Справа № 146/464/14-а
Суддя: Пилипчук О. В.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 146/464/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р.
смт. Томашпіль

Суддя Томашпільського районного суду
Вінницької області Пилипчук О.В.,
розглянув в порядку скороченого
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії-

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії, в якому просить визнати
протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Томашпільському районі в невиплаті
пенсії, згідно постанови
Томашпільського районного суду від 7
липня 2011 року в адміністративній
справі № 2-а-3184/2011, ст. ст. 49, 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
виходячи із розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, а також зобов'язати
Управління пенсійного фонду України в
Томашпільському районі провести
перерахунок пенсії згідно ст.ст. 49, 50, 54
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та ст. 13 ЗУ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» з часу припинення
належних виплат, тобто з вересня 2011
року, із розрахунку прожиткового
мінімуму для непрацездатних громадян
та мінімальної заробітної плати з
наступним перерахунком її згідно змін
чинного законодавства і встановлення
нових розмірів прожиткового мінімуму
для непрацездатних громадян і
мінімальної заробітної плати та
виплатити різницю між перерахованою та
фактично виплаченою сумою пенсії з
часу припинення виплати пенсії в
розмірі, передбаченому ЗУ «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та ст. 13 ЗУ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» по день розгляду
справи в суді. Рішення суду допустити
до негайного виконання.

Адміністративний позов ОСОБА_1
обґрунтував наступним.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою, яка
постраждала від наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії як
інвалід 3-ї групи, є пенсіонером.

Відповідно до експертного
висновку Вінницької регіональної
міжвідомчої комісії № 502 від 23 квітня
2011 року встановлений причинний зв'язок
його хвороб з виконання службових
обов'язків по ліквідації наслідків
аварії на ЧАЕС. Згідно довідки до акту
огляду МСЕК серії 10 ААА № 689213 16 червня
2011 року позивачу видано посвідчення
особи, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії
серії НОМЕР_1, а 17 червня 2011 року видане
посвідчення інваліда війні, а тому на
нього поширюються права та пільги,
встановлені Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильській
катастрофи» та ЗУ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»

Постановою Томашпільського
районного суду від 7 липня 2011 року в
адміністративній справі № 2-а-3184/2011, яка
набрала законної сили (в апеляційному
та касаційному порядку не
оскаржувалася), зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі Вінницької
області здійснити ОСОБА_1 перерахунок
пенсії згідно ст.ст. 49, 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» з
часу призначення із розрахунку
прожиткового мінімуму для
непрацездатних громадян та
мінімальної заробітної плати з
наступним перерахунком її згідно змін
чинного законодавства і встановлення
нових розмірів прожиткового мінімуму
для непрацездатних громадян і
мінімальної заробітної плати.

До вересня 2011 року Управління
Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі виконувало
постанову суду та виплачувало позивачу
пенсію відповідно до вимог Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З вересня 2011 року ОСОБА_1 отримую
пенсію у розмірі меншому, ніж
передбачено ст. ст. 50, 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

В лютому 2014 року позивач
звернувся до ПФУ в Томашпільському
районі із заявою, в якій просив
здійснити з 01 січня 2014 року перерахунок
основної частки його пенсії по
інвалідності внаслідок Чорнобильської
катастрофи (державної пенсії) з
обчисленням її в розмірі шести
мінімальних пенсій за віком,
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю внаслідок Чорнобильської
катастрофи - в розмірі 50 % мінімальної
пенсії за віком, визначених із
законодавчо встановленого
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність та підвищення
пенсії на 30% прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, як
інваліду війни, та виплатити
недоплачену з 01 січня 2014 року по
теперішній час частку його пенсії.
Однак в задоволенні заяви було
безпідставно відмовлено.

ОСОБА_1 вважає, що дії Управління
Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі зі зменшення
розміру пенсії та невиконання ЗУ «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» і
постанови суду є протиправними,
оскільки відповідно до ст. 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Позивач вказує, що згідно з ч. 1
ст. 58 Конституції України закони та
інші нормативно правові акти не мають
зворотної дії в часі, та не можуть
відміняти рішення, які були прийняті
відповідно до Законів, чинних на день
ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст. 70 Закону
України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
Кабінету Міністрів України було надано
право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Вказана норма Закону передбачає
встановлення в абсолютних сумах
розмірів лише тих виплат, вихідним
критерієм розрахунку яких є розмір
мінімальної заробітної плати.
Відповідно, їхня дія не поширюється на
спірні відносини, оскільки розмір
пенсії інвалідам-чорнобильцям
відповідно до п.4 ст.54 ЗУ №796-ХІІ України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" залежить
від розміру мінімальної пенсії за
віком, а не від розміру мінімальної
заробітної плати.

