Справа № 814/146/14
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

14 квітня 2014 року
справа № 814/146/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., в письмовому провадженні
розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1

доБратської районної державної
адміністрації Миколаївської області,
вул. Леніна, 131, с. Братське, Братський
район, Миколаївська область, 55401

проскасування розпорядження від 19.05.11
р. № 170-р. В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся із
адміністративним позовом до Братської
районної державної адміністрації
Миколаївської області (далі -
відповідач, РДА), в якому просить суд
скасувати розпорядження відповідача,
яким було припинено його право
постійного користування земельною
ділянкою.

В обґрунтування своїх вимог позивач
послався на відсутність у РДА та її
голови компетенції на прийняття
спірного розпорядження. Також позивач
вказує на відсутність податкового
повідомлення-рішення, яким би з нього
стягувався податковий борг, який виник
у зв'язку із несплатою земельного
податку, який (борг) став підставою для
прийняття розпорядження.

Відповідач позов не визнав, в
запереченнях зазначив, що РДА наділена
правом на позбавлення осіб права
постійного користування земельною
ділянкою. На думку відповідача,
відсутність податкового
повідомлення-рішення не є перешкодою
для прийняття спірного розпорядження,
так як правове значення має факт
наявності боргу, а не його стягнення (а.
с. 44-52).

В судове засідання 14 квітня 2014 р. прибув
представник позивача, представник
відповідача в судове засідання не
з'явився, в своїх запереченнях клопотав
розглянути справу за його відсутності
(а. с. 52).

Відповідно до ст. 128 ч. 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), якщо немає перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, визначених цією статтею, але
прибули не всі особи, які беруть участь
у справі, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи, що в судове засідання
прибув представник позивача, а
відповідач клопотав про розгляд справи
за його відсутності, суд вважає, що
маються підстави, передбачені
вищенаведеною нормою КАС України, для
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

19 травня 2011 р. відповідач видав
розпорядження № 170-р "Про припинення
права користування земельними
ділянками" (далі - Розпорядження),
згідно якого позивача було позбавлено
права постійного користування
земельними ділянками. Як слідує з цього
Розпорядження, підставою для
позбавлення позивача права
користування землею, стала несплата
ним земельного податку (а. с. 7).

Позивач заперечує наявність у позивача
компетенції на позбавлення його права
на користування земельною ділянкою - на
його думку, оскільки земельна ділянка
розташована на території с.
Новокостянтинівка Братського району
Миколаївської області, відповідно до
норм п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України) право розпоряджатись нею
належить відповідному органу
місцевого самоврядування -
Новокостянтинівський сільській раді
Братського району Миколаївської
області, а не відповідачу. Крім того,
вважає, що перелік повноважень голови
РДА, закріплений ст. 39 Закону України
"Про місцеві державні адміністрації" не
наділяє відповідача правом на
прийняття подібних розпоряджень.

Суд знаходить ці доводи позивача
помилковими.

Так, відповідно до п. 12 розділу X
Перехідних положень ЗК України,
чинного на час прийняття
Розпорядження, до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці другому цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради з урахуванням
вимог абзацу третього цього пункту, а
за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.

Отже, на час прийняття Розпорядження
діяло правило, за яким землями в межах
населених пунктів розпоряджаються
органи місцевого самоврядування в
особі відповідних рад, а за межами
населених пунктів - органи виконавчої
влади, якими згідно ст. 1 ч. 1 Закону
України "Про місцеві державні
адміністрації" є райдержадміністрації.

Позивач надав суду державний акт на
право постійного користування землею,
в якому зазначено, що земельна ділянка
знаходиться на території
Новокостянтинівської сільської ради, а
не на території с. Новокостянтинівка,
як вказує позивач (а. с. 8). Отже, за
правилами п. 12 розділу X Перехідних
положень ЗК України, розпорядження
цією земельною ділянкою входить до
сфери компетенції РДА, а не сільради.

Що стосується доводів позивача про те,
що серед повноважень голови РДА,
закріплених ст. 39 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
відсутнє право на видання
розпорядження про припинення права
користування землею, слід зазначити, що
позивач безпідставно ототожнює права
голови РДА, передбачені зазначеною
статтею і повноваження самої РДА,
визначені ст. 13 цього ж Закону.
Порівняльний аналіз цих статей дає
підстави для висновку про те, що
законодавцем до повноважень
райдержадміністрації, як органу,
віднесено виконання функцій
управління у певних галузях
господарства, тоді як до відома голови
райдержадміністрації, як окремої
посадової особи, відносяться
адміністративні функції забезпечення
керівництва та створення належних умов
функціонування райдержадміністрації.

Згідно ст. 13 п. 7 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації", до
відання місцевих державних
адміністрацій у межах і формах,
визначених Конституцією і законами
України, належить вирішення питань
використання землі. Той факт, що спірне
Розпорядження підписано головою РДА, в
сенсі вищевикладеного, не означає, що
воно прийнято головою РДА.

Як зазначено у Розпорядженні,
підставою для його прийняття
послугувала ст. 141 п. "д" ЗК України,
згідно якої підставами припинення
права користування земельною ділянкою
є систематична несплата земельного
податку або орендної плати. Позивач не
заперечує цієї обставини, до того ж
несплата позивачем податку додатково
підтверджується довідкою
Новокостянтинівської сільської ради
Братського району Миколаївської
області від 30 січня 2014 р. № 33, згідно
якої позивач не сплачував земельний
податок з 2008 р. (а. с. 54).

Хоча вищенаведена стаття не визначає
хто саме приймає рішення про
припинення права користування землею,
але оскільки саме відповідач наділений
правом розпорядження земельними
ділянками за межами населених пунктів
і діє від імені власника землі -
держави, прийняття саме ним рішення про
позбавлення раніше наданого права, не
суперечить приписам ЗК України. Стаття
6 ч. 1 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" визначає, що
єдиним регуляторним актом, який має
право приймати райдержадміністрація, є
розпорядження.

Отже, доводи позивача про те, що
відповідач не мав права приймати
оскаржене Розпорядження, не знаходять
свого підтвердження в суді.

Як безпідставні розцінює суд і
пояснення позивача про те, що йому не
надсилалось податкове
повідомлення-рішення про стягнення
податкового боргу, який виник у зв'язку
із несплатою ним земельного податку,
адже в даному спорі не має правового
значення чи стягується податковий борг
або ні - право РДА на припинення права
користування позивача виникає у
зв'язку із несплатою земельного
податку і не залежить від вжиття
заходів, спрямованих на стягнення
цього боргу.

Таким чином, розглянувши доводи
позивача, на яких ґрунтуються його
позовні вимоги, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 128, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз