Справа № 810/2144/14
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2014 року № 810/2144/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Колеснікової І.С., розглянувши у
порядку письмового провадження
адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Богуславський завод
залізобетонних
конструкцій»доМиронівської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Київській
областіпроскасування податкового
повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Богуславський завод
залізобетонних конструкцій» (надалі -
позивач) звернулося до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області (надалі - відповідач)
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 20.03.2014 №
, за яким позивачеві зменшено суму
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість у розмірі 5903,00 грн. та
нараховано штрафні санкції у розмірі
2951,50 грн.

У ході судового розгляду справи
позивач уточнив позовні вимоги та
просив суд скасувати податкове
повідомлення-рішення від 20.03.2014 №
у частині зменшення позивачеві
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість у розмірі 5864,00 грн. та
нарахуванні штрафних санкцій у
розмірі 2932,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про
порушення вимог підпункту 188.1 статті 188,
статті 190 та пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України є
необґрунтованими, оскільки позивачем
було правомірно сформовано податковий
кредит на підставі сум податку на
додану вартість, сплачених при імпорті
товарів, що підтверджується належним
чином оформленою ВМД. При цьому
позивачем наголошено, що хоча товари
імпортувалися на безоплатній основі,
податок на додану вартість сплачувався
ним при представленні товарів до
вантажно-митного оформлення. Відтак, на
думку позивача, безоплатне
імпортування товарів, які були
необхідні для подальшого використання
в межах господарської діяльності, є
підставою для формування податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Тому, рішення податкового органу є
незаконним, оскільки при його
прийнятті відповідачем невірно
застосовано норми закону.

Відповідачем позов не визнано, надано
заперечення суду у письмовій формі. В
обґрунтування заперечень відповідачем
зауважено, що підприємство не мало
правових підстав для включення до
складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість, сплачених при
імпорті товарів, отриманих від
нерезидента на безоплатній основі.
Такі дії суперечать положенням
податкового законодавства, які
зазначають операцію імпорту підставою
для формування податкового кредиту
лише в разі оплатного ввезення товарів
на митну територію України. Відтак, на
думку відповідача, оскаржуване рішення
прийнято ним з урахуванням вимог
чинного законодавства, оскільки
відповідач діяв у межах повноважень,
наданих йому законами України та
підзаконними нормативно-правовими
актами.

У ході судового розгляду справи
представниками сторін подано письмові
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності у письмовому провадженні.

Наявність клопотань сторін про розгляд
справи за їх відсутності, відповідно до
приписів статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є підставою для здійснення
розгляду справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши наявні матеріали справи,
керуючись статтями 122, 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за можливе
здійснити розгляд справи у письмовому
провадженні та на підставі наявних у
справі доказів.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, об'єктивно
оцінивши докази, що мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено таке.

Як то вбачається з наявних матеріалів
справи, 07.03.2013 Миронівською об'єднаною
державною податковою інспекцією у
Київській області проведено
документальну позапланову перевірку
позивача з питань правомірності
нарахування від'ємного значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту та залишку сум від'ємного
значення який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду за період з липня
2011 року по листопад 2013 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 07.03.2013
№ 201/15-01/37555960
(надалі - Акт перевірки).

У ході перевірки встановлено порушення
позивачем положень підпункту 188.1
статті 188, статті 190, пункту 198.6 статті 198
та пункту 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на тому, що позивачем
безпідставно віднесено до складу
податкового кредиту суму податку на
додану вартість у розмірі 39,00 грн., за
придбані товари у жовтні 2013 року, яка не
підтверджена податковою накладною.

Судом встановлено, що вищевказане
порушення позивачем не оспорюється та
не є предметом розгляду даної справи.

Окрім того, перевіряючими зазначено, що
позивач не мав правових підстав для
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
у розмірі 5864,00 грн., сплачених при
імпорті товарів, отриманих від
нерезидента на безоплатній основі.