В Рішенні від 9 липня 2007 року N
6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії
громадян), Конституційний Суд України
звернув увагу Верховної Ради України,
Президента України, Кабінету Міністрів
України на необхідність додержання
положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96
Конституції України, статей 4, 27,
частини другої статті 38 Кодексу при
підготовці, прийнятті та введенні в дію
закону про Держбюджет. Ця рекомендація
ґрунтувалася на правових позиціях
Суду, висловлених у зазначеному
Рішенні, відповідно до яких: стаття 38
Кодексу конкретизує вимоги частини
другої статті 95 Конституції України
щодо змісту закону про Держбюджет; у
сукупності вказані статті Кодексу і
Конституції України визначають
вичерпний перелік правовідносин, які
повинні регулюватися законом про
Держбюджет - встановлення тільки
доходів та видатків держави на
загальносуспільні потреби, а тому
закон про Держбюджет не може
скасовувати чи змінювати обсяг прав і
обов'язків, пільг, компенсацій і
гарантій, передбачених іншими законами
України (абзаци четвертий, п'ятий,
шостий, восьмий пункту 4 мотивувальної
частини). У зв'язку з цим Конституційний
Суд України дійшов висновку, що
"зупинення законом про Державний
бюджет України дії інших законів
України щодо надання пільг,
компенсацій і гарантій, внесення змін
до інших законів України, встановлення
іншого (додаткового) правового
регулювання відносин, ніж передбачено
законами України, не відповідає
статтям 1, 3, частині другій статті 6,
частині другій статті 8, частині другій
статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини
другої статті 92, частинам першій,
другій, третій статті 95 Конституції
України" (абзац перший пункту 5
мотивувальної частини) .

В абзаці 3 п. 3.2. мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України № 26-рп/2008 від 27 листопада 2008
року у справі за конституційним
поданням Кабінету Міністрів України
про офіційне тлумачення положення
частини другої статті 95 Конституції
України та словосполучення
"збалансованість бюджету",
використаного в частині третій цієї
статті (справа про збалансованість
бюджету) вказано, що «Аналіз термінів
"баланс", "збалансувати", "бюджет
збалансований" свідчить, що
збалансованість бюджету (держави,
регіону) передбачає рівномірне
(паритетне) співвідношення між його
видатковою і доходною частинами,
дотримання відповідності видатків
доходам, проте не виключає при цьому
можливості прийняття бюджету з
перевищенням видатків над доходами і
навпаки (з дефіцитом або профіцитом)».

В абзацах 2, 3 п.3.3. мотивувальної
частини Рішення № 26-рп/2008 вказано, що
«Закон про Державний бюджет України як
правовий акт, що має особливий
предмет регулювання (визначення
доходів та видатків на
загальносуспільні потреби), створює
належні умови для реалізації законів
України, інших нормативно-правових
актів, ухвалених до його прийняття,
які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед громадянами
і територіальними громадами. Саме у
виконанні цих зобов'язань
утверджується сутність держави як
соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3
Конституції України та принципів
бюджетної системи (стаття 7 Кодексу)
держава не може довільно
відмовлятися від взятих на себе

фінансових зобов'язань, передбачених
законами, іншими нормативно-правовими
актами, а повинна діяти ефективно
і відповідально в межах чинного
бюджетного законодавства».

Розглядаючи питання, щодо
офіційного тлумачення положення
частини другої статті 95 Конституції
України стосовно можливості зупиняти
дію та скасовувати норми законів, які
визначають пільги, компенсації,
гарантії, при встановленні законом
про Державний бюджет України
видатків на загальносуспільні потреби
Конституційний Суд України виходив з
правових позицій, висловлених ним,
зокрема, у Рішенні від 9 липня 2007 року N
6-рп/2007 у справі про соціальні
гарантії громадян та у Рішенні від 22
травня 2008 року N 10-рп/2008 у справі щодо
предмета та змісту закону про
Державний бюджет України. Ці позиції
полягають у тому, що: "закон про
Державний бюджет України як правовий
акт, чітко зумовлений поняттям
бюджету як плану формування та
використання фінансових ресурсів, має
особливий предмет регулювання,
відмінний від інших законів України -
він стосується виключно встановлення
доходів та видатків держави на
загальносуспільні потреби, зокрема і
видатків на соціальний захист і
соціальне забезпечення, тому цим
законом не можуть вноситися зміни,
зупинятися дія чинних законів України,
а також встановлюватися інше
(додаткове) правове регулювання
відносин, що є предметом інших законів
України" (абзац шостий пункту 4
мотивувальної частини Рішення N
6-рп/2007); "законом про Держбюджет не
можна вносити зміни до інших законів,
зупиняти їх дію чи скасовувати їх,
оскільки з об'єктивних причин це
створює протиріччя у законодавстві, і
як наслідок - скасування та
обмеження прав і свобод людини і
громадянина. У разі необхідності
зупинення дії законів, внесення до
них змін і доповнень, визнання їх
не чинними мають використовуватися
окремі закони" (абзаци третій,
четвертий підпункту 5.4 пункту
мотивувальної частини Рішення N
10-рп/2008) (п. 4 регулятивної частини
Рішення № 26-рп/2008).

