Справа № 813/1125/14
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/1125/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого судді -
за участю секретаря судового засідання
прокурора Бойко Н.І., представника
відповідача Ковальчук Х.Я. розглянувши
у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом
заступника прокурора м. Львова до
Львівської міської ради про визнання
протиправним та скасування пункту 2
(який складається з п. п. 2.1., 2.2., 2.3., 2.3.1.,
2.3.2., 2.3.3.) ухвали від 26.12.2013 року № 3034
«Про нарахування та сплату орендної
плати за землю і земельного податку до
міського бюджету м. Львова на 2014 рік», -
8 лютого 2014 року на розгляд Львівського
окружного адміністративного суду
надійшла позовна заява заступника
прокурора м. Львова до Львівської
міської ради про визнання протиправним
та скасування пункту 2 (який
складається з п. п. 2.1., 2.2., 2.3., 2.3.1., 2.3.2.,
2.3.3.) ухвали від 26.12.2013 року № 3034 «Про
нарахування та сплату орендної плати
за землю і земельного податку до
міського бюджету м. Львова на 2014 рік».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
пункт 2 (який складається з п. п. 2.1., 2.2.,
2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3.) ухвали від 26.12.2013 року
№ 3034 «Про нарахування та сплату
орендної плати за землю і земельного
податку до міського бюджету м. Львова
на 2014 рік» прийнято з перевищенням
встановлених Конституцією та законами
України повноважень, оскільки
суперечить вимогам ст. 19 Конституції
України, ст. 206 Земельного кодексу
України, ст. ст. 9, 274, 284, 288 Податкового
кодексу України, ст. ст. 24, 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ст. ст. 14, 23 Закону України
«Про оренду землі». Стверджує, що
Львівська міська рада може
встановлювати розмір орендної плати за
землю лише в межах, встановлених
податковим кодексом України. Звертає
увагу, що застосування оскарженого
пункту ухвали відповідача призводить
до встановлення орендної плати за
землю у розмірі, меншому від
встановленого Податковим кодексом
України. З огляду на наведене вважає
пункт 2 ухвали відповідача № 3034 від
26.12.2013 року протиправним та просить
Прокурор у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив
адміністративний позов задовольнити в
Позиція відповідача викладена у
запереченні на позов № 1104/вих146 від
11.03.2014 року (вх. № 8435 від 11.03.2014 року), де
вказано, що відповідач, приймаючи
ухвалу від 26.12.2013 року № 3034 «Про
нарахування та сплату орендної плати
за землю і земельного податку до
міського бюджету м. Львова на 2014 рік»
діяв у межах норм земельного та
податкового законодавства, оскільки
застосував коефіцієнт у розмірі 0,4 до
розміру земельного податку при
розрахунку плати за землю на 2014 рік, що
не суперечить вимогам статті 288
Податкового кодексу України. Звертає
увагу на не зазначення позивачем, у
чому саме полягає порушення інтересів
держави у зв'язку із прийняттям
оскаржуваної ухвали. Просить у
задоволені адміністративного позову
Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав, викладених у письмовому
запереченні, просив у його задоволенні
Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши та оцінивши докази,
які мають значення для справи в їх
сукупності, суд встановив наступні
факти та правовідносини.
26.12.2013 року Львівською міською радою на
13 сесії 6 скликання прийнято ухвалу №
3034 «Про нарахування та сплату орендної
плати за землю і земельного податку до
міського бюджету м. Львова на 2014 рік».
Пунктом 2 вказаної ухвали Львівської
міської ради встановлено, що:
- при розрахунку плати за землю на 2014
рік з врахуванням ухвали міської ради
від 18.06.2009 № 2712 «Про затвердження
нормативної грошової оцінки земель м.
Львова» (зі змінами) застосовується
коефіцієнт 0,4 до розміру земельного
- річна сума орендної плати за землю для
договорів оренди землі розраховується
у 2014 році з врахуванням коефіцієнту 0,4
до розміру земельного податку
відповідно до цієї ухвали та
коефіцієнту індексації грошової
оцінки землі на 2014 рік.
- при розрахунку орендної плати за
землю у 2014 році коефіцієнт 0,4 до розміру
земельного податку застосовується до:
1) договорів оренди землі, укладених з
фізичними та юридичними особами, що
уклали договори оренди землі чи уклали
додаткові угоди (договори) або внесли
зміни до існуючих договорів оренди
землі, починаючи з 2011 року, та
здійснюють сплату орендної плати за
землю на підставі діючої грошової
оцінки земель м. Львова, затвердженої
ухвалою міської ради від 18.06.2009 № 2712
«Про затвердження нормативної
грошової оцінки земель м. Львова» (зі
2) договорів оренди землі, укладених з
фізичними та юридичними особами, що
уклали договори оренди землі та
здійснюють сплату орендної плати за
землю на підставі діючої грошової
оцінки земель м. Львова, затвердженої
ухвалою міської ради від 18.06.2009 № 2712
«Про затвердження нормативної
грошової оцінки земель м. Львова» (зі
3) договорів оренди землі та договорів
про відшкодування втрат від
недоотримання коштів за фактичне
землекористування, які укладатимуться
з фізичними та юридичними особами у 2014
З мотивувальної частини ухвали
вбачається, що така прийнята на
підставі Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», Земельного
кодексу України, Податкового кодексу
України, Закону України «Про оцінку
земель», Закону України «Про оренду
Приймаючи рішення суд виходив з
Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Згідно зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, добросовісно.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
19 Закону України «Про прокуратуру»
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів є, зокрема,
відповідність актів, що видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.
Пунктом 2 частини 5 статті 23 цього ж
Закону передбачено, що прокурор, без
внесення подання, може звернутися до
суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) використання
землі в Україні є платним. Об'єктом
плати за землю є земельна ділянка.
Плата за землю справляється відповідно
до Закону.

