Справа № 2а-9015/11/2670
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-9015/11/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Санін
Суддя-доповідач: Собків
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Державної
служби з питань національної
культурної спадщини та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Євроофісбуд» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
жовтня 2011 року у справі за
адміністративним позовом Заступника
прокурора м. Києва до Державної служби
з питань національної культурної
спадщини, третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Євроофісбуд» про визнання
протиправним та скасування висновку
№22-1864/35 від 29.06.2010 р.,-

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора м. Києва звернувся
до Окружного адміністративного суду м.
Києва із адміністративним позовом до
Державної служби з питань національної
культурної спадщини, третя особа
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Євроофісбуд, в якому
просив визнати протиправним та
скасувати висновок Державної служби з
питань національної культурної
спадщини № 22-1864/35 від 29.06.2010 р. про
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки по вул.
Стрітенській, 10 в Шевченківському
районі міста Києва для будівництва,
експлуатації та обслуговування
офісного комплексу з паркінгом.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
жовтня 2011 року адміністративний позов
задоволено повністю.

Відповідач та третя особа не
погоджуючись з прийнятим рішенням суду
звернулися з апеляційними скаргами, в
яких зазначають, що оскаржувана
постанова суду не відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
а саме, судом першої інстанції неповно
з'ясовано та не доведено обставини, що
мають значення для справи, висновки
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просять скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким повністю відмовити в
задоволенні вимог даного позову.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 29
червня 2010 року Державною службою з
питань національної культурної
спадщини було видано висновок у формі
листа №22-1864/35, в якому відповідач
погодив проект землеустрою щодо
відведення Товариству з обмеженою
відповідальністю «Євроофісбуд»
земельної ділянки по вул. Стрітенській,
10 в Шевченківському районі м. Києва для
будівництва, експлуатації та
обслуговування офісного комплексу з
паркінгом (надалі - Висновок №22-1864/35).

02 лютого 2011 року прокуратурою м. Києва
було внесено протест на Висновок
№22-1864/35 з вимогою про його скасування.

Листом Державної служби з питань
національної культурної спадщини
№22-383/35 від 21.02.2011 року було відмовлено в
задоволенні протесту прокурора
№05/4-30-вих-11 від 02.02.2011 року з посиланням
на відсутність підстав для скасування
Висновку №22-1864/35.

Заступник прокурора м. Києва не
погоджується з підставами для відмови
в задоволенні поданого ним протесту та
вказує на порушення відповідачем вимог
чинного законодавства України та
положень Конвенції про охорону
Всесвітньої культурної спадщини і
природної спадщини, затверджених на
Генеральній конференції ООН (ЮНЕСКО)
від 16.11.1972 року.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Правові, організаційні, соціальні та
економічні відносини у сфері охорони
культурної спадщини з метою її
збереження, використання об'єктів
культурної спадщини у суспільному
житті, захисту традиційного характеру
середовища в інтересах нинішнього і
майбутніх поколінь, регулюються
Законом України «Про охорону
культурної спадщини» від 8 червня 2000
року № 1805-III.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено,
що об'єкт культурної спадщини -
визначне місце, споруда (витвір),
комплекс (ансамбль), їхні частини,
пов'язані з ними рухомі предмети, а
також території чи водні об'єкти
(об'єкти підводної культурної та
археологічної спадщини), інші природні,
природно-антропогенні або створені
людиною об'єкти незалежно від стану
збереженості, що донесли до нашого часу
цінність з археологічного,
естетичного, етнологічного,
історичного, архітектурного,
мистецького, наукового чи художнього
погляду і зберегли свою автентичність.
Зона охорони пам'яток - встановлювані
навколо пам'ятки охоронна зона, зона
регулювання забудови, зона
охоронюваного ландшафту, зона охорони
археологічного культурного шару, в
межах яких діє спеціальний режим їх
використання.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про охорону культурної спадщини», усі
пам'ятки археології, в тому числі ті, що
знаходяться під водою, включаючи
пов'язані з ними рухомі предмети, є
державною власністю. Землі, на яких
розташовані пам'ятки археології,
перебувають у державній власності або
вилучаються (викуповуються) у державну
власність в установленому законом
порядку, за винятком земельних ділянок,
на яких розташовуються пам'ятки
археології - поля давніх битв.