На Рішення КСУ № 10-рп/2008
послався і Конституційний Суд України
в Рішенні № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року
у справі за конституційними поданнями
49 народних депутатів України, 53
народних депутатів України і 56
народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) пункту 4 розділу VII
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про Державний бюджет України на 2011
рік".

Конституційний Суд України в
Рішенні № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року
ніяким чином не визнав право за
Кабінетом Міністрів України
зменшувати розміри пенсійних виплат,
зокрема розміри державної пенсії,
встановленої ст. 54 ЗУ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а лише визнав таким, що
відповідає Конституції України (є
конституційним), пункт 4 розділу VII
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про Державний бюджет України на 2011 рік"
від 23 грудня 2010 року N 2857-VI з наступними
змінами, оскільки зазначені положення
пункт 4 розділу VII "Прикінцеві
положення" Закону України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік" не
зупиняють дії, не змінюють і не
скасовують якихось норм конкретних
законодавчих актів чи правових актів в
цілому та стосуються процесу виконання
Державного бюджету України на 2011 рік, а
тому узгоджуються зі статтями 95 - 98
Конституції України та статтею 38
Кодексу і є конституційними.

Пункт 4 розділу VII "Прикінцеві
положення" Закону України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік"
узгоджується і з ст. 54 Закону, якою
встановлено, що «Порядок обчислення
пенсії по інвалідності, що настала
внаслідок каліцтва чи захворювання, і
пенсії у зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України».

В абзацах 3,4 п. 7.1 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року,
що «Тлумачення словосполучення
"звуження змісту та обсягу прав і
свобод людини і громадянина", що
міститься в частині третій статті 22
Конституції України, Конституційний
Суд України дав у Рішенні від 22 вересня
2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне
користування земельними ділянками),
згідно з яким "конституційні права і
свободи гарантуються і не можуть бути
скасовані (частина друга), при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод (частина третя).
Скасування конституційних прав і
свобод - це їх офіційна (юридична або
фактична) ліквідація. Звуження змісту
та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.
У традиційному розумінні діяльності
визначальними поняття змісту прав
людини є умови і засоби, які становлять
можливості людини, необхідні для
задоволення потреб її існування та
розвитку. Обсяг прав людини - це їх
сутнісна властивість, виражена
кількісними показниками можливостей
людини, які відображені відповідними
правами, що не є однорідними і
загальними". При цьому Конституційний
Суд України зазначив, що
"загальновизнаним є правило, згідно з
яким сутність змісту основного права в
жодному разі не може бути порушена"
(абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5
мотивувальної частини) .

Отже, як вказує позивач ОСОБА_1,
визнання Законом правових актів
такими, що втратили чинність, зупинення
їх дії, внесення до них змін і доповнень
стосовно закріплених в них прав і
свобод людини і громадянина
Конституційний Суд України вважає
скасуванням або обмеженням цих прав і
свобод».

Частиною 1 ст. 67 Закону України №
796-ХІІ Кабінету Міністрів України
надано право лише підвищувати
конкретні розміри всіх доплат, пенсій і
компенсацій відповідно до зміни
індексу вартості життя і зростання
мінімальної заробітної плати, і жодним
Законом Кабінету Міністрів України не
надано право ці виплати зменшувати.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 ЗУ «Про
судоустрій і статус суддів»
встановлено, що «Єдність системи судів
загальної юрисдикції забезпечується:
забезпеченням Верховним Судом України
однакового застосування судами (судом)
касаційної інстанції норм
матеріального права» а відповідно до
ст. 38 « 1. Верховний Суд України є
найвищим судовим органом у системі
судів загальної юрисдикції.

ОСОБА_1 зазначає, що Верховний Суд
України: переглядає справи з підстав
неоднакового застосування судами
(судом) касаційної інстанції однієї і
тієї ж норми матеріального права у
подібних правовідносинах у порядку,
передбаченому процесуальним законом.»
Верховний Суд України неодноразово
розглядав справи щодо пенсійного
забезпечення «чорнобильців» та
звертав увагу судів на те, що
враховуючи особливий статус громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та
обумовлену цим необхідність їх
адекватного соціального захисту,
Верховна Рада України вже у 2006 році
доповнила Закон України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" статтею 71, в якій
встановлено, що дія положень цього
Закону не може призупинятися іншими
законами, крім законів про внесення
змін до цього Закону (Закон № 231-V від 5
жовтня 2006 року).

Верховним Судом України
зверталася увага і на те, що відповідно
до пункту 6 ч. 1 ст. 92 Конституції
України, виключно законами
визначаються, зокрема, основи
соціального захисту, а статтею 75
Конституції встановлено, що єдиним
органом законодавчої влади в Україні є
парламент - Верховна Рада України.
Конституція не надавала права
парламенту делегувати свої
повноваження іншим державним органам,
а останнім - своїми
нормативно-правовими актами змінювати
положення законів.

Верховний Суд України
неодноразово вказував судам на те, що
при вирішенні справ, щодо пенсійного
забезпечення «чорнобильців»,
необхідно керуватися ЗУ №796-ХІІ
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи," а не
Постановами КМУ.