Згідно зі ст. 8 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) в Україні
встановлюються загальнодержавні та
місцеві податки та збори.

Відповідно до п. п. 9.1.10 п. 9.1. ст. 9 ПК
України до загальнодержавних податків
належить серед інших плата за землю.

Зарахування загальнодержавних
податків та зборів до державного і
місцевих бюджетів здійснюється
відповідно до Бюджетного кодексу
України.

Згідно п. п. 14.1.147. п. 14.1. ст. 14 ПК України
плата за землю - загальнодержавний
податок, який справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності.

Згідно з п. 286.1. ст. 286 ПК України
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру.

Відповідно до п. 288.1. ст. 288 ПК України
підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки. Розмір
орендної плати встановлюється у
договорі оренди між орендодавцем
(власником) і орендарем.

Відповідно до п. 7.2. ст. 7 ПК України під
час встановлення податку можуть
передбачатися податкові пільги та
порядок їх застосування.

Верховна Рада України встановлює на
території України загальнодержавні
податки та збори і визначає положення,
визначені в пунктах 7.1., 7.2. статті 7
цього Кодексу щодо загальнодержавних
податків та зборів.

Пунктом 284.1 ст.284 Податкового кодексу
України встановлено, що Верховна Рада
Автономної Республіки Крим, обласні,
міські, селищні та сільські ради можуть
встановлювати пільги щодо земельного
податку, що сплачується на відповідній
території: часткове звільнення на
певний строк, зменшення суми
земельного податку лише за рахунок
коштів, що зараховується до
відповідних місцевих бюджетів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 69 Бюджетного
кодексу України (далі - БК України) до
доходів загального фонду місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів, належить плата за землю,
що зараховується до бюджетів місцевого
самоврядування.

Міжбюджетний трансфер - кошти, які
безоплатно і безповоротно передаються
з одного бюджету до іншого.

Відповідно до п. 9.3. ст. 9 ПК України
зарахування загальнодержавних
податків та зборів до державного і
місцевих бюджетів здійснюється
відповідно до Бюджетного кодексу
України.

Отже, пільги платникам податків можуть
встановлюватися та скасовуватися
Верховною Радою України у законах з
питань оподаткування та Верховною
Радою автономної Республіки Крим і
відповідними радами - в частині сум
податків, які надходять до їх бюджетів.

Приписами ст. 103 БК України передбачено,
що надання державою податкових пільг,
які зменшують доходи місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів, має супроводжуватися
наданням додаткової дотації з
державного бюджету місцевим бюджетам
на компенсацію відповідних втрат
доходів місцевих бюджетів.

Відповідно до положень ст. 69 БК України
доходи загального фонду місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів, спрямовуються на покриття
витрат по реалізації повноважень
органів місцевого самоврядування,
визначених в Законі України «Про
місцеве самоврядування в Україні» як
власні повноваження цих органів.

До доходів загального фонду місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів, тобто спрямовуються на
реалізацію власних повноважень
органів місцевого самоврядування,
належать місцеві податки і збори.
Однак, до доходів цих місцевих бюджетів
зараховується також встановлена
законом частка загальнодержавних
податків і зборів.

