Справа № 819/491/14-а
Суддя: Баб'юк П.М.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
тел. 22-01-02, 22-00-64
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/491/14-a

10 квітня 2014 року
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді Баб'юк П.М., суддів
Баранюка А.З., Мандзія О.П.

при секретарі судового засідання
Сердюку А.Г.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідачів - Мулик Т.І.,

перекладача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, Управління
Державної міграційної служби України в
Тернопільській області про визнання
неправомірними дій, скасування рішення
та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (ОСОБА_1), громадянка країни Ірак,
звернулась до Тернопільського
окружного адміністративного суду із
позовом до Державної міграційної
служби України (далі - ДМС України,
відповідач1), Управління Державної
міграційної служби України в
Тернопільській області (далі - УДМС у
Тернопільській області, відповідач2)
про:

- визнання неправомірним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 11 лютого 2014 року №29-14 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

- визнання дій Управління Державної
Міграційної служби України в
Тернопільській області незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

- зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати Громадянку
Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства.

В обґрунтування позовних вимог
представником позивача зазначено, що
відповідачем не було належним чином
перевірено обставини справи, а саме, не
враховано те, що позивачка є одинокою
жінкою, неодруженою, і не знаходиться
під опікою чоловіка. Двічі позивачку
намагались викрасти невідомі чоловіки,
у зв'язку з чим вона майже не виходила
на вулицю. Також через ці причини
позивачка не могла звернутись за
захистом до поліції Іраку. Крім цього у
позові зазначено, що однією із причин
виїзду з Іраку є те, що її мати належала
до родини дуже відомих шиїтських
духовних лідерів і через це, вона має
обгрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань зі сторони опонентів.

Враховуючи наведене, представник
позивача у позові зазначив про
обгрунтованість побоювань заявниці
стати жертвою переслідувань щодо
релігії (протистояння шиїтів і сунітів)
та належності до певних соціальних
груп (одинока жінка, неодружена, і не
знаходиться під опікою чоловіка, чим на
думку Іракського суспільства порушує
норми моралі).

Крім цього, позивач вважає дії
Управління Державної Міграційної
служби України в Тернопільській
області незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
оскільки, у вказаному повідомленні не
вказано причин та підстав відмови.
Також вказав, що повідомлення
здійснено лише на українській мові, що
створює певні незручності для
позивачки.

В судовому засіданні представник
позивача заявлений позов підтримав та
просив задовольнити з мотивів,
наведених у позовній заяві. Додатково
зазначив, що співбесіди з позивачкою в
Управлінні Державної міграційної
служби України в Тернопільській
області проводились не в ізольованому
(закритому) приміщенні, там перебували
сторонні особи, що враховуючи
делікатність та конфіденційність
справи створювало для позивачки певний
дискомфорт при наданні пояснень. Крім
цього, під час співбесіди запитання
ставились позивачці на англійській
мові працівником органу міграційної
служби, який не являється дипломованим
перекладачем, що могло спричинити
певні розбіжності, незрозумілості та
спотворення доводів позивачки.

Оскільки позивач зазначила, що вільно
володіє англійською мовою, за її згодою
для участі у справі в якості
перекладача залучено кандидата
філологічних наук, доцента кафедри
іноземних мов - ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
пояснила, що проживаючи в Іраку (Багдад)
побачила плакат із запрошенням на
навчання в Україну, виготовила всі
необхідні документи і по студентській
візі 31.08.2008 прибула на територію
України.

Під час навчання в Україні позивачка
отримала відомості із засобів масової
інформації про стан справ в її країні
(Ірак). Крім цього, при спілкуванні по
телефону з її братом, який знаходиться
в Іраку (Багдад), брат попросив її не
приїжджати в Ірак у зв'язку із
численними терористичними актами на
вулицях міста Багдад.

Також повідомила, що вона є одинокою
жінкою, неодруженою, і не знаходиться
під опікою чоловіка. Згідно традицій,
позивачка має вийти заміж, але чоловіка
з яким вона бажає прожити все життя
вона ще не знайшла, а тому, не бажає
повертатись в рідну країну, оскільки
боїться осуду жінок, які живуть навколо
(сусідів).

