Справа № 826/756/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/756/14
інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак
Н.П.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 17 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техарт» до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року, позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду
м.Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення. Свої
позовні вимоги мотивував тим, що
відповідачем у порушення норм
податкового законодавства України,
прийнято протиправне податкове
повідомлення-рішення, якими позивачу
неправомірно зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість, що призвело до
порушення його прав та законних
інтересів.

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від 17
березня 2014 року позов задоволено
повністю.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
13.01.2014 року № Державної
податкової інспекція у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, колегія суддів
вважає, що розгляд справи має бути
проведено в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без змін
з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, з огляду на
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідачем з 17.12.2013 року по 19.12.2013
року, згідно із п.79.1 п.79.2 ст.79
Податкового кодексу України, проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «ВІПБУДПРОМ»
за період з 01.03.2012 року
по 30.04.2012 року.

Перевіркою правильності нарахування
та своєчасності сплати до бюджету
податку на додану вартість та податку
на прибуток ТОВ «Техард» щодо
підтвердження фінансово-господарських
операцій по взаємовідносинах з ТОВ
«ВІПБУДПРОМ» за період
з 01.03.2012 року по 30.04.2012 року встановлено
наступне.

Взаємовідносини позивача з ТОВ
«ВІПБУДПРОМ» ґрунтувалися на договорі
експедирування нафтопродуктів №01/03-12
від 01.03.2012 року, за яким ТОВ
«ВІПБУДПРОМ» як експедитор
зобов'язується за плату і за рахунок
ТОВ «Техард» як клієнта виконати або
організувати виконання визначених цим
договором послуг, пов'язаних з
експедируванням нафтопродуктів.

Згідно п.1.2 даного договору - даний
договір укладається за умови, що
експедитор і перевізник не є
пов'язаними особами. При цьому мета
перевізника - виконання для клієнта
послуг з перевезення вантажів по
території України, що визначається
умовами інших господарських договорів
клієнта. Мета експедитора - організація
та забезпечення просування вантажу
клієнта по території України у
відповідності з визначеним маршрутом,
забезпечення його схоронності у
дорогі, виявлення причин
унеможливлення доставки вантажу за
місцем призначення, доведення
оперативної інформації про вантаж до
клієнта.

П.2.1 договору - вид та найменування
вантажу визначаються у
товаро-транспортних накладних, наданих
перевізником вантажу, за формою
визначеною вимогами чинного
законодавства України.

П.4.1 замовник оплачує надані
експедитором послуги з фактичного
об'єму наданих послуг. Підписаний
сторонами акт прийому-передачі наданих
послуг є документом, підтверджуючим
належне і своєчасне виконання робіт.

На підтвердження виконання умов
зазначеного договору, включення
позивачем витрат на оплату послуг до
складу валових витрат підприємства, а
також сплати позивачем податку на
додану вартість у складі ціни за
придбаний товар, контрагентом виписані
позивачу первинні документи: податкові
накладні від 06.03.2012 № 2, від 13.03.2012 № 4,
від 21.03.2012 № 8, від 24.03.2012 № 13, від 30.03.2012 №
17, від 03.04.2012 № 2, від 06.04.2012 № 4, від 10.04.2012
№ 6, від 13.04.2012 № 7, від 20.04.2012 № 14, від
25.04.2012 № 21, від 26.04.2012 № 24, від 26.04.2012 № 25,
від 28.04.2012 № 30, від 28.04.2012 № 29; акти здачі
- прийняття робіт (наданих послуг) від
06.03.2012 № ВБ-2, від 13.03.2012 № ВБ-4, від 21.03.2012
№ ВБ-8, від 24.03.2012 № ВБ-13, від 30.03.2012 №
ВБ-17, від 03.04.2012 № ВБ-2, від 06.04.2012 № ВБ-4,
від 10.04.2012 № ВБ-6, від 13.04.2012 № ВБ-7, від
20.04.2012 № ВБ-14, від 25.04.2012 № ВБ-21, від 26.04.2012
№ ВБ-24, від 26.04.2012 № ВБ-25, від 28.04.2012 №
ВБ-30, від 28.04.2012 № ВБ-29. Крім того позивач
здійснював оплату вартості послуг
шляхом перерахування грошових коштів
на банківські рахунки ТОВ
«ВІПБУДПРОМ», що підтверджується
банківськими виписками від 27.03.2012 № 318,
від 27.03.2012 № 319, від 11.04.2012 № 373, від 24.04.2012
№ 421, від 11.05.2012 № 489.

01.03.2012 року між позивачем та ТОВ
«КАРТ-ОЙЛ ЛТД» був укладений договір
поставки нафтопродуктів № 10312/1, згідно
якого ТОВ «КАРТ-ОЙЛ ЛТД» як
постачальник зобов'язувався поставити
та передати у власність, а позивач як
покупець прийняти та оплатити
нафтопродукти, а саме : бензин марок А-95,
А-92, А-76 та дизельне пальне бензовоз
ними нормами в асортименті, кількості і
за цінами відповідно до умов цього
договору.