Крім цього, Вищий
Адміністративний суд України 16 травня
2007 розглянувши у судовому засіданні
в касаційній інстанції
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_5 до Держави Україна в особі
Кабінету Міністрів України (далі - КМ
України) за участі третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог, на
стороні відповідача: Верховного Суду
України, Державного казначейства
України, Державної судової
адміністрації України,
Конституційного Суду України,
Міністерства фінансів України щодо
законності окремих положень постанови
КМ України від 3 вересня 2005 року
(865-2005-п), провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Кабінету
Міністрів України на постанову
Печерського районного суду міста Києва
від 21 грудня 2005 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 7
квітня 2006 року, вказав, що «Конституція
України (254к/96-ВР) в статтях 6 і 19
закріпила принцип законності в
діяльності органів державної влади.

Так, згідно частини другої
статті 6 Конституції України (254к/96-ВР)
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією (254к/96-ВР) межах і
відповідно до законів України.
Частина друга статті 19 Конституції
України (254к/96-ВР) зобов'язує органи
державної влади діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України (
254к/96-ВР ) та законами України.

Зазначені конституційні вимоги
поширюються на всі без винятку органи
державної влади, у тому числі й на
вищий орган в системі виконавчої влади,
яким є Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини
четвертої статті 113 Конституції
України (254к/96-ВР) Кабінет Міністрів
України у своїй діяльності керується
цією Конституцією (254к/96-ВР) та законами
України, прийнятими відповідно до
Конституції ( 254к/96-ВР ) та законів
України.

Доводи представника Кабінету
Міністрів України про порушення
бюджетного законодавства у випадку
задоволення позову колегія суддів до
уваги не приймає, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх функцій та
зобов'язань щодо забезпечення
конституційних гарантій незалежності
та неупередженості суддів».

Звуження об'єму або змісту
права на достатній рівень життя при
ухваленні нових законів є порушенням ч.
3 ст. 22 Конституції України і,
відповідно до ст. 64 Конституції
України, «Конституційні права і
свободи людини і громадянина не можуть
бути обмежені, крім випадків,
передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або
надзвичайного стану можуть
встановлюватися окремі обмеження прав
і свобод із зазначенням строку дії цих
обмежень. Не можуть бути обмежені права
і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27,
28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї
Конституції.»

Статтею 56 Конституції України
встановлено, що «Кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень».

Стаття 58 Конституції України
гарантує, що «Закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи».

За таких обставин в Держави
Україна в особі Кабінету Міністрів
України немає жодних законних підстав
обмежувати мої права та соціальні
гарантії, встановлені ЗУ "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

На це в черговий раз
звертається увага Уряду України в
рішеннях Європейський суду з прав
людини від 20 червня 2013 року в справі
«Цибулько та інші проти України» (Заява
№ 65656/11) та від 18 липня 2013 року в справі
«Москаленко та інші проти України»
(Заява № 1270/12).

Європейський суд з прав людини
в цих рішеннях зазначив, що він не
визнає заяви Уряду України про
відсутність порушень прав заявників та
відхиляє заперечення Уряду про те, що
той діяв згідно Закону України від 14
червня 2011 року «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» та Постанови
Кабінету Міністрів України від 6 липня
2011 року «Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету».

Європейський суд також
зазначив, що «рішення, про які йдеться,
були остаточними і підлягали
виконанню, але не виконувалися
державними органами протягом
тривалого періоду часу, за що вони
залишаються відповідальними.
Нормативне регулювання розподілу
бюджетних коштів не впливає на цю
ситуацію. Більш того, Суд нагадує про
свою усталену практику, згідно з якою
нездатність держави виконувати
рішення через відсутність достатніх
бюджетних коштів не може слугувати
виправданням такого невиконання (див.
рішення від 29 червня 2004 року у справі
«Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine)
заява № 18966/02, пункт 55)».

Таким чином, Європейський суд з
прав людини визнав, що зменшення пенсій
і соціальних виплат Урядом України на
підставі Постанови КМУ від 6 липня 2011 №
745 та Постанови КМУ від 23 листопада 2011
№ 1210, а також на підставі ЗУ «Про
державний бюджет України» 2011-2013 років є
противоправним.

Враховуючи те, що рішення
Євросуду є джерелом права для
українських судів та ухвалені на
виконання Конвенції, ратифікованої
Україною та мають юридичну силу
міжнародного договору, то на підставі
цього рішення можна звертатись до
українських судів з позовами про
визнання протиправним дій Пенсійного
фонду про зменшення пенсій з 01.11.2011 року
та зобов'язання відновити виплату
пенсій в попередньому розмірі, які
виплачувались до застосування Закону
України від 14 червня 2011 року «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» та
Постанови Кабінету Міністрів України
№745 від 6 липня 2011 року «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету»

Крім цього, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 19
грудня 2013 року в справі № К/800/35936/13
вказано, що «безпідставним є посилання
заявника (Управління ПФУ) на те, що
прийняття Закону України «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік» від 19.06.2011
року та постанови КМ від 06.07.2011 року № 745
«Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету України» є
підставою для припинення виконання
постанови суду, оскільки спірні
відносини не були законодавчо
врегульовані Законом України «Про
статус і соціальний захист, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», який є спеціальним щодо
спірних правовідносин.

