Справа № 757/3958/14-а
Суддя: Гладун Х. А.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Справа № 757/3958/14-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року cуддя Печерського
районного суду Гладун Х.А., розглянувши
в порядку скороченого провадження
відповідно до ст. 183-2 КАС України
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Правління Пенсійного фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в м. Вінниця про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В И В:

у лютому 2014 року Позивач звернувся до
Печерського районного суду м. Києва з
позовом до Правління Пенсійного фонду
України (далі - Відповідач-1), Управління
Пенсійного фонду України в м. Вінниця
(далі - Відповідач-2) про: визнання
бездіяльності Відповідача-1 щодо
відмови у передачі уповноваженому
територіальному органу заяви Позивача
для прийняття рішення про поновлення
йому виплати пенсії за віком як
пенсіонеру і громадянину України, який
проживає в Ізраїлі, актом порушення
прав людини; зобов'язання Відповідача-1
та Відповідача-2 прийняти у нього
необхідні документи для призначення
пенсії, призначити та виплачувати йому
пенсію з 24.12.2013 р. В обґрунтування
адміністративного позову зазначив, що
працювала на різних підприємствах
Україні з 1971 по 1990 роки. 16 вересня 1990
року виїхав на постійне місце
проживання до держави Ізраїль. З
посиланням на Рішення Конституційного
суду України від 07 жовтня 2009 року у
справі № 25-рп/2009 зазначив, що звертався
до Пенсійного Фонду України із заявою
про призначення та виплату йому пенсії
за віком, проте отримав від Пенсійного
фонду України відмову. Не погоджуючись
з такими діями відповідачів та
вважаючи їх протиправними, просить
задовольнити вищевказаний
адміністративний позов у заявлений ним
спосіб.

В письмових запереченнях Пенсійного
фонду України, що надійшли на адресу
суду, відповідач просив у задоволенні
адміністративного позову відмовити,
посилаючись на те, що Пенсійний Фонд
України відповідно до Положення про
Пенсійний Фонд України, як центральний
орган виконавчої влади, лише
організовує, координує та контролює
роботу його органів щодо призначення
(перерахунку) та виплати пенсії, а саме
призначає (здійснює перерахунок) і
виплачує пенсії управління Фонду в
районі, місті і районах у містах, а не
Пенсійний Фонд України. Вказує, що
позивач виїхав на постійне місце
проживання до Ізраїлю 16.09.1990 р., будучи
на той час громадянином СРСР.
Відомостей, що б підтверджували
проживання позивача на території
України після проголошення України
незалежною державою 24.08.1991 р. відсутні,
а тому, відсутній правовий зв'язок між
позивачем та державою Україна. Позивач
виїхав з України в 1990 р., тобто до
прийняття Рішення Конституційним
Судом України, а нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі,
отже, у позивача відсутнє право на
одержання пенсії в Україні. Всупереч
положень ст.. 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» Позивач не звертався до
відповідного територіального
управління Пенсійного фонду та до
безпосередньо до Пенсійного фонду
України у встановленому порядку із
заявою встановленого зразка для
призначення пенсії та необхідними
документами, що визначають право на
певний вид пенсії, а тому рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
р. не поширює свою дію на спірні
правовідносини. Крім того, позивач
звертався до Пенсійного фонду України
щодо призначення пенсії. Разом з тим,
оскільки його звернення не відповідало
формі встановленого зразку, а
необхідні для призначення пенсії
документи не додані, його заява була
розглянута в порядку Закону України
«Про звернення громадян». Рішення про
відмову в призначенні позивачу пенсій
не приймалось При цьому відповідь
Пенсійного фонду України не є
нормативно-правовим актом або правовим
актом індивідуальної дії і не
встановлює будь-яких зобов'язань та не
змінює прав Позивача. Таким чином,
Відповідач вважає, що у нього відсутні
правові підстави для направлення
звернення Позивача до іншого органу.
Крім того, згідно вимог чинного
законодавства, виникнення права на
пенсію для іноземців та осіб без
громадянства пов'язується з умовою їх
постійного проживання на території
України або укладення Україною з
відповідною державою міжнародного
договору з питань пенсійного
забезпечення - в разі проживання таких
осіб в іншій країні. В зв'язку з тим, що
міжнародний договір з питань
пенсійного забезпечення між Україною
та державою Ізраїль, який би передбачив
інші умови призначення пенсії не
набрав чинності, підстави для
призначення пенсії позивачу відсутні.
Окрім цього, зазначив, що на виконання
Рішення Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року
розроблено проекти Закону України «Про
внесення змін до деяких законів
України» та постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку виплати пенсії громадянам, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон» та після прийняття таких
нормативно-правових актів, органи
Пенсійного фонду зможуть здійснювати
пенсійні виплати таким особам.

Управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниця своїх письмових заперечень
не подавало.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України
скорочене провадження застосовується
в адміністративних справах, зокрема,
щодо: оскарження фізичними особами
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень щодо обчислення,
призначення, перерахунку, здійснення,
надання, одержання пенсійних виплат,
соціальних виплат непрацездатним
громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, виплат та
пільг дітям війни, інших соціальних
виплат, доплат, соціальних послуг,
допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 4 ст. 183-2 КАС України,
суддя розглядає справу в порядку
скороченого провадження одноособово,
без проведення судового засідання та
виклику осіб, які беруть участь у
справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
доходить висновку, позов підлягає
частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
Позивач працював на території України
на різних підприємствах з 1971 по 1990 роки.
У серпні 1990 року виїхав на постійне
місце проживання до Ізраїлю.

У грудні 2013 році Позивач звернувся до
Пенсійного Фонду України із письмовою
заявою, в якій з посиланням на Рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 07 жовтня 2009 року просив призначити
та виплачувати йому пенсію за віком.

На вказану заяву отримав
лист-відповідь Пенсійного Фонду
України від 09.01.2014 р. № 27/М-11, в якому
відповідач роз'яснив позивачу, що
положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення
ст.. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» втрачають чинність з
07.10.2009 р., а тому рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009 р. Водночас позивачу
повідомлено, що 28.09.2012 р. підписано
Угоду між Україною та державою Ізраїль,
яка регулюватиме питання пенсійного
забезпечення громадян, які виїхали на
проживання до Ізраїль. На даний час
вказана угода чинності не набрала, а
тому, питання призначення та виплати
пенсій для осіб вказаної категорії
будуть розглядатися після набрання
чинності зазначеної Угоди.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Законі України «Про
пенсійне забезпечення», якими
закріплено порядок нарахування та
виплати пенсії.

Приписами п. 2 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон) закріплено,
що виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі - Рішення)
положення п. 2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнані
неконституційними, тобто дані
положення втратили чинність з дня
ухвалення Рішення Конституційним
Судом України.

Крім того, у вищезазначеному Рішенні
було звернуто увагу Верховної Ради
України на необхідність приведення у
відповідність до даного Рішення
положення названих законів.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, з прийняттям Рішення
Конституційного Суду України із ч. 1 ст.
49 Закону виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном, а
тому Позивач не може бути позбавлений
конституційного права на виплату
пенсії незалежно від місця його
постійного проживання.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про
Конституційний Суд України»
Конституційний Суд України приймає
рішення та дає висновки у справах щодо
конституційності законів та інших
правових актів Верховної Ради України,
актів Президента України, актів
Кабінету Міністрів України, правових
актів Верховної Ради Автономної
Республіки Крим.

Враховуючи вищезазначене,
Конституційний Суд України приймає
рішення стосовно відповідності чи
невідповідності тих чи інших положень
законів України, інших
нормативно-правових актів Конституції
України як основному закону, яким
гарантовано відповідні права та
свободи людини і громадянина, проте не
приймає нових норм законодавчого
характеру.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як
громадянин України, позивач має такі ж
самі конституційні права, як й інші
громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Виходячи з правової та соціальної
природи пенсії право громадянина на
призначення йому пенсії не може
пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні, а тому
вимоги позивача до Відповідачів про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання суб'єкта владних
повноважень здійснити поновлення та
виплату пенсії за віком, особі яка
проживає за межами України є
обґрунтованими.

Зазначена позиція неодноразово
висвітлювалась Вищим адміністративним
судом України, зокрема в рішеннях від 12
лютого 2013 року № К/9991/54895/12, від 06 червня
2013 року № К/9991/51100/12 та від 20 лютого 2013
року № К/9991/49491/12.

За таких обставин, суд критично оцінює
посилання Відповідача-1 у листі від
09.01.2014 року на те, що встановлена у
Рішенні неконституційність окремих
положень Закону не поширюється на
Позивача, оскільки останній виїхав на
постійне місце проживання за кордон до
прийняття такого рішення.

Приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
закріплено, що реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Відсутність у Позивача можливості
звернутися особисто до органу, що
призначає пенсію за місцем проживання
чи реєстрації, не може бути умовою для
реалізації гарантованого Конституцією
України права на соціальний захист.

Згідно ст. 44 Закону закріплено, що заява
про призначення (перерахунок) пенсії та
необхідні документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Приписами абз. 2 п. 3 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 року № 22-1, заява про
припинення виплати пенсії у зв'язку з
виїздом за кордон, поновлення виплати
раніше призначеної пенсії, про виплату
частини пенсії на непрацездатних
членів сім'ї особи, яка перебуває на
повному державному утриманні, про
виплату пенсії за довіреністю, термін
дії якої більше одного року, - через
кожний рік дії такої довіреності тощо,
подається пенсіонером (опікуном,
піклувальником) особисто до органу, що
призначає пенсію, за місцем проживання
(реєстрації).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
громадянин України, а також іноземець
чи особа без громадянства, які постійно
або тимчасово проживають в Україні,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.
Реєстрація місця проживання особи
здійснюється в день подання особою
документів. Реєстрація місця
проживання за заявою особи може бути
здійснена з одночасним зняттям з
реєстрації попереднього місця
проживання.

Положеннями ч. 7 ст. 6 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
закріплено, що облік громадян України,
які проживають за межами України,
ведеться закордонними дипломатичними
установами України в установленому
Міністерством закордонних справ
України порядку.

З огляду на вищевикладене, слід
зазначити, що Позивач не може
звернутися до органу, що призначає
пенсію за місцем проживання чи за
місцем реєстрації, тобто до
Відповідача 2, оскільки постійно
проживає в Ізраїлі, тоді як Угода між
Україною та державою Ізраїль про
соціальне забезпечення Верховною
Радою України на даний час не
ратифіковано, механізм звернення
Позивача із відповідною завою у країні
постійного місця проживання не
встановлено.

Згідно п. 7 Положення про Пенсійний
фонду України, затвердженого Указом
Президента України від 06.04.2011 року №
384/2011, ПФ України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
головні управління Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управління в районах,
містах і районах у містах.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 7 Закону
України «Про звернення громадян» якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, оскільки приписами ч. 3 ст. 7 Закону
України «Про звернення громадян»
передбачено обов'язок державного
органу передати у термін не більше
п'яти днів за належністю звернення, яке
не входить до його повноважень, то ПФ
України не було дотримано
передбаченого даним законом обов'язку
щодо направлення заяви Позивача від
24.12.2013 року за належністю до Управління
Пенсійного фонду України у м. Вінниця,
внаслідок чого Відповідачем 2 були
порушені права Позивача на призначення
та виплату пенсії.

Приписами ч. 1 ст. 45 Закону закріплено,
що пенсія призначається з дня
звернення за пенсією, крім таких
випадків, коли пенсія призначається з
більш раннього строку.

Таким чином, враховуючи те, що Позивач
звернувся із заявою про виплату пенсії
за віком 24.12.2013 року, то йому повинна
бути виплачена пенсія з дня такого
звернення, тобто з 24.12.2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачами не надано
достатньо доказів правомірності дій
щодо відмови в призначенні та виплаті
пенсії за віком згідно з трудовим
стажем до виїзду позивача на постійне
місце проживання за межі України, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами та наведеними
законодавчими нормами. Також не
знайшли свого підтвердження доводи
Відповідача 1, що звернення позивача не
відповідало формі встановленого
зразку, а необхідні для призначення
пенсії документи не додані, а тому, його
заява була розглянута в порядку Закону
України «Про звернення громадян»,
оскільки дані обставини з листа
Пенсійного Фонду України від 09.01.2014 р. №
27/М-11 не вбачаються.

Разом з цим є необґрунтованим та не
підлягає задоволенню позов до
Відповідачів в частині визнання
бездіяльності відповідачів актом
порушення прав людини.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що адміністративний позов є
частково обґрунтованим та підлягає
частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
2, 6, 9, 11, 71, 94, 99, 158-163, 183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Правління Пенсійного фонду України,
Управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниця про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Пенсійного фонду України щодо не
передачі уповноваженому
територіальному органу Пенсійного
фонду України заяви ОСОБА_1 про
призначення і виплату пенсії.

Зобов'язати Управління пенсійного
фонду України в м. Вінниця поновити
нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії,
на підставах, визначених
законодавством, починаючи з 24 грудня 2013
року.

В задоволенні решти вимог
адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Суддя Х.А. Гладун