Справа № 2а-9340/10/2670
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2014 року № 2а-9340/10/2670
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Пащенка К.С., при секретарі судового
засідання Іконніковій О.Ю., розглянувши
у порядку письмового провадження
адміністративну справуза
позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_1доДержавної податкової
інспекції у Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовною заявою, в якій просив визнати
повідомлення-рішення відповідача від
Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.01.2011 у справі № 2а-9340/10/2670, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.11.2011, у задоволені позову
відмовлено у повному обсязі.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 11.03.2014 постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.01.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.11.2011 скасовано, а справу
направлено на новий розгляд до суду
Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 21.03.2014 вказану справу
прийнято до розгляду.
В процесі розгляду справи позивач
збільшив свої позовні вимоги, в яких
просив визнати нечинними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити позов у повному
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував та
просив відмовити у задоволенні
Крім того, під час судового розгляду
допитано в якості свідка з
попередженням про кримінальну
відповідальність за порушення ст.ст. 384,
385 КК України ОСОБА_2.
Не зважаючи на належне повідомлення
про час та місце розгляду справи
відповідач явку своїх представників у
судове засідання 15.04.2014 не забезпечив, з
урахуванням чого адміністративна
справа відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС
України розглядається у порядку
письмового провадження на підставі
наявних у ній доказів.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
18.06.2009 за результатами планової виїзної
перевірки дотримання вимог
податкового та валютного ФОП ОСОБА_1 за
період з 15.04.2008 року по 31.12.2008 ДПІ у
Оболонському районі м. Києва
(правонаступником є ДПІ у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві) складено Акт №
338/17-4-НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки), яким
встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1
п. 7.4, пп. 7.5.3 п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6, п. 9.4
ст. 9 Закону України «Про податок на
додану вартість» та, як наслідок,
позивачу донараховано податок на
додану вартість на загальну суму у
На підставі Акту перевірки та за
наслідками процедури
адміністративного оскарження
податковим органом прийняті спірні
податкові повідомлення-рішення від
зв'язку з порушенням пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.3
п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6, п. 9.4 ст. 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість», позивачу визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 135719 грн., а
також до позивача застосовано штрафні
Водночас, з аналізу Акту перевірки
видно, що підставою для висновку
відповідача про порушення позивачем
пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.3 п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6,
п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на
додану вартість» та, як наслідок,
донарахування позивачу податку на
додану вартість на загальну суму у
розмірі 135719 грн. стало, по-перше,
встановлена ним нікчемність договору
фінансового лізингу транспортних
засобів від 29.02.2008 № 4 у зв'язку з тим, що
на момент його укладення позивач не був
суб'єктом підприємницької діяльності,
по-друге, складання на підставі
вказаного договору акту
прийому-передачі транспортних засобів
№ 1 та податкової накладної № 87 в
період, коли позивач не був
зареєстрований платником ПДВ, а саме
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
Згідно з ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним та
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.
При цьому суд зауважує, що вчинення
платником податків дій, що мають своїм
результатом одержання податкової
вигоди (звільнення від оподаткування,
зменшення бази або ставки
оподаткування, одержання права на
залік або відшкодування податку на
додану вартість тощо), саме по собі не
означає, що відповідні правочини були
вчинені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
Тому, для встановлення факту вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, зокрема, з метою ухилення
від сплати податків, необхідно
встановити необґрунтованість
отриманої платником податків
податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.
При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі
внаслідок ухилення від сплати) не може
бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.
Оскільки наслідки в податковому обліку
платника створюють лише реально
вчинені господарські операції, тобто
такі, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах, то факт
виконання поставки товару входить до
предмету доказування у справі.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
За змістом інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту
здійснення господарської операції
оцінюватися повинні відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 у
справі № 21-47а10.
Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
29.02.2008 між ПП «Транссервіс-3» та
громадянином ОСОБА_1 укладено договір
фінансового сублізінгу транспортних
засобів, який згідно п. 1.2 є попередньою
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 182 ГК України за
попереднім договором суб'єкт
господарювання зобов'язується у певний
строк, але не пізніше одного року з
моменту укладення попереднього
договору, укласти основний
господарський договір на умовах,
передбачених попереднім договором.
Попередній договір повинен містити
умови, що дозволяють визначити предмет,
а також інші істотні умови основного
договору. До укладення попередніх
договорів не застосовується загальний
порядок укладення господарських
договорів. Відносини щодо укладення
попередніх договорів регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 635 ЦК України встановлено,
що попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Законом може бути