Відповідно ч. 1 ст. 58 Конституції
України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи»

Позивач ОСОБА_1 вважає, що все
вищевикладене свідчить про
протиправність дій Управління
Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі Вінницької
області щодо невиконання постанови
Томашпільського районного суду від 7
липня 2011 року в справі № 2-а-3184/2011.

Що стосується строку позовної
давності, то ОСОБА_1 зазначає, що в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 29 вересня 2009 року в справі
№ К-684/08 зазначено, що «Колегія суддів
погоджується й з висновком
апеляційного суду про неможливість
обмеження позовних вимог річним
строком, з огляду на те, що частина 3
статті 99 КАС України передбачає
наявність й інших строків для
звернення до адміністративного суду за
захистом порушених прав та інтересів.
Частиною ж 1 статті 76 Закону України
"Про використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку" від 8 лютого 1995
року № 39/95-ВР встановлено, що право на
подання позову про відшкодування
ядерної шкоди (шкоди, спричиненої
Чорнобильською катастрофою),
заподіяної життю і здоров'ю особи,
строком давності не обмежується.

28 березня 2014 року відкрито провадження
у даній справі, сторонам роз'яснено, що
справа буде розглянута у порядку
скороченого провадження, а також
роз'яснено строки розгляду справи.

11 квітня 2014 року Управлінням
Пенсійного фонду України в
Томашпільському районі надіслано до
суду заперечення на позов ОСОБА_1, який
обґрунтовано наступним.

На виконання постанови КМУ № 1210
від 23.11.2011 року «Про підвищення рівня
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з 01.12.2013 року було
проведено черговий перерахунок пенсії
особам, захворювання яких пов'язане з
наслідками аварії на ЧАЕС у зв'язку із
зміною розміру прожиткового мінімуму
для непрацездатних осіб. В результаті
перерахунку ОСОБА_1 встановлено з 01.12.2013
року пенсію в розмірі 2135,25 грн по таких
складових: 1376,05 грн-145% прожиткового
мінімуму для непрацездатних осіб (949
грн основна пенсії); 284,70 грн додаткова
пенсія (949х30%); 284,70 грн-підвищення особі,
прирівняної до інвалідів війни 3 гр
(949х30%);50 грн-цільова грошова допомога
інвалідам 3 гр; 139,80 грн-щомісячна
державна адресна допомога інвалідам з
числа учасників ліквідації наслідків
аварії на ЧАЕС.

З 1 січня 2014 року розмір пенсії не
змінювався, так як Законом України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
встановлено розмір прожиткового
мінімуму для непрацездатних осіб на
рівні 949 грн, тому пенсія ОСОБА_1 була
призначена і виплачується в розмірах,
передбачених чинним пенсійним
законодавством.

Також представник УПФ-головний
спеціаліст-юрисконсульт Шпіклірний
А.Х. зазначає, що фінансове
забезпечення державний соціальних
гарантій здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.
Відповідно до ч.2 ст. 95 Конституції
України, виключно Законом про
Державний бюджет України на
відповідний рік, визначаються будь-які
видатки держави на загальносуспільні
потреби, розмір і цільове спрямування
цих видатків. Згідно п.п. 3,4 ст. 22
Бюджетного кодексу України, управління
отримує бюджетні призначення шляхом їх
затвердження у Закону про державний
бюджет України. Статтею 3 даного
кодексу передбачено, що управління
Пенсійного фонду може здійснювати з
бюджету будь-які бюджетні зобов'язання
та платежі лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
які встановлюються Законом про
Державний бюджет України. Зазначені
норми узгоджуються із ст. 87 Бюджетного
кодексу України, якою передбачено, що
видатки на державні програми з
ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи та соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
здійснюється в порядку і в межах
обсягів призначень, передбачених в
Державному бюджеті України на
відповідні бюджетні програми.

Представник відповідача зазначає, що
правомірність призначених виплат у
вищезазначеному розмірі підтверджує
Рішення КСУ № 20-рп/2011 року від 26.12.2011
року у п.2.2, де зазначається, що КМУ як
вищий орган у системі органів
виконавчої влади наділений
конституційними повноваженнями
спрямовувати і координувати
діяльність міністерств, інших органів
виконавчої влади, до яких належить і
Пенсійний фонд України.

