 цього Кодексу.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом
201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг (пункт 201.4
статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункт 201.6 статті 201
Податкового кодексу України).

Суд звертає увагу, що для цілей
перевірки дотримання вимог
податкового законодавства та
можливого визначення грошових
зобов'язань у разі неналежного
дотримання платником податків
законодавства, контролюючому органу у
даному випадку первинно слід
встановити зміст та реальність
господарської операції.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку. Тобто, факт вчинення певних
господарських операцій, та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку, можливо
досліджувати лише на підставі вивчення
та дослідження первинних документів
платника податків, наявність та
законність складення яких, як фактично,
так і юридично, буде підтвердженням
здійснення таких операцій.

В ході судового розгляду справи
позивачем спростовано висновки
відповідача щодо відсутності реальних
операцій, шляхом надання первинних
документів.

Так, наявні в матеріалах справи
податкові накладні та
первинно-бухгалтерські документи, в
силу Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
поставки товарів за спірними
правочинами документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту виконання робіт у судовому
засіданні не були доведені, а надані
позивачем докази є переконливими і
достатніми для висновку суду щодо
реальності господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статті 198
Податкового кодексу України, є
безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд зауважує, що відповідачем
право позивача на формування
податкового кредиту поставлено в
залежність від добросовісності його
контрагента, що суперечить приписам
податкового законодавства. Так, якщо
такий контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагента (наприклад,
його «фіктивність», відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
«Інтерсплав проти України»).

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
спірних податкових
повідомлень-рішень.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Проте, при розгляді даної справи
відповідачем не наведено достатніх
доводів та не подано доказів, які б
могли свідчити про недобросовісність
позивача як платника податків або про
наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди.

Таким чином відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, не надано суду
доказів, які спростовували б
твердження позивача, а відтак, не
доведено правомірності своїх рішень.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 122, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі ГУ Міндоходів у
Київській області від 20.07.2012 № /1914
у частині нарахування товариству з
обмеженою відповідальністю «Лаверна»
грошового зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» за
основним платежем - 27885,00 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь товариства з
додатковою відповідальністю «Лаверна»
() сплачений судовий
збір у розмірі 182 (сто вісімдесят дві)
грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.