встановлено обмеження щодо строку
(терміну), в який має бути укладений
основний договір на підставі
попереднього договору. Істотні умови
основного договору, що не встановлені
попереднім договором, погоджуються у
порядку, встановленому сторонами у
попередньому договорі, якщо такий
порядок не встановлений актами
цивільного законодавства. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для основного договору, а
якщо форма основного договору не
встановлена, - у письмовій формі.
Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК
України особи, які вчиняють правочин,
мають право обумовити настання або
зміну прав та обов'язків обставиною,
щодо якої невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).
З пояснень представника позивача судом
встановлено, що такою обумовленою
сторонами відкладальною обставиною
була реєстрація позивача в якості
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи-підприємця.
10.04.2008 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична
особа-підприємець Державним
реєстратором Оболонської районної у м.
Києві державної адміністрації,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
підтвердженням чого є наявна в
матеріалах справи довідка з ЄДРПОУ.
В подальшому, між ПП «Транссервіс-3» та
позивачем укладено договір
фінансового сублізінгу транспортних
засобів № 4, датований 29.02.2008,
відповідно до п. 1.1 якого ПП
«Транссервіс-3» (Сублізингодавець)
зобов'язується передати ФОП ОСОБА_1
(Сублізингоодержувач) на визначений
строк за плату автобетонозмішувачі
АБС-9 (шассі КАМАЗ 6520) в кількості двох
При цьому, з пояснень представника
позивача судом встановлено, що при
складанні вказаного договору
сублізингу № 4 була допущена механічна
помилка стосовно дати його складання -
29.02.2008, натомість останній був
укладений 31.05.2008.
Водночас, зважаючи на те, що публічний
порядок держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а ухилення від сплати
податків, на факт якого відповідач
посилається, є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України, суд
вважає, що за обставин, які склалися у
даній справі, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст.
71 КАС України відповідачем таких
доказів надано не було. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 03.04.2012 у справі № К-9574/08.
Поряд з цим, вказані в акті податкового
органу недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні правочинів, не є підставою
для визнання правочинів нікчемними,
оскільки, чинне законодавство не
встановлює таких підстав нікчемності
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Разом з тим, податковим органом не
надано документальних підтверджень
відсутності фактичного виконання ПП
«Транссервіс-3» господарських операцій
за спірним договором, наявності факту
узгодженості його дій з ФОП ОСОБА_1 з
метою незаконного отримання
податкових вигод або обізнаності
позивача з такими діями ПП
Таким чином, твердження відповідача
про нікчемність укладених позивачем з
ПП «Транссервіс-3» правочинів є
необґрунтованим належними засобами
доказування припущеннями, оскільки,
позиція податкового органу щодо
суперечності спірного договору
інтересам держави не підкріплена
належними доказами чи відповідними
судовими рішеннями. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
Більш того, такі висновки податкового
органу не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
Крім того, одним з основних завдань
органів державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях. Аналогічна
правова позиція викладена, зокрема, в
ухвалі Вищого адміністративного суду
Водночас, 14.05.2008 позивач зареєстрований
як платник податку на додану вартість,
номер свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість
100115850, що підтверджується наявною в
матеріалах справи копією такого
За змістом п. 14 Положення про
реєстрацію платників податку на додану
вартість, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 01.03.2000 № 79 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 03.04.2000 за № 208/4429, датою
податкової реєстрації платником
податку на додану вартість є дата
включення особи до Реєстру. Під час
реєстрації датою видачі Свідоцтва, яка
зазначається у Свідоцтві, є дата
податкової реєстрації.
Відповідно до п. 6.2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 30.05.1997 № 165 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 23.06.1997 за № 233/2037 (далі -
Порядок № 165), податкова накладна дає
право покупцю, зареєстрованому як
платник податку, на включення до
податкового кредиту витрат по сплаті
податку на додану вартість.
На виконання умов зазначеного договору
фінансового сублізингу транспортних
засобів № 4 між сторонами вказаного
договору було складено акт
прийому-передачі № 1, а також ПП
«Транссервіс-3» виписало позивачу
податкову накладну № 87 на загальну
суму у розмірі 1219000 грн., в тому числі
ПДВ у розмірі 203166,67 грн.
Судом не приймається до уваги
твердження відповідача про те, що на
підставі вказаного договору акт
прийому-передачі транспортних засобів
№ 1 та податкова накладна № 87 складені
саме 01.05.2008, а не 31.05.2008, оскільки,
по-перше, з пояснень представника
позивача судом встановлено, що при
складанні таких акту та податкової
накладної була допущена механічна
помилка стосовно дати їх складання -
замість 31.05.2008 помилково зазначено
01.05.2008, що також підтверджується
відповідними показаннями свідка
ОСОБА_2, яка допомагала позивачу
складати та подавати до податкового
органу відповідні документи та
податкову звітність у спірний період,
по-друге, зазначення у вказаній
податковій накладній № 87 номера
свідоцтва про реєстрацію позивача в
якості платника податку на додану
вартість виключає можливість її
складення 01.05.2008, з огляду на те, що про
наведений номер позивачу стало відомо
лише після фактичного отримання (17.05.2008)
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.
Як видно з матеріалів справи, на момент
підписання акту прийому-передачі
транспортних засобів від 31.05.2008 № 1 та
податкової накладної від 31.05.2008 № 87,
юридична особа ПП «Транссервіс-3» не
була припинена, доказів існування
вироків суду у кримінальних справах,
якими б встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
надано.