Відповідно до положення про Пенсійний
фонд України бюджет Пенсійного фонду
України затверджує Уряд України. Таким
чином, КМУ є органом, який забезпечує
проведення державної політики у
соціальній сфері, а Пенсійний фонд
України-органом, який реалізує таку
політику, в тому числі за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Представник УПФ вказує, що
Конституційний суд України в Рішенні
від 20.06.2001 року № 10-рп/2001 у справі про
виплату і доставку пенсій та грошової
допомоги вказав, що Основний Закон
України закріплює основоположні
засади права на державну соціальну
допомогу громадянам і відносить до
законодавчого регулювання механізм
його реалізації. Так, в одних законах
безпосередньо встановлено розміри
соціальних виплат, а в інших їх
визначення віднесено до повноважень
КМУ, зокрема до ЗУ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Кабінет Міністрів України є державним
органом, який забезпечує реалізацію
встановлених законами України
соціальних прав громадян, тобто саме
КМУ має право визначати порядок та
розміри соціальних виплат, виходячи з
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Згідно ст. 117 Конституції України,
постанови і розпорядження Кабінету
Міністрів України є обов'язковими до
виконання, тому дані виплати
продовжують проводитися в порядку та в
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України; визначені
постановою КМУ від 06.07.2011 року № 745 та
Постановою КМУ від 23.11.2011 року № 1210.

Розглянувши доводи позовної заяви,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши
фактичні обставини справи, розглянувши
заперечення на позовну заяву, суд
прийшов до наступного.

Так, судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, інвалідом ІІІ групи. Отже,
позивач має право на нарахування та
виплату пенсії по інвалідності у
розмірах, визначених Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 49 названого Закону
пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді
державної пенсії та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
ПФУ в Томашпільському районі із заявою,
в якій просив здійснити з 01 січня 2014
року перерахунок основної частки його
пенсії по інвалідності внаслідок
Чорнобильської катастрофи (державної
пенсії) з обчисленням її в розмірі
шести мінімальних пенсій за віком,
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю внаслідок Чорнобильської
катастрофи - в розмірі 50 % мінімальної
пенсії за віком, визначених із
законодавчо встановленого
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність та підвищення
пенсії на 30% прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, як
інваліду війни, та виплатити
недоплачену з 01 січня 2014 року по
теперішній час частку його пенсії.
Однак в задоволенні заяви ОСОБА_1 було
відмовлено.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України « Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до ст. 50 Закону України « Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» особам,
віднесеним до категорії І,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
відповідних розмірах, зокрема,
інвалідам ІІІ групи у розмірі 50
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст.54 Закону України « Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», визначені підстави та
умови призначення державних пенсій
особам, віднесеним до категорії І та у
зв'язку з втратою годувальника.

Законом України від 28 грудня 2007 року №
107-VI «Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»статтю 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»викладено в новій редакції,
відповідно до якої особам, віднесеним
до категорії 1 - інвалідам IІI групи,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 15 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. Цим же Законом
викладено в новій редакції і статтю 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», відповідно до якої у всіх
випадках розміри пенсій для інвалідів,
щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими для інвалідів, щодо яких
встановлено причинний зв'язок
інвалідності з Чорнобильською
катастрофою по IІI групі інвалідності -
110 процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

В усіх випадках розміри пенсій для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
не можуть бути нижчими для 3-ї групи
інвалідності - 6 мінімальних пенсій за
віком.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10 рп/2008 від 22 травня 2008 року положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
що стосуються виплат, встановлених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними) та втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Із врахуванням викладеного позивач, як
особа, що постраждала від наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС першої
категорії та інвалід ІІІ групи, з 22
травня 2008 року мав право на отримання
державної пенсії в розмірі не нижче 6
мінімальних пенсій за віком,
передбаченому ч. 4 ст. 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»(в редакції
до 28 грудня 2007 року), та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 50 процентів мінімальної пенсії
за віком, передбаченому ч. 1 ст. 50
зазначеного Закону у названій
редакції.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
мають обраховуватися державна та
додаткова пенсія позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку щодо не
взяття до уваги положень ч. 3 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання державної та
додаткової пенсії у встановлених
законом розмірах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, за конституційними
нормами, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, при
визначенні розміру державної та
додаткової пенсії позивачу підлягають
застосуванню ч. 3 ст. 46 Конституції
України, ст. ст. 49, 50 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст. 17
Закону України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії»і ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а не постанови Кабінету
Міністрів України № 530 від 28 травня 2008
року та № 654 від 16 липня 2008 року, які
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав.

Суд виходить з того, що з самого
визначення поняття пенсії випливає, що
щомісячні пенсійні виплати
здійснюються на постійній основі, один
раз на місяць протягом невизначеного
періоду часу. Цей вид виплат не є
строковим, а тому не може бути
призначений на певний строк. У цьому
випадку визначається лише дата, з якої
особа має право на отримання пенсії (чи
її перерахунок). Кінцевий термін або
строк, на який призначається пенсія, не
може встановлюватись, оскільки це
суперечить самому визначенню та суті
пенсії. Тому виплату пенсії не може
бути обмежено будь-яким кінцевим
терміном або строком, оскільки це б
обмежувало право особи на отримання
державної пенсії та щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка повинна виплачуватись
постійно, один раз на місяць протягом
невизначеного часу та без встановлення
будь-якого терміну або календарного
строку виплати пенсії, до настання
обставин, з якими закон пов'язує
припинення виплати такої пенсії чи
виплату її в іншому розмірі.