Як вбачається із додатку № 7 до Закону
України «Про Державний Бюджет України
на 2014 рік», була надана додаткова
дотація з Державного бюджету України
місцеву бюджету м. Львова на
компенсацію втрат доходів місцевих
бюджетів внаслідок наданих державою
податкових пільг зі сплати земельного
податку лише суб'єктам космічної
діяльності, літакобудування,
суднобудування та кінематографії в
сумі 531,5 тис. грн.

Встановивши додаткове джерело
надходження коштів до місцевих
бюджетів, Верховна Рада України не
наділяла органи місцевого
самоврядування повноваженнями
надавати пільги по податку з плати за
землю. Ці кошти не віднесено до
міжбюджетних трансферів, до механізму
вирівнювання бюджету, а тому на них не
поширюються місцеві програми, які б
передбачали звільнення платників
податку з плати за землю від сплати
загальнодержавних податків.

Встановивши пільги з орендної плати за
землю та земельного податку, орган
місцевого самоврядування порушив
норми прямої дії Конституції України
та законів України, перевищивши свої
повноваження. Кошти в рахунок сплати
орендної плати за землю та земельного
податку мали зараховуватись до
місцевого бюджету та в разі
відсутності у них потреби, орган
місцевого самоврядування, розпорядник
цього бюджету, повинен був їх скерувати
до державного бюджету.

Таким чином, віднесення податку з плати
за землю до джерел поповнення
місцевого бюджету не породжує в його
розпорядника права на встановлення
пільг зі сплати такого податку, тому що
такий податок є загальнодержавним. А
отже, оскаржуване рішення суб'єкта
владних повноважень з цього предмету є
таким, що прийняте з перевищенням
владних повноважень.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
зміни до будь-яких елементів податків
та зборів не можуть вноситися пізніше
як за шість місяців до початку нового
бюджетного періоду, в якому будуть
діяти нові правила та ставки. Податки
та збори, їх ставки, а також податкові
пільги не можуть змінюватися протягом
бюджетного року (п. п. 4.1.9. п. 4.1. ст. 4 ПК
України). Це положення Кодексу
спрямоване на реалізацію одного із
основних принципів системи
оподаткування держави - принципу
стабільності, який полягає у
забезпеченні незмінності податків і
зборів, їх ставок, а також податкових
пільг протягом бюджетного року.

Натомість, ухвала Львівської міської
ради № 3034 «Про нарахування та сплату
орендної плати за землю і земельного
податку до міського бюджету м. Львова
на 2014 рік» була прийнята 26.12.2013 року,
тобто за п'ять днів до початку
бюджетного періоду.

Суд зазначає, що завданням
адміністративного суду є перевірка
правомірності рішення суб'єкта владних
повноважень з огляду на чіткі критерії,
які зазначені у ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС
України критеріям перевіряється судом
з урахуванням закріпленого ст. 9 КАС
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України, та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Згідно з висновком Європейського суду
з прав людини у справі «Проніна проти
України» (рішення від 18 липня 2006 року)
кожен доречний і важливий аргумент
особи має бути проаналізований і
одержати відповідь суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
свої вимог і заперечень, суд, звертає
увагу на наступне.

Основними вимогами до рішення суб'єкта
владних повноважень у спірних
правовідносинах є законність такого
рішення (тобто правильне застосування
норм матеріального права) та
дотримання при його прийнятті вимог
процесуальних норм (тобто норм, які
встановлюють процедуру прийняття
даного рішення).

Відповідно до вимог чинного
законодавства України рішення суб'єкта
владних повноважень повинно
відповідати як вимогам законності
(правильне застосування норм
матеріального права), так і бути
прийнятим у точній відповідності до
встановленої законом процедури
(дотримання процесуальних норм).

Дотримання процедури при прийнятті
суб'єктом владних повноважень
оскаржуваного рішення перевіряється
адміністративним судом з огляду на
дотримання ним вимог ч. 2 ст. 19
Конституції України, відповідно до
якої органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

«На підставі» означає, що суб'єкт
владних повноважень: 1) повинен бути
утвореним у порядку, визначеному
Конституцією та законами України; 2)
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, а дії вчиняти
відповідно до встановлених законом
повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури і форми прийняття рішення
або вчинення дії і повинен обирати лише
визначені законом засоби.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначено,
що система місцевого самоврядування
включає:

- територіальну громаду;

- сільську, селищну, міську раду;

- сільського, селищного, міського
голову;

- виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради;

- районні та обласні ради, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;

- органи самоорганізації населення.