Не погоджуючись із висновками акту
перевірки, позивачем було подано
заперечення на акт перевірки, за
результатами розгляду яких висновки
акту перевірки залишено без змін.

На підставі висновків акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від
20.03.2014 № , за яким позивачеві
зменшено суму бюджетного
відшкодування по податку на додану
вартість у розмірі 5903,00 грн. та
нараховано штрафні санкції у розмірі
2951,50 грн.

В той же час, позивач вважає
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення таким, що
суперечить вимогам чинного
податкового законодавства у частині
зменшення позивачеві бюджетного
відшкодування по податку на додану
вартість у розмірі 5864,00 грн. та
нарахування штрафних санкцій у
розмірі 2932,00 грн., а тому оскаржив
вказане рішення, звернувшись із
позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Судом встановлено, що позивачем у
червні 2013 року до складу податкового
кредиту включено суму податку на
додану вартість в розмірі 5864,00 грн.,
сплачену митним органам при ввезенні
на територію України техніки (бетонний
завод, комплектуючі та запчастини) з
метою її використання у господарській
діяльності. Вказану техніку ввезено
з-за меж митного кордону України на
підставі контракту купівлі-продажу №
08/12UA від 08.08.2012 про поставку техніки на
безоплатній основі, укладеного між ТОВ
«Богуславський завод залізобетонних
конструкцій» та Scandinavia & UK Machines FB Malmo
(Sweden) (а.с.58-65).

В рамках виконання вищевказаного
контракту у червні 2013 року Scandinavia & UK
Machines FB Malmo (Sweden) здійснено імпорт
техніки на суму 2783,00 ЕUR, що
підтверджується вантажно-митною
декларацією № 100290003/2013/337794 (а.с.66-68).

Як то вбачається із
товаросупровідних документів до
вантажу, зокрема, інвойсів (а.с.69-71)
загальна сума поставки становить 2783,00
ЕUR і встановлюється лише для митних
цілей, оплата вартості поставлених
матеріалів не здійснюється.

При розмитненні даного
імпортованого товару позивачем
сплачено, зокрема, податок на додану
вартість у загальній сумі 5864,00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
від 20.06.2013 № 169 та не заперечується
відповідачем.

У ході судового розгляду справи
судом встановлено, що спірні відносини
виникли між сторонами внаслідок
різного тлумачення норм законодавства
щодо порядку формування податкового
кредиту при імпорті товарів отриманих
від нерезидента на безоплатній основі,
при цьому фактичні обставини справи
сторонами не заперечуються.

З огляду на зазначене, суд звертає
увагу на таке.

Поняття платників податку на додану
вартість, об'єктів, бази та ставки
оподаткування, переліку
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування,
внесення та відшкодування податку на
додану вартість регламентується
розділом V Податкового кодексу України
.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно приписів підпункту «а» пункту
198.1. статті 198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, підставами для віднесення суми
податку на додану вартість до
податкового кредиту є нарахування
(сплата) такого податку при придбанні
товарів (послуг), що в подальшому
використовуються платником податків у
його господарській діяльності.

Відповідно до пункту 180.1 статті 180 та
підпункту "в" пункту 185.1 статті 185
Податкового кодексу України, операції
платників податку з ввезення товарів
(супутніх послуг) на митну територію
України в митному режимі імпорту або
реімпорту є об'єктом оподаткування
податком на додану вартість, а будь-яка
особа, що ввозить товари на митну
територію України в обсягах, які
підлягають оподаткуванню, та на яку
покладається відповідальність за
сплату податків у разі переміщення
товарів через митний кордон України
відповідно до Митного кодексу України
є платником податку для цілей
оподаткування податком на додану
вартість.

Згідно пункту 190.1 статті 190 Податкового
кодексу України, базою оподаткування
для товарів, що ввозяться на митну
територію України, є договірна
(контрактна) вартість, але не нижче
митної вартості цих товарів,
визначеної відповідно до розділу III
Митного кодексу України, з урахуванням
мита та акцизного податку, що
підлягають сплаті і включаються до
ціни товарів.