Частиною 1 статті 32 Закону України «Про
охорону культурної спадщини»
передбачено, що з метою захисту
традиційного характеру середовища
окремих пам'яток, їх комплексів
(ансамблів), історико-культурних
заповідників, історико-культурних
заповідних територій навколо них мають
встановлюватися зони охорони пам'яток:
охоронні зони, зони регулювання
забудови, зони охоронюваного
ландшафту, зони охорони археологічного
культурного шару. Межі та режими
використання зон охорони пам'яток
визначаються відповідною
науково-проектною документацією і
затверджуються відповідним органом
охорони культурної спадщини. Порядок
визначення та затвердження меж і
режимів використання зон охорони
пам'яток та внесення змін до них
встановлюється центральним органом
виконавчої влади у сфері охорони
культурної спадщини.

Відповідно до статті 34 Закону України
"Про охорону культурної спадщини",
території пам'яток, охоронних зон,
заповідників, музеїв-заповідників,
охоронювані археологічні території
належать до земель
історико-культурного призначення,
включаються до державних земельних
кадастрів, планів землекористування,
проектів землеустрою, іншої
проектно-планувальної та
містобудівної документації.

В силу статті 53 Земельного Кодексу
України (в редакції, чинній на момент
прийняття спірних рішень), до земель
історико-культурного призначення
належать землі, на яких розташовані: а)
історико-культурні заповідники,
музеї-заповідники, меморіальні парки,
меморіальні (цивільні та військові)
кладовища, могили, історичні або
меморіальні садиби, будинки, споруди і
пам'ятні місця, пов'язані з історичними
подіями; б) городища, кургани, давні
поховання, пам'ятні скульптури та
мегаліти, наскальні зображення, поля
давніх битв, залишки фортець,
військових таборів, поселень і стоянок,
ділянки історичного культурного шару
укріплень, виробництв, каналів, шляхів;
в) архітектурні ансамблі і комплекси,
історичні центри, квартали, площі,
залишки стародавнього планування і
забудови міст та інших населених
пунктів, споруди цивільної,
промислової, військової, культової
архітектури, народного зодчества,
садово-паркові комплекси, фонова
забудова.

Згідно частини 1 статті 20 Земельного
Кодексу України, віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

Пунктом 37 частини 1 статті 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачено, що виключно на
пленарних засіданнях міської ради
вирішується питання щодо прийняття
рішень про організацію територій і
обєктів природно-заповідного фонду
місцевого значення та інших територій,
що підлягають особливій охороні;
внесення пропозицій до відповідних
державних органів щодо оголошення
природних та інших обєктів, що мають
екологічну, історичну, культурну або
наукову цінність, памятками природи,
історії або культури, які охороняються
законом.

Так 16 липня 1979 року виконавчий комітет
Київської міської Ради народних
депутатів прийняв рішення № 920 "Про
уточнення меж історико-культурних
заповідників і зон охорони пам'яток
історії та культури в м. Києві".

Указом Президії Верховної Ради УРСР
від 4 жовтня 1988 року N 6673-ХІ була
ратифікована Конвенція про охорону
всесвітньої культурної і природної
спадщини, прийнята ЮНЕСКО 16 листопада
1972 року.

В грудні 1990 року 14 сесія Комітету
всесвітньої спадщини внесла до Списку
всесвітньої спадщини ЮНЕСКО перший
український об'єкт під назвою
"Софійський собор у Києві та прилеглі
монастирські будівлі, Києво-Печерська
лавра". При цьому Міжнародна рада з
питань пам'яток і визначних місць
(ІКОМОС) звернула увагу на необхідність
визначення буферної зони навколо
ансамблів та дотримання Україною на
майбутнє норм будівництва, сумісних з
винятковим характером ансамблю
Софійського собору з метою створення
умов для існування пам'ятки такого
рівня.

Указом Президента України від 11 жовтня
1994 №587/94 "Про національні заклади
культури" було надано статус
національного закладу культури -
державному історико-архітектурному
заповіднику "Софійський музей" (м. Київ),
який надалі іменується Національний
заповідник "Софія Київська".