Всупереч твердженням адвоката, ОСОБА_1
в судовому засіданні повідомила, що
будь-яких переслідувань за релігійною
ознакою ні вона ні її сім'я в Іраку не
зазнавали, ні на час її виїзду з країни,
ні під час відвідування позивачкою
Іраку під час навчання у
Тернопільському державному медичному
університеті ім. Я. Горбачевського у
період з 2008 по 2013 роки.

Крім цього, на запитання суду щодо умов
проведення органом державної
міграційної служби співбесід з
заявницею, позивачка повідомила, що
будь-якого дискомфорту під час
проведення співбесід не відчувала, всі
запитання задані уповноваженим
представником були для неї зрозумілі і
на них вона надала вичерпну відповідь.

Представник відповідачів 1 і 2 в
судовому засіданні заявлений позов не
визнала з мотивів, викладених у наданих
суду письмових запереченнях. Пояснила,
що відповідачами при вчиненні дій та
прийнятті відповідних рішень щодо
ОСОБА_1 враховано особу заявниці, її
соціальний статус, надані нею під час
співбесіди пояснення та наявну
інформацію про стан справ в країні
походження (Ірак). Проте, дослідивши
обставини справи відповідачами
встановлено відсутність умов
передбачених чинним законодавством
для визнання заявниці біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Не встановлено вказаних умов
і під час судового розгляду справи, а
відтак, представник відповідачів
просить відмовити у задоволенні
заявленого позову.

Щодо дій відповідача2 вчинених при
повідомленні позивача про прийняте
рішення, пояснила, що повідомлення
№03/2047 від 18.02.2014 направлено позивачці у
строки та в порядку передбаченому
вимогами чинного законодавства, а
відтак, заявлені позовні вимоги в ці
частині теж є безпідставними.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідачів, повно і всебічно
з'ясувавши всі обставини справи в їх
сукупності на підставі чинного
законодавства, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд вважає, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

23 вересня 2013 року громадянка
Республіки Ірак ОСОБА_1 звернулася до
УДМС у Тернопільській області із
заявою - анкетою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.62).

Частиною 5 ст. 5 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі - Закон) передбачено, що особа, яка
на законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону, внаслідок
яких вона не може повернутися до країни
свого походження і має намір бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
повинна звернутись до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

На території України позивачка
перебувала на підставі посвідки на
тимчасове проживання, яка неодноразово
продовжувалася за клопотання
Тернопільського державного медичного
університету ім. Я. Горбачевського та
її заяв.

Так, 17 вересня 2012 року УДМС у
Тернопільській області видано
позивачці посвідку на тимчасове
проживання в Україні серії НОМЕР_1,
терміном дії до 01.10.2013.

Відповідно до наказу Тернопільського
державного медичного університету ім.
Я. Горбачевського від 26.06.2013 № 125 (ДІ)
позивачка відрахована з числа
студентів навчального закладу
(закінчення навчання), у зв'язку з чим, 24
вересня 2013 року на адресу УДМС у
Тернопільській області надійшло
клопотання приймаючої сторони від
24.09.2013 №14-26/2253 щодо скасування посвідки
на тимчасове проживання в Україні
вказаній особі.

Керуючись положеннями ч.2 п.19 Порядку
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання і
технічного опису їх бланків,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 28.03.2012 №251, - УДМС
у Тернопільській області 25.09.2013
прийняло рішення про скасування
посвідки на тимчасове проживання
виданій позивачці та зобов'язало її
покинути територію України до 25.11.2013.

Проте, позивачка звернулась до УДМС у
Тернопільській області із заявою -
анкетою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту 23 вересня 2014 року, тобто до
прийняття рішення про скасування
повістки на тимчасове проживання серії
НОМЕР_1

Таким чином, позивачкою дотримані
вимоги ч.5 ст.5 Закону, оскільки на
момент звернення за захистом, її
перебування на території України було
законним.

На виконання вимог Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
та Правил розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення ту су
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
казом МВС України від 07.09.2011 № 649,
зареєстрований в Міністерстві и ції
України 05.10.2011 за № 1146/19884, головним
спеціалістом відділу у справах
іноземців та біженців УДМС України у
Тернопільській області (далі -
відповідальний працівник) проведено
опитування зивачки (заявниці) та
оформлено матеріали особової справи №
2013-ТЕ-0007.

Згідно заяви, анкети та наданих
документів, заявниця ідентифікована як
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка
Республіки Ірак, мусульманка за
віросповіданням, освіта вища,
неодружена, адреса тимчасової
реєстрації в АДРЕСА_1, паспорт
томадянки Республіки Ірак НОМЕР_2,
виданий Bagdad 24.05.2007, термін якого до
23.05.2015.

У своїй заяві позивачка вказала, що не
бажає повертатися у країну
громадянської належності через
наявність багатьох випадків вибухів,
що сталися в Іраку протягом останнього
часу та нестабільну політичну
ситуацію.

На підставі матеріалів особової справи
УДМС у Тернопільській області 09.10.2013
враховуючи висновок відповідального
працівника (а.с.82-83) начальником УДМС
України у Тернопільській області
прийнято рішення (наказ) про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання громадянки Республіки Ірак
ОСОБА_1 особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки відсутні
умови, визначені ч. 6 ст. 5 Закону, не було
підстав зважати, що заявниця видає себе
за іншу особу або їй раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

03.10.2013 (а.с.79), 30.10.2013 (а.с.85), 22.11.2013 (а.с.87)
відповідальною особою УДМС в
Тернопільській області проведено
співбесіди з позивачкою.

Слід зазначити, що на запитання суду
щодо умов проведення органом державної
міграційної служби співбесід з
заявницею, позивачка повідомила, що
будь-якого дискомфорту під час
проведення співбесід не відчувала, всі
запитання задані уповноваженим
представником були для неї зрозумілі і
на них вона надала вичерпну відповідь.

06 грудня 2013 року головним спеціалістом
відділу у справах біженців та
іноземців УДМС у Тернопільській
області підготовлено висновок щодо
відмови громадянці Республіки Ірак
ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
(а.с.89-92)

09 грудня 2013 року для прийняття
остаточного рішення матеріали справи
№2013-ТЕ-0007 громадянки Республіки Ірак
ОСОБА_1 направлені на адресу ДМС
України. (а.с.93)

11 лютого 2014 року рішенням ДМС України
№29-14 підтримано висновок УДМС у
Тернопільській області та відмовлено
позивачці у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, - відсутні.
(а.с.96)

17 лютого 2014 року на адресу УДМС у
Тернопільській області повернулася
особова справа шукача притулку
№2013-ТЕ-0007 та вказане рішення ДМС
України від 11 лютого 2014 року.

Керуючись ч.13 ст.10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", 18
лютого 2014 року на адресу позивачки
направлено письмове повідомлення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
(а.с.97)

Не погодившись з рішенням ДМС України
від 11 лютого 2014 року №29-14 та з діями
УДМС у Тернопільській області щодо
надіслання повідомлення, громадянка
Республіки Ірак ОСОБА_1 звернулась до
Тернопільського окружного
адміністративного суду із даною
позовною заявою.

Згідно ст. 1 Закону біженець - це особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та Закону, але
потребує захисту, оскільки така особа
змушена була прибути в Україну або
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо неї смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Слід зазначити, що в ході проведених з
позивачкою співбесід 03.10.2013, 30.10.2013,
22.11.2013 та на підставі матеріалів справи,
відповідальною особою УДМС у
Тернопільській області встановлено
наступне.

Відповідно до паспорта на ім'я ОСОБА_1
встановлено, що на територію України, а
саме: в м. Донецьк, позивачка прибула
31.10.2008 авіатранспортом із м. Алеппо,
Сирія, до Сирії із Багдаду вона
дісталася автобусом.

Потрібно особливо звернути увагу на те,
що єдиною метою прибуття в Україну, зі
слів заявниці, було бажання отримати
освіту, оскільки в країні походження
враховуючи її вік такої можливості вже
не було.