Види актів органів та посадових осіб
місцевого самоврядування визначено
статтею 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з ч. 6 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
виконавчий комітет сільської,
селищної, міської, районної у місті (у
разі її створення) ради в межах своїх
повноважень приймає рішення. Рішення
виконавчого комітету приймаються на
його засіданні більшістю голосів від
загального складу виконавчого
комітету і підписуються сільським,
селищним, міським головою, головою
районної у місті ради.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності» громадяни, суб'єкти
господарювання, їх об'єднання та
наукові установи, а також
консультативно-дорадчі органи, що
створені при органах державної влади
та органах місцевого самоврядування і
представляють інтереси громадян та
суб'єктів господарювання, мають право:

- подавати до регуляторних органів
пропозиції про необхідність
підготовки проектів регуляторних
актів, а також про необхідність їх
перегляду;

- у випадках, передбачених
законодавством, брати участь у
розробці проектів регуляторних актів;

- подавати зауваження та пропозиції
щодо оприлюднених проектів
регуляторних актів, брати участь у
відкритих обговореннях питань,
пов'язаних з регуляторною діяльністю;

- бути залученими регуляторними
органами до підготовки аналізів
регуляторного впливу, експертних
висновків щодо регуляторного впливу та
виконання заходів з відстеження
результативності регуляторних актів;

- самостійно готувати аналіз
регуляторного впливу проектів
регуляторних актів, розроблених
регуляторними органами, відстежувати
результативність регуляторних актів,
подавати за наслідками цієї діяльності
зауваження та пропозиції регуляторним
органам або органам, які відповідно до
цього Закону на підставі аналізу
звітів про відстеження
результативності регуляторних актів
приймають рішення про необхідність їх
перегляду;

- одержувати від регуляторних органів у
відповідь на звернення, подані у
встановленому законом порядку,
інформацію щодо їх регуляторної
діяльності.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України
«Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності» регуляторні акти, прийняті
органами та посадовими особами
місцевого самоврядування, офіційно
оприлюднюються в друкованих засобах
масової інформації відповідних рад, а у
разі їх відсутності - у місцевих
друкованих засобах масової інформації,
визначених цими органами та посадовими
особами, не пізніш як у десятиденний
строк після їх прийняття та підписання.

Статтею 1 Закону України «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності»
визначено, що регуляторний акт - це:
прийнятий уповноваженим регуляторним
органом нормативно-правовий акт, який
або окремі положення якого спрямовані
на правове регулювання господарських
відносин, а також адміністративних
відносин між регуляторними органами
або іншими органами державної влади та
суб'єктами господарювання; прийнятий
уповноваженим регуляторним органом
інший офіційний письмовий документ,
який встановлює, змінює чи скасовує
норми права, застосовується
неодноразово та щодо невизначеного
кола осіб і який або окремі положення
якого спрямовані на правове
регулювання господарських відносин, а
також адміністративних відносин між
регуляторними органами або іншими
органами державної влади та суб'єктами
господарювання, незалежно від того, чи
вважається цей документ відповідно до
закону, що регулює відносини у певній
сфері, нормативно-правовим актом.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово. Що ж до актів
ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані.

Аналогічні положення викладені в
Інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
781/11/13-10 від 01.06.2010 року, де визначено, що
нормативно-правові акти - це правові
акти управління, які встановлюють,
змінюють, припиняють (скасовують)
правові норми. Нормативно-правові акти
містять адміністративно-правові норми,
які встановлюють загальні правила
регулювання однотипних відносин у
сфері виконавчої влади, розраховані на
тривале застосування. Вони
встановлюють загальні правила
поведінки, норми права, регламентують
однотипні суспільні відносини у певних
галузях і, як правило, розраховані на
довгострокове та багаторазове їх
застосування.

Другу групу актів за критерієм
юридичної природи складають
індивідуальні акти. Останні стосуються
конкретних осіб та їхніх відносин.
Загальною рисою, яка відрізняє
індивідуальні акти управління, є їх
виражений правозастосовний характер.
Головною рисою таких актів є їхня
конкретність, а саме: чітке
формулювання конкретних юридичних
волевиявлень суб'єктами
адміністративного права, які видають
такі акти; розв'язання за їх допомогою
конкретних, а саме індивідуальних,
справ або питань, що виникають у сфері
державного управління; чітка
визначеність адресата - конкретної
особи або осіб; виникнення конкретних
адміністративно-правових відносин,
обумовлених цими актами.

