Справа № 820/3270/13-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/44477/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В., Іваненко Я.Л.,розглянувши
в порядку письмового провадження
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 18 червня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 серпня 2013 року,

встановив:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив позов
до Державної міграційної служби
України (далі - ДМС України) про
скасування рішення від 29.03.2013 р. № 160-13
та зобов'язання відповідача
переглянути рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтував тим, що рішення ДМС
України про відмову у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, є необґрунтованим
та прийнято без належного вивчення
особової справи заявника та ситуації,
що склалася у країні його
громадянської належності (Сирійській
Арабській Республіці). Зазначив, що у
Сирії відбувається громадянська війна,
сам він є мусульманином-алавітом,
прихильником президента країни, тому у
випадку повернення на Батьківщину його
можуть рекрутувати до лав армії і він
буде змушений вбивати своїх
співгромадян (мусульманів-сунітів).

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 18 червня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 серпня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий судовий розгляд. Скаргу
обґрунтовує доводами, аналогічними
викладеним у позовній заяві.

В запереченні на касаційну скаргу ДМС
України просить залишити судові
рішення без змін, посилаючись на їх
законність і обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за
національністю - араб, за
віросповіданням - алавіт (іслам).

19.04.2012 р. залишив територію Сирії та
транзитом через Об'єднані Арабські
Емірати (м. Дубай) прибув в Україну на
запрошення брата. Державний кордон
України перетнув за короткостроковою
візою терміном дії з 16.04.2012 р. по 16.10.2012 р.
На території України мав реєстрацію
терміном до 20.10.2012 р.

22.10.2012 р. ОСОБА_4 звернувся до Головного
управління ДМС України у Харківській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У заяві зазначив
про наявність у нього побоювань стати
жертвою переслідувань за ознакою
віросповідання та належності до
прихильників Президента Сирії. Свої
побоювання пов'язував з тим, що у Сирії
відбувається громадянська війна між
мусульманами-сунітами та алавітами,
його можуть призвати до армії і змусити
вбивати опозиційних до урядових сил
сунітів, в тому числі мирне населення.

Наказом Головного управління ДМС у
Харківській області від 22.10.2012 р. №
281-о заяву прийнято до попереднього
розгляду, а наказом від 09.11.2012 р. №
298-о прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 29.03.2013 р. № 160-13
ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Згідно з письмовим висновком Головного
управління ДМС України у Харківській
області від 08.02.2013 р., покладеними в
основу оскарженого рішення ДМС
України, твердження заявника щодо
існування загрози його життю на
батьківщині не є обґрунтованими.
Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
заявника, а також досвіду осіб, що
знаходяться у подібному положенні в
країні походження, свідчить, що не
існує розумної можливості того, що саме
заявникові буде спричинено шкоду у
разі його повернення до країни
громадянської належності. Держава,
громадянином якої є заявник,
забезпечує його права і заявник
користується захистом органів
офіційної влади країни. Отже, заявник
не потребує міжнародного захисту та не
є біженцем.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За приписами частин першої і п'ятої
статті 5 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" (в редакції Закону
від 08.07.2011 р. № 3671-VI) особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка на законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, внаслідок яких вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Пунктом 164 зазначеного
міжнародно-правового акта передбачено,
що особи, які змушені залишити країну
походження в результаті внутрішніх та
міжнародних озброєних конфліктів,
зазвичай не розглядаються як біженці в
розумінні Конвенції 1951 року і
Протоколу 1967 року. Конвенція не
застосовується до конфліктів між
групами, що змагаються, чи за
відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

У країнах, де військова служба є
обов'язковою, факт ухилення від цього
обов'язку або непокора, як правило,
визнаються порушенням, за яке законом
передбачена відповідальність. Що
стосується дезертирства, то воно
завжди і в усіх країнах - обов'язковою
або ні є військова служба -
розглядається як злочин. Покарання
залежить від країни і зазвичай його
застосування не розглядається як форма
переслідування. Побоювання
переслідування або покарання за
дезертирство чи ухилення від призову
самі по собі не є обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань (пункт 167 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців).

Як вбачається з протоколів співбесід
від 06.11.2012 р., 21.11.2012 р., 25.01.2013 р., позивач
не навів жодного факту дискримінації,
погроз та переслідувань за релігійною
чи політичною ознакою. Він ніколи не
перебував членом політичної,
релігійної, військової або громадської
організації, не був причетним до
інцидентів із застосуванням фізичного
насильства. У країні походження
позивач отримав національний паспорт,
здобув освіту, мав можливість
працювати. З 2002 року по 2005 рік проходив
строкову військову службу. Сирію
покинув легально, в той час, коли
військовий конфлікт вже тривав, має
можливість повернутися на батьківщину.
Рідні позивача живуть у безпечному
районі Сирії (м. Латакія), старші брати
працюють, батьки отримують пенсію,
позивач має можливість регулярно з
ними спілкуватися. Проблемність
проживання у Сирії пов'язує з
гуманітарною кризою (дорогі продукти
харчування, відсутність
електропостачання тощо). В Україну
приїхав до брата з метою
працевлаштування, одруження і бажанням
жити у спокійній країні. Звернення до
органу міграційної служби мотивував
закінченням строку реєстрації.

За наведених обставин суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, що позивач користується
захистом країни свого походження, яку
він залишив не через побоювання за своє
життя та задля отримання міжнародного
захисту, а в пошуках країни, кращої для
життя.

У зв'язку з цим колегія суддів
погоджується із судами в тому, що
аналіз матеріалів особової справи і
поведінки ОСОБА_4 у їх сукупності не дає
підстав вважати, що він прибув в
Україну саме з метою уникнення стати
жертвою переслідувань у країні своєї
громадянської належності та не дає
підстав кваліфікувати його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 18
червня 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 серпня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Головчук С.В. Іваненко
Я.Л.