Також, згідно з Указом Президента
України від 15 січня 1996 №58/96, функції
управління майном Національного
заповідника "Софія Київська" здійснює
Державний комітет України у справах
містобудування і архітектури.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.12.2001 р. N1761 до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України у розділі
"пам'ятки археології" було занесено
Культурний шар Города Ярослава в межах
вул. Костельної, майдану Незалежності,
вулиць Новопушкінської (зараз Бориса
Грінченка), Прорізної, Ярославів Вал,
Львівської площі". Цією ж постановою до
розділу "Заповідники" занесений
"Національний заповідник "Софія
Київська".

Розпорядженням Київської міської
державної адміністрації від 17.05.2002 року
№ 979 внесені зміни і доповнення до
рішення виконкому Київської міської
ради народних депутатів від 16.07.1979 року
№ 920 "Про уточнення меж
історико-культурних заповідників і зон
охорони пам'яток історії та культури в
м. Києві". Згідно з додатком 1 Город
Ярослава знаходиться в архітектурній
охоронній зоні в межах вул. Костьольна,
майдан Незалежності, вул. Бориса
Грінченка, Прорізна, Ярославів Вал
(зовнішні схили), Львівська площа, схили
Старокиївської гори, а Комплекс
пам'яток архітектури Софійського
монастиря (включаючи частину території
Національного заповідника "Софія
Київська") знаходиться в межах пл.
Софійська, вул. Володимирська, пров.
Георгіївський, вул. Стрілецька, пров.
Рильський.

Для збереження історико-культурної
цінності і художніх якостей
архітектурного ансамблю Софійського
собору та його домінуючої ролі в
центральній історичній частині міста
наказом Міністерства культури і
туризму України від 23.12.2005 року № 1076
затверджено Охоронну зону ансамблю
споруд Софійського собору, її межі та
режими, з урахуванням відповідних
міжнародних вимог.

Постановою Кабінету Міністрів України
№500 від 13 травня 1996 року "Про
національний заповідник "Софія
Київська" затверджено Положення про
Національний заповідник "Софія
Київська", перелік об'єктів нерухомої
культурної спадщини Національного
заповідника "Софія Київська", а також
заходи щодо реставрації, завершення
упорядкування та використання об'єктів
Національного заповідника "Софія
Київська".

Наказом Міністерства культури і
туризму України за № 1076 від 23 грудня 2005
року, у відповідності до статті 5 Закону
України "Про охорону культурної
спадщини" та з урахуванням рішення
Науково-методичної ради з охорони
культурної спадщини Міністерства
культури і туризму (протокол № 5 від 23
листопада 2005 року), затверджено межі та
режим охоронної зони ансамблю споруд
Софійського собору у м. Києві,
визначені науково-проектною
документацією, розробленою Державним
науково-дослідним інститутом теорії та
історії архітектури і містобудування
та погодженою у встановленому порядку.

26 квітня 2007 року межі охоронної зони
ансамблю споруд Софійського собору у м.
Києві були затверджені рішенням
Київської міської ради № 477/1138 "Про
внесення змін до рішення Київської
міської ради від 27 січня 2005 року № 11/2587
"Про правила забудови м. Києва".

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1761 "Про занесення
пам'яток історії, монументального
мистецтва та археології національного
значення до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України"
затверджено, що культурний шар Города
Ярослава (розвинуте середньовіччя,
Київська Русь, м. Київ, в межах вул.
Костельної, майдану Незалежності,
вулиць Новопушкінської (зараз Бориса
Грінченка), Прорізної, Ярославів Вал,
Львівської площі) є пам'яткою
археології національного значення.

Як було зазначено вище, спірна земельна
ділянка по вул. Стрітенській, 10 в
Шевченківському районі міста Києва
знаходиться в межах території пам'ятки
археології Культурного шару Города
Ярослава та охоронної зони комплексу
Софії Київської, що перебуває на
державному обліку як пам'ятка
архітектури загальнодержавного
значення та внесений до Реєстру
всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Пунктом 172 Настанов, що регулюють
виконання Конвенції про охорону
всесвітньої спадщини ЮНЕСКО,
передбачено, що країна-учасник має
інформувати Комітет всесвітньої
спадщини через Секретаріат ЮНЕСКО про
наміри розпочати або дозволити в зоні,
що охороняється Конвенцією, значні
роботи по відновленню чи нове
будівництво, які могли б вплинути на
цінність об'єкта всесвітньої спадщини
(Україна як держава, що внесла пам'ятку
„Софія Київська-Києво-Печерська лавра"
до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО,
відповідно до ст.4 Конвенції
добровільно взяла визначені
Конвенцією зобов'язання).