При цьому, в силу положень Податкового
кодексу України та Митного кодексу
України, митні органи, що входять до
системи органів доходів і зборів, є
контролюючими органами щодо сплати
мита, акцизного податку, податку на
додану вартість, інших податків, які
відповідно до податкового
законодавства справляються у разі
ввезення (пересилання) товарів і
предметів на митну територію України
або територію спеціальної митної зони
або вивезення (пересилання) товарів і
предметів з митної території України
або території спеціальної митної зони.

В силу вимог пункту 206.1 статті 206
Податкового кодексу України при
ввезенні товарів на митну територію
України суми податку, нараховані
митним органом, підлягають сплаті до
державного бюджету платниками податку
до/або на день подання митної
декларації безпосередньо на єдиний
казначейський рахунок за винятком
операцій, за якими надається
звільнення (умовне звільнення) від
оподаткування.

Відтак, операція з імпорту товарів
підлягає оплаті податком на додану
вартість, який визначається з
договірної вартості товару, але не
нижче митної вартості цих товарів та
сплачується на дату подання вантажної
митної декларації до відповідного
контролюючого органу.

Відповідно до положень абзацу 2 пункту
198.2 статті 198 Податкового кодексу
України для операцій із ввезення на
митну територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Пунктом 187.8 статті 187 Податкового
кодексу України встановлено, що датою
виникнення податкових зобов'язань у
разі ввезення товарів на митну
територію України є дата подання
митної декларації для митного
оформлення.

У відповідності до вимог пункту 201.12
статті 201 Податкового кодексу України,
у разі ввезення товарів на митну
територію України документом, що
посвідчує право на віднесення сум
податку до податкового кредиту,
вважається митна декларація, оформлена
відповідно до вимог законодавства, яка
підтверджує сплату податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом
201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Системний аналіз вказаних вище
правових норм дає підстави дійти
висновку, що закон зобов'язує платника
податку на додану вартість сплатити
названий податок при імпорті та надає
йому право на податковий кредит на суму
фактично сплаченого податку за умови
підтвердження належним чином
оформлених митних декларацій. При
цьому в законі відсутня така виключна
умова для виникнення права на
податковий кредит як оплатне придбання
платником податку матеріальних
цінностей, а визначальним є сплата
такого податку до Державного бюджету
згідно з пунктом 206.1 статті 206
Податкового кодексу України.

Наявні у матеріалах справи докази,
зокрема, вантажно митна декларація та
платіжне доручення, підтверджують
факт увезення товару в Україну у
митному режимі імпорт (ІМ-40) та сплату
податку на додану вартість до
Державного бюджету України. Вказані
обставини відповідачем не
заперечується.

Як вже зазначалося судом, підставами
для віднесення суми податку на додану
вартість до податкового кредиту є
нарахування (сплата) такого податку при
придбанні товарів (послуг), що в
подальшому використовуються платником
податків у його господарській
діяльності.

Суд звертає увагу, що відповідачем ні в
акті перевірки, ні в судовому засіданні
не заперечується, що техніка та
обладнання, отримані позивачем на
виконання умов зовнішньоекономічного
контракту № 08/12UA від 08.08.2012 згідно з ВМД,
у подальшому використовувалися в межах
господарської діяльності
підприємства.

Відтак, виконавши перед бюджетом
зобов'язання зі сплати податку на
додану вартість при імпорті товарів
для подальшого використання в межах
власної господарської діяльності,
позивач мав всі правові підстави для
зарахування сум такого податку до
складу податкового кредиту.