В позовній заяві адвокатом вказується,
що позивачка змушена була залишити
територію країни громадянської
належності через цілком обґрунтовані
побоювання зазнати переслідувань у
зв'язку з тим, що вона є одинокою жінкою
в Іраку, яка є неодруженою і не
знаходиться під опікою чоловіка, двічі
її намагалися викрасти невідомі
чоловіки, у зв'язку з чим вона майже не
виходила на вулицю, також через ці
причини позивачка не могла вернутися
за захистом до поліції. Ще однією з
причин виїзду з Іраку є те, що її мати
належала до родини дуже відомих
шиїтських духовних лідерів і через це
вона має обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідування зі сторони їх
релігійних опонентів.

Проте, під час співбесід ОСОБА_1 чітко
зазначила, що ні вона, ні її родичі не
належать до жодної політичної партії,
релігійної, громадської чи військової
організації; не зазнавали
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Про походження своїх батьків позивачка
вказала лише наступне: родина батька із
Багдаду, родина матері походить з
півдня Іраку.

Жодним чином не згадувала про їх
належність до шиїтської чи сунітської
гілки ісламу, зокрема належність її
родичів до родини дуже відомих
шиїтських духовних лідерів та через це,
- побоювання стати жертвою
переслідування зі сторони їх
опонентів.

Більше того, всупереч твердженням її
адвоката, ОСОБА_1 в судовому засіданні
повідомила, що будь-яких переслідувань
за релігійною ознакою ні вона ні її
сім'я в Іраку не зазнавали, ні на час її
виїзду з країни, ні під час
відвідування позивачкою Іраку у період
з 2008 по 2013 роки під час навчання у
Тернопільському державному медичному
університеті ім. Я. Горбачевського.

Також слід зазначити, що відповідно до
"Керівних принципів УВКБ ООН по оцінці
потреб в міжнародному захисті осіб,
шукачів притулку з Іраку", 31 травня 2012
року, HCR/EG/IRQ/12/03, основною мішенню для
озброєних сунітських угрупувань є
цивільне шиїтське населення, зокрема
шиїти, які виконують свої релігійні
обряди в мечеті, під час похорон чи
трауру, або під час паломництва.

Таким чином, за умови дотримання певних
розумних обмежень, вірогідність стати
жертвою переслідувань за релігійною
ознакою можна звести практично до
мінімуму.

Також позивачка наполегливо заявляла,
що в Україну приїхала виключно задля
навчання: побачила в Багдаді плакат із
запрошенням на навчання в Україні,
виготовила документи за допомогою
агента (посередника), легально із
дозволу органів влади Іраку поїхала в
Україну.

Про будь-яку загрозу її життю та
здоров'ю в країні походження у випадку,
якби вона не поїхала вчитися в Україну,
не вказувала. Аналогічно, ОСОБА_1 не
згадувала про випадки насильства щодо
себе чи своїх родичів, навпаки,
розповідала про дуже дружні сім'ї,
підтримку братів, один з яких проживає
в батьківському домі, опікується нею та
молодшою сестрою, інший - у
Великобританії, третій проживає зі
своєю сім'єю в спокійному районі Іраку.

Аналогічні пояснення позивач надала в
ході судового розгляду справи.

Таким чином, твердження адвоката
заявниці, що під час перебування в
країні громадянської належності
позивачку намагались викрасти
невідомі чоловіки, у зв'язку з чим вона
майже не виходила на вулицю і через ці
причини вона не могла звернутись за
захистом до поліції Іраку, - не
підтвердились в судовому засіданні ні
показами самої заявниці, ні
матеріалами справи.

Щодо побоювань заявниці стати жертвою
переслідувань у зв'язку з належністю до
певних соціальних груп (одинока
неодружена освічена жінка, яка не
знаходиться під опікою чоловіка), і як
така, що на думку Іракського
суспільства порушує норми моралі
(традицій), слід зазначити наступне.

Відповідно до підпункту с) пункту 5
розділу IV "Керівних принципів УВКБ ООН
по оцінці потреб в міжнародному
захисті осіб, шукачів притулку з Іраку",
31 травня 2012 року, HCR/EG/IRQ/12/03 (стор.39),
іракські жінки являються мішенню для
своїх членів сім'ї в силу різних
порушень усталених традиційних чи
релігійних норм, які нібито можуть
кинути тінь на "честь" сім'ї чи племені.