Зазначена позиція суду апеляційної
інстанції узгоджується із позицією
Верховного Суду України, викладеною у
постанові від 19 березня 2013 року у
справі №21-53а13.

Згідно з ч. 4 ст. 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Окрім того, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд вважає, що при
визначенні розміру пенсій позивачеві
застосуванню підлягають частина перша
статті 50 та частина четверта статті 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не Постанова КМУ, яка
істотно звужує обсяг встановлених
законом прав.

Частиною п'ятою статті 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
передбачено, що порядок обчислення
пенсії по інвалідності, що настала
внаслідок каліцтва чи захворювання, і
пенсії у зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України. Однак, надання законодавцем
такого права Кабінету Міністрів
України не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок, не порушуючи
положень цього Закону, в тому числі й
інших законів, якими встановлено
розміри мінімальної пенсії за віком.

Зі змісту статей 50 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» випливає,
що під час визначення розміру пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, за основу їх
нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Суд вважає, що не слід приймати до уваги
положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в
реалізації позивачем конституційної
гарантії та права на отримання пенсії і
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, виходячи із розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтями 50 та 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до вимог частини третьої
статті 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Отже, підставою для перерахунку пенсії
є встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму і цей
перерахунок здійснюється з дня
встановлення цього мінімуму.

Відповідно до вимог частини першої
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсій за віком встановлюється в
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачу слід визначити
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії
позивачеві повинен проводитись,
виходячи з нового розміру мінімальної
пенсії за віком.

Відповідно ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» інвалідам
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються:
інвалідам I групи - у розмірі 50
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, II
групи - 40 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, III групи - 30 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Нормативні акти органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права та
пільги ветеранів війни передбачені цим
законом є недійсними.

Закон України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
з 06 червня 1996 року містить повне
визнання державою відповідальності за
шкоду здоров'ю, втрату працездатності,
завдану особам постраждалим від
Чорнобильської катастрофи та
зобов'язання держави відшкодувати цю
шкоду в повному обсязі (стаття 13
закону).

Стаття 49 Закону встановлює пенсії по
інвалідності особам, віднесеним до
категорій 1, 2, 3, у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 54
Закону в усіх випадках розміри пенсій
для інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
не можуть бути нижчими: по I групі
інвалідності - 10 мінімальних пенсій за
віком; по II групі інвалідності - 8
мінімальних пенсій за віком; по III групі
інвалідності - 6 мінімальних пенсій за
віком.

Стаття 50 Закону особам віднесеним до
категорії 1 призначає щомісячну
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірах: інвалідам I групи -
100 процентів мінімальної пенсії за
віком; інвалідам II групи - 75 процентів
мінімальної пенсії за віком; інвалідам
III групи - 50 процентів мінімальної
пенсії за віком.

Пенсійне законодавство в Україні
безпосередньо врегульовано Законом
України «Про пенсійне забезпечення» №
1788-XII від 5 листопада 1991 року. Стаття 15
цього закону надає право громадянам,
які постраждали від Чорнобильської
катастрофи, вибирати підстави для
одержання пенсій, але умови, норми та
порядок пенсійного забезпечення,
особливо для інвалідів ЧАЕС, в
відношенні яких держава прийняла на
себе зобов'язання відшкодувати втрату
працездатності, визначаються тільки
Законом.

Стаття 8 КАС України зобов'язує суд при
вирішенні справи по суті керуватися
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.
Звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Статті 21 та 22 Конституції України
гарантують людині, що її права і
свободи, будучі невідчужуваними та
непорушними, не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів, ці
закони, зміни до законів, не
розповсюджуються на вже існуючі права
і свободи людини, якщо вони звужують
зміст та обсяг цих прав і свобод.

11 жовтня 2005 року Конституційний Суд
України в рішенні № 8-рп/2005 (справа про
рівень пенсії і щомісячного довічного
грошового утримання) прямо вказав про
неприпустимість обмеження обсягу прав
людини звуженням обсягу прав і свобод,
яке має прояв в зменшенні кола
суб'єктів, розміру або кількості благ
чи будь-яких інших кількісно
вимірюваних показників використання
прав і свобод.

В рішенні ЕСПЧ по СПРАВІ «ЦИБУЛЬКО ТА
ІНШІ ПРОТИ УКРАЇНИ» CASE OF TSIBULKO AND OTHERS v.
UKRAINE від 20 червня 2013 року зокрема
зазначено:

"13. Щодо низки заяв Уряд стверджував про
відсутність порушень прав заявників.
Він зазначив, що Закон України від 14
червня 2011 року «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» та Постанова
Кабінету Міністрів України від 6 липня
2011 року «Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету»
зменшили суми, що виділяються з
державного бюджету на виконання
судових рішень про сплату соціальних
виплат заявникам і що права заявників
на ці виплати були відповідно зменшені.
Він вважав, що скарги заявників були
неприйнятими як явно необґрунтовані.

