Справа № 815/832/13-а
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/47140/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

при секретарі судового засідання
Кошелєві С.В.

з участю представника позивача
Добренко Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торгівельний порт» на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду у справі

за позовом Державного підприємства
«Ізмаїльський морський торгівельний
порт»

до відповідача Державної фінансової
інспекції України в Одеській області

про часткове скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

29.01.2013р. до суду надійшов позов
державного підприємства «Ізмаїльський
морський торгівельний порт» (далі
Підприємство) про часткове скасування
вимоги Ізмаїльської об'єднаної
державної фінансової інспекції,
правонаступником якої є Державна
фінансова інспекція України в Одеській
області (далі Фінінспекція). Свої
вимоги, позивач мотивував тим, що після
проведеної ревізії відповідач
направив в адресу Підприємства вимогу
про усунення виявлених порушень та
недоліків. Вважаючи, що висновки
Фінінспекції щодо наявності порушень
чинного законодавства в діяльності
Підприємства не в повній мірі
відповідають дійсності, позивач просив
скасувати пункти 2-8 та 11 вимоги.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 22.03.2013р.
позов задоволено частково : визнано
протиправними та скасовано пункти 2-8
вимоги Фінінспекції. В задоволенні
решти позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5.09.2013р.
судове рішення першої інстанції
скасовано та відмовлено в задоволенні
позову.

Не погодившись з постановою суду
апеляційної інстанції Підприємство
звернулось з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просило її
скасувати та залишити в силі постанову
місцевого суду. При цьому скаржник
зазначив, що апеляційний суд дійшов
помилкового висновку про
необґрунтованість позовних вимог щодо
часткового скасування вимоги
Фінінспекції.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на таке.

З матеріалів справи вбачається, що за
наслідками планової ревізії
відповідачем складено акт №850-16/151 від
28.11.2012р. та 3.01.2013р. направлено в адресу
Підприємства вимогу №850-16/25 в якій
запропоновано вжити заходи по усуненню
виявлених під час перевірки порушень.
Зокрема, в пунктах 2-8 вимоги
Фінінспекцією запропоновано позивачу
перерахувати до Державного бюджету
кошти, недотримані при наданні
адміністративних послуг; провести
претензійно-позовну роботу щодо
стягнення недоотриманих коштів;
стягнути з працівників Підприємства
завдану з їх вини шкоду та відобразити
дебіторську заборгованість за
неповернутими підзвітними сумами.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» (далі Закон N2939-XII) головними
завданнями органу державного
фінансового контролю є: здійснення
державного фінансового контролю за
використанням і збереженням державних
фінансових ресурсів, необоротних та
інших активів, правильністю визначення
потреби в бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Пунктом 7 статті 10 Закону N2939-XII
органам державного фінансового
контролю надається право пред'являти
керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Водночас, статтею 15 Закону N2939-XII
обумовлено, що лише законні вимоги
службових осіб органу державного
фінансового контролю є обов'язковими
для виконання.

Таким чином, пропозиції щодо
усунення наслідків порушення
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів викладені у вимозі, повинні
відповідати передбаченим законом
способам захисту порушених інтересів
держави щодо збереження державних
фінансових ресурсів та бути направлені
на реальний захист цих інтересів.

Вимога Фінінспекції №850-16/25 цим
приписам закону не відповідає з огляду
на таке.

Зобов'язання Підприємство провести
претензійно-позовну роботу, по суті є
зобов'язанням звернутися до суду з
певним позовом.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

Зі змісту Розділу ІІ Конституції
України, статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст. 6 КАС України, ст. 3 ЦПК України, ст. 1
ГПК України вбачається, що звернення до
суду за захистом порушених прав та
інтересів є невід'ємним та
гарантованим державою правом, а не
обов'язком. З огляду на це, ніхто не може
бути зобов'язаний скористатися своїм
правом звернутися до суду для захисту
своїх або державних інтересів.

Не ґрунтується на законі і вимога
стягнути з осіб, винних у недоотриманні
доходів в порядку та розмірі
встановленому статтями 130-136 КЗоТ
України, оскільки Фінінспекцією не
визначено які саме особи повинні нести
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну Підприємству внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків, не встановлено межи
відповідальності цих осіб та не
зазначено спосіб, у який вказану вимогу
може бути виконано. З урахуванням того,
що статті 130-136 КЗоТ України
передбачають не тільки різні межі
матеріальної відповідальності, а й
різні способи визначення розміру такої
шкоди та різні порядки її покриття,
відповідач повинен був сформулювати
свою вимогу у спосіб, який не допускає
її неоднозначне тлумачення, чітко і
вичерпно визначити які саме дії
повинна здійснити Підприємство для
відновлення порушених інтересів
держави.

Не передбачено чинним
законодавством і такий спосіб захисту
майнових інтересів держави як
відображення в обліку Підприємства
дебіторської заборгованості. Крім
того, само по собі відображення в
бухгалтерських документах інформації
про наявність дебіторської
заборгованості не призводить до
реального захисту інтересів держави
оскільки для стягнення такої
заборгованості законом визначено
інший порядок.

Натомість, чинним законодавством
встановлено механізми реалізації
Фінінспекцією покладених на неї
Законом N2939-XII обов'язків, який, зокрема,
передбачає і безпосереднє звірення
органу державного фінансового
контролю до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильними висновки суду
першої інстанції щодо невідповідності
приписам закону пунктів 2-8 вимоги
Фінінспекції від 3.01.2013р. що є підставою
для часткового задоволення
адміністративного позову.

Відповідно до статті 226 КАС України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись статтями 221,223,226,230,231,254 КАС
України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торгівельний порт» задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5.09.2013р.
скасувати, залишивши в силі постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 22.03.2013р.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, оскарженню не
підлягає, але може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку,
передбаченому ст. 235-244 КАС України.

Судді
А.О.
Логвиненко

О.Є.
Донець

В.Ф. Мороз