Проте, зі слів позивачки випливає, що
вона не відчуває тиску зі сторони своєї
сім'ї у примусовому шлюбі. Власні
побоювання пов'язує виключно з думкою
(осудом) жінок, які живуть навколо
(сусіди). Однак, попри це, вона заявляє,
що має власне коло спілкування, а
найбільшу проблему для себе бачить в
тому, що через певну нестабільність
ситуації в Багдаді їй страшно ходити на
базар (ринок), де вона спілкується зі
своїми подругами.

Враховуючи наведене, питання загрози
переслідування позивачки як освіченої
незаміжньої жінки-мусульманки з боку
сім'ї та інших жінок, які проживають
поруч, в основному носить моральний
характер та не становить загрози її
життю, безпеці чи свободі, в тому числі,
шляхом застосування щодо неї смертної
кари або виконання вироку про смертну
кару чи тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання.

Також суд звертає увагу на те, що
відповідно до пункту 7 розділу IV
"Керівних принципів УВКБ ООН по оцінці
потреб в міжнародному захисті осіб,
шукачів притулку з Іраку", 31 травня 2012
року, HCR/EG/IRQ/12/03: жінки в Іраку сильно
страждають від тяжкої гуманітарної
ситуації після багатьох років
конфлікту. Жінки, які не перебувають
під опікою чоловіка страждають більше
всього. Згідно традицій, вони повинні
повернутись в свої сім'ї або до родичів
чоловіка, проте родичі, як часто буває,
не в змозі належним чином забезпечити
їм підтримку, враховуючи їх власну
бідність. Більшість самотніх жінок в
Іраку не отримують державної допомоги.
Господарства очолювані жінками часто
покладаються на нерегулярну допомогу
від родичів і сусідів, або пожертви, які
роздають мечеті, їм не вистарчає
засобів для існування і вони
залишаються найбільш незахищеними від
переслідувань, викрадань чи
сексуального насильства особами в
країні.

Під час співбесіди, ОСОБА_1 зазначала,
що її родина належить до заможної
верстви суспільства, і у самої
позивачки також наявні власні кошти
(близько однієї тисячі доларів
щомісячно), також у власності перебуває
нерухоме майно, оренда якого приносить
додатковий дохід.

Крім цього, слід врахувати тісні та
дружні сімейні відносини позивачки зі
своїми родичами та факт проживання
братів заявниці у спокійних районах
Іраку.

Таким чином, у позивачки наявна
можливість досить безпечного
перебування у країні походження як
самостійно, так і під опікою та
захистом своєї родини.

Також позивачка зазначила, що має
власне коло спілкування в країні
походження, а найбільшу проблему для
себе бачить в тому, що через певну
нестабільність ситуації їй страшно
ходити на базар, де вона спілкується зі
своїми подругами.

Знаходять певне підтвердження
посилання позивачки на наявність
небезпеки при поверненні на
батьківщину у зв'язку з загально
нестабільною ситуацією. За матеріалами
про країну походження наявна
інформація про хаотичні терористичні
акти на вулицях Багдада, зокрема, у
велелюдних місцях.

Проте, слід зазначити, що брат
позивачки продовжує працювати та
забезпечує родину. Загалом, Багдад
продовжує жити своїм життям:
функціонують магазини, аптеки, базари,
підприємства, ресторани. Тож швидше за
все, у власному розумінні позивачки
поняття „неспокійна ситуація в Іраку"
ототожнюється з наявністю певної
небезпеки під час масових скупчень
людей.

Відповідно, можна сказати, що загроза
позивачці чи її сім'ї не є більшою, ніж
для інших сімей Багдаду. Тому питання
загрози життю позивачки в умовах
періодичних терористичних актів, у
даній конкретній ситуації, не може бути
достатньою мірою вагомою та
самостійною підставою для надання
заявниці статусу біженця чи особи, яка
потребує додаткового захисту.

У випадку позивачки, виходом з такої
ситуації можуть бути певні обмеження
пов'язані з відвідуванням масових
заходів, уникнення відвідування
скупчення великої кількості людей, а
також, внутрішнє переміщення в межах
держави. Враховуючи тісні сімейні
відносини, а також факт проживання
родичів у спокійних районах Іраку, така
можливість є.