Також судом не приймається до уваги
посилання відповідача на те, що з 08.05.2008
позивачем були прийняті на посади
водіїв наймані працівники та на
транспортні засоби, отримані за
договором сублізингу отримані
тимчасові реєстраційні талони, а
30-31.05.2008 та 09-10.06.2008 позивачем надавались
транспортні послуги ТОВ
«Бетон-Комплекс» без наявності
відповідної ліцензії, а також, що
позивач здійснював у період з 18.06.2008 по
12.08.2008 сублізингові платежі згідно
договору № 4 від 31.05.2008 за березень,
квітень та травень 2008 року, оскільки,
будь-яких доказів на підтвердження
вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2
ст. 71 КАС України, відповідачем суду не
надано, по-друге, вказані обставини за
висновком суду не впливають на право
позивача сформувати податковий кредит
на підставі належним чином оформленої
податкової накладної або митної
декларації, за умови дотримання
законодавчо встановлених вимог до їх
оформлення.

Таким чином, судом встановлено, що
правочини між позивачем та ПП
«Транссервіс-3» були укладені з метою
здійснення передбаченої
законодавством підприємницької
діяльності, наявність у позивача та ПП
«Транссервіс-3» умислу на укладення
вказаного договору з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, відповідачем не
доведено, натомість судом встановлено
факт здійснення відповідних
господарських операцій, а тому вказані
правочини не можуть розглядатись як
нікчемні з мотивів їх завідомої
суперечності інтересам держави і
суспільства відповідно до ст. 228 ЦК
України.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з п. 1.7, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 пп. 7.5.1
п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту будь-які
витрати зі сплати податку, які не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями, а у разі
імпорту робіт (послуг) - актом прийняття
робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

При цьому в пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів із банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків із використанням
кредитних дебетових карток чи
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у Законі України
«Про податок на додану вартість»
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
10.01.2012 у справі № К-18460/10.

Відповідно до змісту пп. 7.2.3 та 7.2.4 п. 7.2
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про
податок на додану вартість» реєстрація
платника податку на додану вартість
діє до дати її анулювання.

Відповідно до п. 2 Порядку № 165
податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у
розмірі 135719 грн. була віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту на підставі податкової
накладної від 31.05.2008 № 87, виписаної ПП
«Транссервіс-3». На момент складання
вказаної податкової накладної ПП
«Транссервіс-3» було включене до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців, а
також зареєстроване платником податку
на додану вартість відповідно до
чинного законодавства, з урахуванням
чого суд приходить до висновку про
наявність у нього права на складання
податкових накладних. Аналогічна
правова позиція викладена у постанові
Вищого адміністративного суду України
від 10.01.2012 у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цієї особи
на час вчинення спірних операцій є
свідченням наявності у неї необхідного
обсягу правосуб'єктності для
здійснення таких операцій, тоді як
перевірка проведення такої реєстрації
з дотриманням вимог законодавства
перебуває поза межами можливого
контролю платника. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
03.05.2012 у справі № К/9991/11271/12.

