Справа № 2а/1570/8335/11
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року
м. Київ К/800/65593/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Суддя-доповідач:Вербицька
О.В.Судді: Маринчак Н.Є. Муравйов
О.В.розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Роздільнянської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Одеській області

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 р.

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 р.

у справі № 2а/1570/8335/2011

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ
УКРАЇНА»

до Роздільнянської міжрайонної
державної податкової інспекції
Одеської області Державної податкової
служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ
УКРАЇНА» (далі - позивач, ТОВ «БІОІЛ
УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА») звернулось до суду
з позовом до Роздільнянської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Одеській області (далі -
відповідач, Роздільнянська ОДПІ) про
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 р.
позов задоволено. Скасовано податкові
повідомлення - рішення Роздільнянської
МДПІ від 10.10.2011 року №, від 10.10.2011
року № та від 10.10.2011 року № .

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 р.
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 р.
залишено без змін.

У касаційній скарзі Роздільнянська
ОДПІ, посилаючись на порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
29.05.2012 р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013 р. і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

У письмовому запереченні на касаційну
скаргу ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА»,
посилаючись на те, що касаційна скарга
є необґрунтованою, просить залишити її
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
29.05.2012 р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013 р. - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку про
наступне.

Роздільнянською МДПІ проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку щодо взаємовідносин з
контрагентами за період з 01.01.2010 р. по
31.01.2011 р., за результатами якої складено
акт № 943-133/23-00/34490471 від 26.09.2011р.

В акті перевірки зазначено порушення
позивачем: ч. 1, 5 ст. 203, п. 1, 2 ст. 215, п. 1
ст.216, ст. 228, ст.662, ст.655, ст.656 Цивільного
кодексу України, п.п.7.4.1, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», п.п.198.2, п.п.198.3, п.п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України, а саме з
01.01.2010 року по 31.01.2011 року занижено суму
ПДВ, належну до сплати в бюджет, всього
у сумі 391591 грн.; п.1.32 ст.1, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2,
абз.4 пп.5.3.9 п.5.3 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
частини 1, 5 ст. 203, п. 1, 2 ст.215, п. 1 ст.216, ст.
228 Цивільного кодексу України, а саме
занижено податок на прибуток за 1
квартал 2010 року на загальну суму 34530,00
грн.

На підставі акта перевірки 10.10.2011 р.
податковим органом прийнято: податкове
повідомлення-рішення № про
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 685284,25 грн.;
податкове повідомлення-рішення №
про зменшення позивачу суми від'ємного
значення суми ПДВ у розмірі 350901,00 грн.;
податкове повідомлення-рішення №
про збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 60427,50 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій
визнали необґрунтованими такі
висновки податкового органу, з чим
погоджується суд касаційної інстанції,
з огляду на наступне.

У відповідності до п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не належать до складу
валових витрат будь-які витрати,
непідтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення та
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається: дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг)
(підпункт 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість).

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

У відповідності до пункту 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

За змістом частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської
операції у податковому обліку повинно
здійснюватись відповідно до її
реального економічного змісту на
підставі первинних документів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ
УКРАЇНА» є виробником олії
соняшникової, має власні виробні
потужності та штат працівників, які
задіяні у процесі виробництва олії та в
обслуговуванні потужностей.

З метою виготовлення олії соняшникової
позивачем здійснюється закупка
сировини-соняшнику у своїх
контрагентів ПП «Воб», TOB «Біоз-Аксон»,
TOB «Пека», ПП «Інвест-Трейд», TOB
«Євро-Грейн», ПП «СВ-Інтерконтакт», ПП
«Транс-Агро-Плюс», TOB «Укргренй», TOB
«Нікотрейд», TOB «Техноком Трейд», TOB НВО
«Мета».

Здійснення господарських операцій
підтверджено відповідними первинними
документами: податковими накладними,
видатковими накладними, платіжними
дорученнями, що відповідають приписам
Закону України «Про податок на додану
вартість», Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
Податкового кодексу України, Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні».

Придбана ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА»
у контрагентів сировина
використовувалася підприємством у
господарський діяльності.

Також судами встановлено, що TOB «БІОІЛ
УНІВЕРСАЛ Україна» отримувало товар
від контрагентів безпосереднього на
території ВАТ «Роздільнянський
елеватор» згідно договору про надання
послуг.

Отже, угоди, що укладені повивачем з ПП
«Воб», TOB «Біоз-Аксон», TOB «Пека», ПП
«Інвест-Трейд», TOB «Євро-Грейн», ПП
«СВ-Інтерконтакт», ПП
«Транс-Агро-Плюс», TOB «Укргренй», TOB
«Нікотрейд», TOB «Техноком Трейд», TOB НВО
«Мета» щодо поставки
сировини-соняшнику здійснені в межах
господарської діяльності позивача.

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку,
що позивачем виконані всі умови,
передбачені податковим
законодавством, які надають йому
правові підстави для нарахування
податкового кредиту.

Крім того, суди обґрунтовано не
прийняли до уваги висновки податкового
органу щодо нікчемності правочинів, з
урахуванням всіх обставин справи та
вимог законодавства, чинного на час
виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що саме за вищевказаних
обставин справи, суди першої та
апеляційної інстанцій вірно
застосували норми матеріального права,
отже, прийняті податковим органом
спірні податкові повідомлення-рішення
є неправомірними.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що в межах касаційної
скарги порушень судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає відхиленню, а
постанова Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 р. та
ухвала Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 р.
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210, 214 - 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу
Роздільнянської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в Одеській
області відхилити.

2.Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 29.05.2012 р. та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 р.
залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строк та у порядку,
визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач
О.В. Вербицька

Судді
Н.Є.
Маринчак

О.В. Муравйов