Враховуючи все наведене вище, судом в
результаті розгляду справи не
встановлено наявність у позивачки
обґрунтованих побоювань стати в країні
громадянської належності жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також не
встановлено обставин, які б
підтверджували наявність вірогідної
загрози її життю, безпеці чи свободі в
країні походження через побоювання
застосування саме щодо неї смертної
кари або виконання вироку про смертну
кару чи тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання.

Таким чином, суд погоджується з
рішенням ДМС України про відсутність
умов, передбачених пунктами 1 та 13
частини першої статті 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом щодо статусу біженців 1967
року, для визнання позивачки біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Враховуючи наведене, позовні вимоги до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення від 11 лютого 2014
року №29-14 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та про
зобов'язання визнати Громадянку Іраку
ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства, - задоволенню не
підлягають.

Щодо вимог про визнання дій Управління
Державної Міграційної служби України в
Тернопільській області незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення позивача
про прийняте Державною міграційною
службою України рішення, слід
зазначити наступне.

Відповідно до ч.13 ст.10 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", у
разі якщо центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Форма такого повідомлення визначена в
додатку 29 до Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту та скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства і внутрішніх справ
України від 07.09.2011 № 649, зареєстровано в
Міністерстві і юстиції України 05.10.2011
за № 1146/19884.

Як встановлено вище судом, 17 лютого 2014
року на адресу УДМС у Тернопільській
області повернулася особова справа
заявниці №2013-ТЕ-0007 та вказане рішення
ДМС України від 11 лютого 2014 року.

Керуючись ч.13 ст.10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", 18
лютого 2014 року на адресу позивачки
направлено письмове повідомлення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту за
№03/2047. (а.с.97)

Як встановлено в судовому засіданні
під час дослідження доказів, вказане
повідомлення відповідає формі,
встановленій в додатку 29 до Правил.

У повідомленні зазначено, що рішенням
ДМС України від 11 лютого 2014 року №29-14
громадянці Республіки Ірак ОСОБА_1
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, - відсутні.
Також у повідомленні роз'яснено
порядок оскарження рішення.

Тобто, практично повністю викладено
текст рішення ДМС України від 11 лютого
2014 року.(а.с.96)

Таким чином, управлінням ДМС у
Тернопільській області дотримано
вимог чинного законодавства при
надісланні позивачці повідомлення від
18 лютого 2014 року №03/2047 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту

Разом з тим, суд погоджується з
твердженням адвоката, що переклад
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, на мову, якою
володіє заявник, може мати відповідні
позитивні моменти для особи яка
звернулась за захистом, зокрема,
надасть можливість одразу
зорієнтуватись особі чи погоджуватись
з прийнятим рішенням та виконувати
його, чи оскаржувати у встановленому
порядку.

Проте, вказане може створювати певні
проблеми лише в тому випадку, коли
шукач притулку проживає в місцевості,
де здійснити переклад такого
повідомлення на мову якою він володіє
немає можливості, що може призвести до
пропуску заявником строку на звернення
до суду за захистом. Хоча, в даному
випадку суд звертає увагу на те, що при
настанні вказаних обставин, шукач
притулку вправі просити суд визнати
причини пропуску строку звернення до
суду поважними.

Оскільки переклад вказаного
повідомлення на мову, якою володіє
заявник, чинним законодавством не
передбачено, тому, відсутні підстави
вважати, що відповідач2 порушив вимоги
закону.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

У ч. 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів приходить до висновку,
що відповідачами доведено
правомірність вчинених дій та
прийнятих рішень щодо заявниці, а
відтак, заявлений позов не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.68,71,86,158-163, 167 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України, Управління Державної
міграційної служби України в
Тернопільській області про визнання
неправомірними дій, скасування рішення
та зобов'язання вчинити дії - відмовити
у повному обсязі.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд в порядку і
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

В повному обсязі постанова складена 15
квітня 2014 року.

Головуючий суддя
Баб'юк П.М.

Судді:

Баранюк А.З.

Мандзій О.П.

копія вірна

Суддя
Баб'юк П.М.