Таким чином, сума податку на додану
вартість у розмірі 135719 грн., віднесена
позивачем до податкового кредиту,
підтверджується податковою накладною
від 31.05.2008 № 87, оформленою відповідно до
вимог ст. 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» та Порядку № 165.

Відповідно до правової позиції
Верховного суду України, викладеної в
постанові від 29.10.2010 у справі за позовом
ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції Закарпатської
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення, та
Вищого адміністративного суду,
викладених в ухвалах від 29.03.2012 у справі
№ К/9991/1617/11 та від 09.04.2012 у справі №
К-46073/09, несплата продавцем або його
контрагентами ПДВ до бюджету, у разі
фактичного здійснення господарської
операції, не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та не є
підставою для позбавлення останнього
права на відшкодування цього податку.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платників та інших
учасників правовідносин у сфері
економіки. У зв'язку з цим презюмується,
що дії платника, результатом яких є
отримання податкової вигоди,
вважаються економічно виправданими, а
відомості, що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні.

Подання платником до контролюючого
органу усіх належним чином оформлених
первинних документів, передбачених
податковим законодавством, з ціллю
отримання податкової вигоди є
підставою для її отримання, якщо
податковий орган не доведе
неправдивість, недостовірність або
суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.

Однак у даній справі податковим
органом не доведено існування таких
обставин. Аналогічна правова позиція
викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
20.06.2013 у справі № К/800/12455/13.

При дотриманні контрагентом
законодавчо встановлених вимог щодо
оформлення відповідних документів
підстави для висновку про
недостовірність або суперечливість
відомостей, зазначених у таких
податкових накладних, відсутні, якщо не
встановлені обставини, що свідчать про
обізнаність покупця про зазначення
продавцем недостовірних відомостей.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
04.07.2013 у справі № К/9991/65870/12, від 05.09.2013 у
справі № К/800/13176/13, від 12.09.2013 у справі №
К/800/15523/13.

Враховуючи викладене, формування
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість на підставі
виписаної ПП «Транссервіс-3»
податкової накладної від 31.05.2008 № 87, за
висновком суду, є правомірним та
повністю відповідає вимогам чинного
законодавства, у зв'язку з чим
викладений в Акті перевірки висновок
ДПІ у Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
порушення позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.3
п. 7.5 ст. 7, пп. «в» п. 9.6, п. 9.4 ст. 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» є необґрунтованим та таким,
що не відповідає чинному законодавству
та дійсним обставинам справи, а
винесені на його підставі спірні
податкове повідомлення-рішення від
25.06.2009 № /0, від 28.09.2009 № /1 та
від 22.02.2010 № /3 - безпідставними та
неправомірними.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішень
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи відмовлено у
наданні податкових вигод, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у
справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі
№ К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності винесення ним
спірних податкових повідомлень-рішень.

Дослідивши обставини справи,
проаналізувавши вищезазначені правові
норми, суд приходить до висновку, що
вимоги позивача є обґрунтованими і
підлягають задоволенню повністю.

Водночас, зміст принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі,
передбачений ч. 4 ст. 11 КАС України,
зобов'язує адміністративний суд до
активної ролі у судовому засіданні, в
тому числі і до уточнення змісту
позовних вимог, з наступним обранням
відповідного способу захисту
порушеного права.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне захистити порушені права
позивача шляхом визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
25.06.2009 № /0, від 28.09.2009 № /1 та
від 22.02.2010 № /3, прийнятих
Державною податковою інспекцією у
Оболонському районі м. Києва
(правонаступником є Державна податкова
інспекція у Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві).

Позивач про присудження судових витрат
на його користь з Державного бюджету
України не просив.

Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1)
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 25.06.2009 №
/0, від 28.09.2009 № /1 та від 22.02.2010
№ /3, прийняті Державною
податковою інспекцією у Оболонському
районі м. Києва (правонаступником є
Державна податкова інспекція у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві).

Постанова відповідно до ч.ч. 1, 3, 4
ст. 254 КАС України набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня її проголошення, а у
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України або прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч. 4
ст. 167 КАС України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя К.С. Пащенко