Проте, як вбачається з рекомендацій
ІКОМОС 32 СОМ 7В.111; 32 СОМ 8В.68; 32 СОМ 8D; 33
СОМ 7В.125 та 34 СОМ 7В.103 ,взяті на себе
зобов'язання Україна не виконує.

При цьому, у своєму рішенні 34 СОМ 7В.103
(Бразіліа, 2010) ІКОМОС висловив глибоке
занепокоєння з приводу того, що не було
накладено мораторій на ряд проектів,
доки у міському генеральному плані
містобудування не буде враховано
належне використання територій цих
об'єктів, і знову запропонував
державі-учасниці Україні зупинити ці
проекти через відсутність узгодження з
нормативними вимогами та їх
потенційний негативний вплив на
визначну універсальну цінність
об'єкта, та затвердити новий міський
Генеральний план зі збереження об'єкта
та його буферної зони. Одночасно
Україні наданий строк до 1-го лютого 2011
р. для подання на розгляд Центру
всесвітньої спадщини звіту про стан
збереження об'єкта, а також про те, що
було зроблено для виконання раніше
наданих рекомендацій (32 СОМ 7В.111; 32 СОМ
8В.68; 32 СОМ 8D; 33 СОМ 7В.125), для розгляду
Комітетом на 35-й сесії у 2011 р. з метою
розгляду можливого включення об'єкта,
за відсутності значного прогресу, до
Списку об'єктів, що знаходяться під
загрозою.

Разом з тим, відповідачем при складанні
спірного Висновку № 22-1864/35 від 29.06.2010 р.
не було дотримано вимоги статті 150
Земельного кодексу України, де
передбачено, що до особливо цінних
земель відносяться, зокрема, землі
природно-заповідного фонду та землі
історико-культурного призначення,
вилучення яких для
несільськогосподарських потреб не
допускається, за винятком випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Так в силу ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу
України, земельні ділянки особливо
цінних земель, що перебувають у
державній або комунальній власності,
можуть вилучатися (викуплятися) для
будівництва об'єктів
загальнодержавного значення, доріг,
ліній електропередачі та зв'язку,
трубопроводів, осушувальних і
зрошувальних каналів, геодезичних
пунктів, житла, об'єктів
соціально-культурного призначення,
нафтових і газових свердловин та
виробничих споруд, пов'язаних з їх
експлуатацією, за постановою Кабінету
Міністрів України або за рішенням
відповідної місцевої ради, якщо
питання про вилучення (викуп) земельної
ділянки погоджується Верховною Радою
України.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання недійсними
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування про
надання (передачу) земельних ділянок
громадянам та юридичним особам. Такі
порушення є підставою для притягнення
до відповідальності відповідно до
закону громадян та юридичних осіб,
винних у порушенні порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель (ст.21 Земельного
Кодексу України).

Оскільки спірна земельна ділянка по
вул. Стрітенській, 10 в Шевченківському
районі міста Києва за основним
цільовим призначенням належить до
категорії земель історико-культурного
призначення і відноситься до особливо
цінних земель, стосовно яких законом
встановлюється особливий порядок
утримання, використання, охорони та
забудови, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для погодження проекту
землеустрою щодо відведення даної
земельної ділянки для будівництва,
експлуатації та обслуговування
офісного комплексу з паркінгом
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Євроофісбуд.

Отже, вищевикладене свідчить про
протиправість висновку Державної
служби з питань національної
культурної спадщини № 22-1864/35 від 29.06.2010
р. про погодження проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки по
вул. Стрітенській, 10 в Шевченківському
районі міста Києва для будівництва,
експлуатації та обслуговування
офісного комплексу з паркінгом.

За таких обставин, заявлені позивачем
вимоги колегія суддів знаходить
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Державної служби з
питань національної культурної
спадщини та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євроофісбуд» -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.