З'ясування цієї обставини має істотне
значення для правильного вирішення
справи, оскільки нормативно-правові
акти можуть бути оскаржені широким
колом осіб (фізичних та юридичних), яких
вони стосуються. Індивідуальні ж акти
можуть бути оскаржені лише особами,
безпосередні права, свободи чи
охоронювані законом інтереси яких
такими актами порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України
право оскаржити нормативно-правовий
акт мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи, які є
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Недодержання вимог правових норм, які
регулюють порядок прийняття акта, у
тому числі стосовно його форми, строків
прийняття тощо, може бути підставою для
визнання такого акта недійсним лише у
тому разі, коли відповідне порушення
спричинило прийняття неправильного
акта.

Згідно з положеннями пункту 21
Постанови Пленуму Вищого
адміністративного Суду «Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ» від 06.03.2008 року № 2, судам слід
мати на увазі, що за правилами частини
другої статті 171 КАС України право
оскаржити нормативно-правовий акт
мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи - суб'єкти
правовідносин, у яких буде застосовано
цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна
довести факт застосування до неї
оскаржуваного нормативно-правового
акта або те, що вона є суб'єктом
відповідних відносин, на які
поширюється дія цього акта.

Покликання відповідача на те, що
оскаржувана ухвала не є регуляторним
актом, оскільки прийнята на виконання
ухвали Львівської міської ради від
18.06.2009 року №2712 «Про затвердження
нормативної грошової оцінки земель м.
Львова» та Закону України «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності» не
знайшло свого підтвердження в ході
розгляду справи.

В розумінні Закону України «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності»
оскаржувана ухвала є регуляторним
актом, оскільки прийнята уповноваженим
органом суб'єкта владних повноважень,
змінює норми права, поширюється на
невизначене коло осіб (платників
податку з плати за землю, а таке коло
платників не є конкретно визначеним,
оскільки лише визначає коло суб'єктів,
на які поширюється дія такої ухвали,
однак жодним чином не персоніфікує
таких суб'єктів), та спрямована на
правове регулювання адміністративних
відносин між регуляторним органом та
іншими суб'єктами господарювання
(платники плати за землю самостійно
обчислюють їхню плату, однак саме
оскаржувана ухвала встановлює пільгу,
яка змінює цей розмір, який
враховується платниками плати за землю
при обчисленні розміру такої плати),
крім того, така ухвала прийнята для
неодноразового застосування впродовж
2014 року.

Щодо способу захисту порушеного права,
суд зазначає наступне.

Спеціальною правовою нормою, яка
встановлює особливості провадження в
адміністративних справах щодо
оскарження нормативно-правових актів,
в тому числі і обрання способів захисту
порушеного права, є стаття 171 КАС
України.

Відповідно до ч. 8 ст. 171 КАС України суд
може визнати нормативно-правовий акт
незаконним чи таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили,
повністю або в окремій його частині.

Відповідно до ч. 11 ст. 171 КАС України
резолютивна частина постанови суду про
визнання нормативно-правового акта
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили, і
про визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Докази подані
позивачем переконують у підставності
позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 49, 70 КАС України
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, а відтак
зобов'язані обґрунтовувати належність
та допустимість доказів для
підтвердження своїх вимог або
заперечень, що відповідачем зроблено
не було.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, з урахуванням змісту ст. 162
КАС України, пункт 2 (який складається з
п. п. 2.1., 2.2., 2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3.) ухвали
Львівської міської ради від 26.12.2013 року
№ 3034 «Про нарахування та сплату
орендної плати за землю і земельного
податку до міського бюджету м. Львова
на 2014 рік» є протиправним і підлягає
скасуванню, а адміністративний позов -
задоволенню.

Відповідно до положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати не підлягають
стягненню зі сторін.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167, 171 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
пункт 2 (який складається з п. п. 2.1., 2.2.,
2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3.) ухвали Львівської
міської ради від 26.12.2013 року № 3034 «Про
нарахування та сплату орендної плати
за землю і земельного податку до
міського бюджету м. Львова на 2014 рік».

Постанова суду першої інстанції може
бути оскаржена до Львівського
апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Постанова може бути оскаржена в
порядку і строки, встановлені ст. 186 КАС
України.

Повний текст постанови складено та
підписано 18 квітня 2014 року.

Суддя
Качур Р.П.