Між позивачем і ТОВ «Західна
нафтогазова компанія», 06.01.2012 року був
укладений договір поставки
нафтопродукті №ЗН-МО-1156, згідно якого
ТОВ «Західна нафтогазова компанія»
зобов'язувався передати у власність
позивача як покупця, а покупець
зобов'язувався прийняти та оплатити
нафтопродукти у відповідності до умов
договору та додаткових умов до нього.

Крім того, 23.06.2011 року між позивачем та
ФОП ОСОБА_2 був укладений договір
перевезення вантажів автомобільним
транспортом № 23/061, згідно якого ФОП
ОСОБА_2 як перевізник зобов'язувався
перевозити нафтопродукти особисто або
мав право покласти виконання даних
послуг на іншу особу-осіб у кількості
та у терміни, зазначені у погоджених
перевізником та позивачем як
замовником заявках, а замовник
зобов'язувався оплатити надані
перевізником послуги на підставі
укладених до заявок актів
приймання-передачі виконаних робіт,
які є невід'ємною частиною цього
договору.

Вказаними договорами передбачено
обов'язок оформлення
товаро-транспортних накладних та
видаткових накладних, які відповідно
до договору експедирування є вказівкою
клієнта для експедитора.

За березень, квітень 2012 року
вищезазначеними контрагентами було
поставлено нафтопродукти позивачу, о
підтверджується товаро-транспортними
накладними та видатковими накладними.

В той же час, в ході перевірки
відповідачем складено акти про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «ВІПБУДПРОМ» щодо підтвердження господарських
відносин із платниками податків від
21.06.2013 року №192/22-90/37471305 та від 06.06.2013
року №1788/2290/37471305. Зокрема, відповідач
зазначив, що стан підприємства ТОВ
«ВІПБУДПРОМ» 8 - до ЄДР внесено запис
про відсутність за місцезнаходженням,
свідоцтво платника № 100349837 анульоване
14.03.2013 року. Крім того, службовою
запискою ГВПМ ДПІ у Шевченківському
районі м. Києва ДПС від 31.05.2013 року
№2549/ДПІ/07-10/3 надано висновок щодо
наявності ознак «фіктивності» та
відсутності факту реального
здійснення господарської операції,
яким встановлено відсутність
підприємства за податковою адресою,
відсутність виробничих, складських
приміщень, основних фондів.

Зазначені письмові документи не можуть
бути прийняті судом у якості доказу,
оскільки надані суду світлокопії не
містять жодної інформації з якої можна
було б встановити достовірність
документів.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 19.12.2013
року №2404/26-59-22-07/36413671, яким зафіксовані
нібито виявлені під час перевірки
порушення позивачем норм податкового
законодавства України, а саме: п. 198.3, п.
198.6 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу
України, в результаті чого підлягає
зменшенню сума залишку від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду на загальну суму
34359 грн., в тому числі за березень 2012
року на 18 150 грн., за квітень 2012 року на 16
209 грн.

На підставі акта перевірки від 19.12.2013
року №2404/26-59-22-07/36413671, відповідачем
прийнято оскаржуване податкове
повідомлення-рішення 13.01.2014 року
№, яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі : за березень
2012 року у розмірі 18 150 грн., у квітні 2012
року у розмірі 34 359 грн.

З акта перевірки позивача від 19.12.2013
року №2404/26-59-22-07/36413671 та податкового
повідомлення-рішення 13.01.2014 року
№ вбачаються розбіжності у
визначенні сум, що підлягають сплаті.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, необхідно зазначити наступне.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України (далі -
Кодекс), він, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Згідно з п. 198.1 ст.198 Кодексу, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та
послуг;придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст.198 Кодексу, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно до п.198.6 ст. 198 ПК України, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку, сплачених у складі
ціни за придбаний товар (роботи,
послуги), необхідні первинні документи
(податкові накладні, видаткові
накладні, акти здачі-прийняття товару
тощо), оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні».

Закон України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні» поширюється на всіх юридичних
осіб, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
їх організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону, первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16
вищевказаного Положення,
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим та
нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Позивачем надано до матеріалів справи
належним чином оформлені документи
первинного обліку, а отже доведено факт
реального виконання умов договору, що
надає ТОВ «Техард» право на формування
податкового кредиту по господарських
операціях з ТОВ «ВІПБУДПРОМ»

Крім цього необхідно звернути увагу, що
Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні не
встановлюють правил податкового
обліку валових витрат платників
податку, а лише встановлюють права,
обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи,
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Аналогічна правова позиція висловлена
в ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 26.06.2012 року у справі №
К-27230/10.

Невиконання контрагентом своїх
обов'язків перед бюджетом не може бути
підставою для неможливості формування
валових витрат та податкового кредиту
на підставі господарських операцій
інших суб'єктів господарювання,
оскільки відповідно до ст. 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку позивач не є.