Що стосується доводів відповідача про
те, що статтею 198 Податкового кодексу
України передбачено право на
нарахування податкового кредиту лише в
разі здійснення платником податку
операцій з придбання або виготовлення
товарів, які вимагають оплатність
таких операцій, то суд звертає увагу, що
в даному випадку імпорт товару
необхідно розглядати як одну з форм
придбання. При цьому, твердження
відповідача про те, що придбання товару
має бути виключно оплатним, судом до
уваги не береться, оскільки на відміну
від продажу, визначення «придбання» у
Податковому кодексі України не
прописано, водночас, до продажу, згідно
підпункту 14.1.202 статті 14 Податкового
кодексу України, законодавець
відносить і безоплатну передачу
товару. Відтак, оскільки на
протилежному боці продажу товару
завжди знаходиться його придбання,
можна зробити висновок, що придбанням
товару має вважатися і його безоплатне
отримання.

З урахуванням встановлених в ході
судового розгляду справи обставин в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що імпорт у статті 198 Податкового
кодексу України згадується нарівні з
операціями з придбання та виготовлення
товарів, а не включається до складу
придбання товару та передбачає
обов'язкову оплатність. Інакше, була б
відсутня необхідність окремо
закріплювати в чинному податковому
законодавстві порядок сплати податку
на додану вартість під час імпорту
товарів та зазначати його в нормах, що
надають право на формування
податкового кредиту, зокрема у пунктах
198.1, 198.3 статті 198 та пункту 201.12 статті 201
Податкового кодексу України.

За наведених обставин, враховуючи
наявність належним чином оформленої
вантажної митної декларацій, що
підтверджує факт сплати податку на
додану вартість при імпорті в Україну
товару, призначеного для використання
в оподатковуваних операціях в межах
господарської діяльності, позиція
податкового органу щодо виключення з
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплаченого позивачем
при імпорті, є неправомірною, а
висновок про порушення платником
податку вимог підпункту 188.1 статті 188,
статті 190, пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України -
безпідставним.

Суд звертає увагу, що одним з принципів
податкового законодавства є
презумпція правомірності рішень
платника податку в разі якщо норма
закону чи іншого нормативно-правового
акта, виданого на підставі закону, або
якщо норми різних законів чи різних
нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування
прав та обов'язків платників податків
або контролюючих органів, внаслідок
чого є можливість прийняти рішення на
користь як платника податків, так і
контролюючого органу (підпункт 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України). При цьому у разі коли норма
цього Кодексу чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі цього Кодексу, або коли норми
різних законів чи різних
нормативно-правових актів, або коли
норми одного і того ж
нормативно-правового акта суперечать
між собою та припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу, рішення
приймається на користь платника
податків (пункт 56.21 статті 56
Податкового кодексу України).

Аналогічна позиція наведена в
Інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11.

За змістом вказаної норми, податковий
кредит, сформований за рахунок сум
податку на додану вартість, сплачених
при імпорті на безоплатній основі
товарів, що в подальшому
використовуються в межах
господарської діяльності платника
податків, вважається таким, що
сформований правомірно, однак орган
державної податкової служби не
позбавлений права довести факт
невідповідності задекларованого в
податковому обліку та прописаного в
законодавстві.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи суд
дійшов висновку про те, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення у
частині зменшення позивачеві
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість у розмірі 5864,00 грн. та
нарахування штрафних санкцій у
розмірі 2932,00 грн., прийнято
відповідачем безпідставно та підлягає
скасуванню.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не
надано суду достатніх доказів, які
спростовували б твердження позивача, а
відтак, не доведено правомірності
свого рішення, оскільки позиція
податкового органу стосовно порушення
позивачем податкового законодавства,
ґрунтується виключно на інформації
отриманої з Єдиної бази податкових
знань, а отже висновки податкового
органу ґрунтуються на припущеннях, які
не підтверджені належними доказами і
не мають фактичного та правового
обґрунтування.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області від 20.03.2014 № ,
у частині зменшення товариству з
обмеженою відповідальністю
«Богуславський завод залізобетонних
конструкцій» бюджетного відшкодування
по податку на додану вартість у розмірі
5864,00 грн. та нарахування штрафних
санкцій у розмірі 2932,00 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
«Богуславський завод залізобетонних
конструкцій» ()
сплачений судовий збір у розмірі 182
(сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.