14. Суд зазначає, що рішення, про які
йдеться, були остаточними і підлягали
виконанню, але не виконувалися
державними органами протягом
тривалого періоду часу, за що вони
залишаються відповідальними.
Нормативне регулювання розподілу
бюджетних коштів не впливає на цю
ситуацію. Більш того, Суд нагадує про
свою усталену практику, згідно з якою
нездатність держави виконувати
рішення через відсутність достатніх
бюджетних коштів не може слугувати
виправданням такого невиконання (див.
рішення від 29 червня 2004 року у справі
«Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine)
заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд
відхиляє заперечення Уряду щодо
прийнятності скарг заявників,
викладених у Додатку 2, і зазначає, що
вищезгадані скарги не є явно
необґрунтованими відповідно до
підпункту «а» пункту 3 статті 35
Конвенції. Він також зазначає, що ці
скарги не є неприйнятими з будь-яких
інших підстав. Тому вони повинні бути
визнані прийнятими."

Враховуючи те, що рішення Євросуду є
джерелом права для українських судів
та ухвалені на виконання Конвенції,
ратифікованої Україною та мають
юридичну силу міжнародного договору,
то на підставі цього рішення можна
звертатись до українських судів з
позовами про визнання протиправним дій
Пенсійного фонду про зменшення пенсій
з 01.11.2011 року та зобов'язання відновити
виплату пенсій в попередньому розмірі,
які виплачувались до застосування
Закону України від 14 червня 2011 року
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» та Постанови Кабінету Міністрів
України №745 від 6 липня 2011 року «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету»

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Однак, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 29
вересня 2009 року в справі № К-684/08
зазначено, що «Колегія суддів
погоджується й з висновком
апеляційного суду про неможливість
обмеження позовних вимог річним
строком, з огляду на те, що частина 3
статті 99 КАС України передбачає
наявність й інших строків для
звернення до адміністративного суду за
захистом порушених прав та інтересів.
Частиною ж 1 статті 76 Закону України
"Про використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку" від 8 лютого 1995
року № 39/95-ВР встановлено, що право на
подання позову про відшкодування
ядерної шкоди (шкоди, спричиненої
Чорнобильською катастрофою),
заподіяної життю і здоров'ю особи,
строком давності не обмежується, а тому
суд вважає, що ОСОБА_1 не пропущено
строк для звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 19, 46 Конституції України, ст. ст. 49, 50,
53-55, 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», ст. 28 Закону «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. ст. 9, 70, 71, 94, 158, 161-163,
183-2, 186 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Томашпільському районі про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Томашпільському районі щодо невиплати
ОСОБА_1 пенсії, згідно постанови
Томашпільського районного суду від 7
липня 2011 року в адміністративній
справі № 2-а-3184/2011, ст. ст. 49, 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
виходячи із розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Зобов'язати Управління пенсійного
фонду України в Томашпільському районі
провести перерахунок пенсії ОСОБА_1
згідно ст.ст. 49, 50, 54 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та ст. 13 ЗУ
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» з часу
припинення належних виплат, тобто з
вересня 2011 року, із розрахунку
прожиткового мінімуму для
непрацездатних громадян та
мінімальної заробітної плати з
наступним перерахунком її згідно змін
чинного законодавства і встановлення
нових розмірів прожиткового мінімуму
для непрацездатних громадян і
мінімальної заробітної плати з
урахуванням раніше виплачених сум за
вказаний період, а саме нараховувати та
виплачувати ОСОБА_1 належні до сплати
пенсії в розмірі, не меншому ніж шість
мінімальних пенсій за віком, та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю в розмірі п'ятдесяти відсотків
мінімальної пенсії за віком, де розмір
мінімальної пенсії за віком дорівнює
розміру прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, встановленому
Законом про Державний бюджет України
на час виплати пенсій, та виплачувати
до припинення такого права, згідно
ст.ст. 49, 50, 54 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та ст. 13 ЗУ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Виплатити ОСОБА_1 різницю між
перерахованою та фактично виплаченою
сумою пенсії з часу припинення виплати
пенсії в розмірі, передбаченому ЗУ
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та ст. 13 ЗУ
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» по день
розгляду справи в суді з урахуванням
раніше виплачених сум за вказаний
період, а саме, починаючи з вересня 2011
року, шляхом нарахування суми пенсій в
розмірі шести прожиткових мінімумів
для працездатних осіб та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в
розмірі п'ятдесяти відсотків
прожиткового мінімуму, де прожитковий
мінімум для працездатних осіб
встановлений Законом України «Про
прожитковий мінімум» на відповідний
місяць, за відрахуванням вже
виплачених сум за цей період, в тому
числі і за рішенням суду по виплаті
пенсій за цей період.

Допустити негайне виконання постанови
в цілому.

Судові витрати по справі віднести за
рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Томашпільський районний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя:О. В. Пилипчук