Аналіз наведених норм чинного
законодавства дає підстави для
однозначного висновку, що єдиною
підставою для виникнення у платника
права на податковий кредит є виписана
йому продавцем товарів (робіт, послуг)
податкова накладна.

Відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність», експедитор (транспортний
експедитор) - суб'єкт господарювання,
який за дорученням клієнта та за його
рахунок виконує або організовує
виконання транспортно-екпедиторських
послуг, визначених договором
транспортного експедирування. У
відповідності до ч. 2 ст. 4 вказаного
Закону транспортно-експедиторська
діяльність здійснюється суб'єктами
господарювання різних форм власності,
які для виконання доручень клієнтів чи
відповідно до технологій роботи можуть
мати: склади, різні види транспортних
засобів, контейнери, виробничі
приміщення тощо.

За своєю правовою природою обов'язки
експедитора передбачають не тільки
надання послуг з перевезення, а і
забезпечення організації такого
перевезення.

З наведених положень чинного
законодавства вбачається, що суб'єкт
господарювання, який займається
наданням експедиторських послуг, може,
але не зобов'язаний мати власну
матеріально-технічну базу, а згідно зі
ст. 1 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» експедитор надає послуги
«за дорученням клієнта та за його
рахунок».

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач мав у тимчасовому користуванні
автомобіль згідно договору найму
транспортного засобу від 15.03.2011 року
№657 з 15.03.2011 року по 14.03.2013 року.

В акті податкового органу не
досліджено питання щодо наявності
орендованих транспортних засобів,
договорів щодо надання транспортних
послуг з третіми особами, які також
могли б залучатися до надання послуг.

Податковим органом не було взято до
уваги, що правовідносини між позивачем
та ТОВ «ВІПБУДПРОМ» виникли у
березні-квітні 2012 року, за рік до
анулювання свідоцтва платника ПДВ,
внесення відповідного запису ТОВ
«ВІПБУДПРОМ».

Крім того, як зазначено в
інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні питання
застосування законодавства у справах
за участю органів державної податкової
служби», якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання щодо сплати податку
до бюджету, це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Таким чином, податковий орган не подав
жодних доказів на підтвердження того,
що позивач діяв без належної обачності
й обережності і йому мало бути відомо
про порушення, які допускають його
контрагенти, а також не зазначено інших
обставин, які могли б свідчити про
недобросовісність позивача. Також не
надано жодних доказів, які б свідчили
про наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди - як-то безтоварний
характер здійснених операцій, а тому
позивачем були виконані передбачені
законодавством вимоги для
підтвердження включення відповідних
витрат до складу валових витрат
підприємства та права на отримання
податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 31.01.2011 у справі № 21-47а10, відповідно
до якої чинне законодавство не ставить
у залежність право платника податків
на податковий кредит від дотримання
вимог податкового законодавства його
контрагентом.

Відповідно до ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Крім того, критичне сприйняття доводів
відповідача, викладені у спірному акті
на підставі актів ДПІ у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві від
21.06.2013 року №192/22-90/37471305 та від 06.06.2013
року №1788/2290/37471305 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«ВІПБУДПРОМ» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків.

Відповідно до п. 73.5 ст. 73 Податкового
кодексу України, з метою отримання
податкової інформації органи
державної податкової служби мають
право проводити зустрічні звірки даних
суб'єктів господарювання щодо платника
податків. Зустрічною звіркою
вважається співставлення даних
первинних бухгалтерських та інших
документів суб'єкта господарювання, що
здійснюється органами державної
податкової служби з метою
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, а також
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків. Зустрічні
звірки не є перевірками і проводяться в
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України. За результатами
зустрічних звірок складається довідка,
яка надається суб'єкту господарювання
у десятиденний термін.

Як вбачається з матеріалів справи, в
порушення вимог Податкового кодексу
України ДПІ у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
м.Києві було складено акт, а не довідку,
як це передбачено вимогами податкового
законодавства.

Зустрічна звірка є заходом
інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності органів
державної податкової служби,
відповідно до п.73.5 ст.73 Податкового
кодексу України та, відповідно її
віднесенням законодавцем до глави 7
Податкового кодексу України
«Інформаційно-аналітичне забезпечення
діяльності органів державної
податкової служби».

Відповідно до вимог п.3 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, докази, одержані з порушенням
закону, судом при вирішенні справи не
беруться до уваги.

Таким чином висновки акта від 19.12.2013
року №2404/26-59-22-07/36413671 (сформовані на
підставі актів ДПІ у Шевченківському
районі Головного управління
Міндоходів у м.Києві від 21.06.2013 року
№192/22-90/37471305 та від 06.06.2013 року
№1788/2290/37471305) зроблені безпідставно.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про протиправність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень
відповідача від 13.01.2014 року №.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не довів
правомірність своїх дій.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду
м.Києва від 17 березня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте на неї може бути
подана касаційна скарга до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 22
квітня 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Костюк Л.О.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.