Справа № 2а-3565/12/0970
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
Справа №
876/5488/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Макарика В.Я., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до заступника
начальника Управління - начальника МГБ
УМВС України в Івано-Франківській
області Кизимишина М.Й. про визнання
неправомірними дій та зобов'язання
вчинити дії,

встановив:

У грудні 2012 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача заступника
начальника Управління - начальника МГБ
УМВС України в Івано-Франківській
області Кизимишина М.Й., в якому просив :
1) визнати неправомірними дії
відповідача по відмові підтвердити або
спростувати законність паспорта
ОСОБА_3, на основі якого була посвідчена
довіреність ВР № 723106 від 29 березня 2011
року; 2) зобов'язати відповідача надати
позивачу згадану в п.1 публічну
інформацію.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
25.12.2012 року в задоволенні позову
відмовлено.

З цією постановою суду не погодився
позивач і оскаржив її в апеляційному
порядку. Вважає апелянт, що постанова
суду винесена із невідповідністю
висновків суду обставинам справи, а
тому постанова суду підлягає
скасуванню з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт посилається на те, що суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про заборону надавати
зацікавленій особі публічну
інформацію про підтвердження
громадянства України, правдивості
паспорта та місце проживання особи.

За наслідками апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 25.12.2012 року і
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
та межі апеляційної скарги, вважає, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
звернувся до начальника УМВСУ в
Івано-Франківській області із
письмовою заявою від 17.11.2012 року про
надання публічної інформації, в якій
просив надати йому офіційну інформацію
стосовно того чи ОСОБА_3 є громадянкою
України, який справжній номер її
паспорта і в якому населеному пункті
України вона зареєстрована. Згадану
інформацію позивач просив надати в 7-ми
денний строк в рекомендованому
поштовому відправленні (а.с. 7).

За результатами розгляду вказаної вище
заяви Управлінням МВС України в
Івано-Франківській області надано
позивачу письмову відповідь № 20/Б-1 від
22.11.2012 року за підписом заступника
начальника Управління - начальника МГБ
УМВС України в Івано-Франківській
області Кизимишина М.Й., де вказано, що
запитувана позивачем інформація не
підлягає розголошенню і не може бути
надана позивачу, оскільки відомості
про особу являються конфіденційними і
відповідно до Законів України «Про
інформацію» та «Про захист
персональних даних» не підлягають
поширенню без попередньої згоди цієї
особи, крім випадків визначених
законом і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту, прав та свобод людини (а.с. 8).

Суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо безпідставності
заявлених позовних вимог, з
врахуванням наступного.

Статтею 5 Закону України «Про
інформацію» передбачено, що кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна порушувати
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Відповідно до ст. 20 вказаного Закону, за
порядком доступу інформація
поділяється на відкриту інформацію та
інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім
тієї, що віднесена законом до
інформації з обмеженим доступом.

Згідно ст. 21 цього Закону, інформацією з
обмеженим доступом є конфіденційна,
таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом.

Крім цього, згідно ст. 10 вказаного вище
Закону, інформація про фізичну особу є
одним із видів інформації, за її
змістом.

Інформацією про фізичну особу
(персональні дані) вважаються
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована (ст.
11 вказаного Закону). До конфіденційної
інформації про фізичну особу належать,
зокрема, дані про її національність,
освіту, сімейний стан, релігійні
переконання, стан здоров'я, а також
адреса, дата і місце народження. Цією ж
статтею передбачено, що не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини.

З врахуванням наведеного вище, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що запитувана
позивачем у заяві від 17.11.2012 року
інформація про ОСОБА_3, зокрема, про її
громадянство, паспортні дані та місце
проживання, являється інформацією про
фізичну особу (персональними даними),
тобто є конфіденційною інформацією і
віднесена законом до інформації з
обмеженим доступом.

Таким чином, є безпідставними вимоги
позивача про надання йому
конфіденційної інформації про фізичну
особу ОСОБА_3, за відсутності на це її
згоди.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
враховує, що статтею 1 Закону України
«Про доступ до публічної інформації» (в
редакції на час розглядуваних
правовідносин) визначено, що публічна
інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Статтею 6 цього Закону визначено, що
конфіденційна інформація являється
публічною інформацією з обмеженим
доступом.

Конфіденційна інформація, згідно ст. 7
вказаного Закону, - це інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень, та яка може
поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов.
Розпорядники інформації, визначені
частиною першою статті 13 цього Закону,
які володіють конфіденційною
інформацією, можуть поширювати її лише
за згодою осіб, які обмежили доступ до
інформації, а за відсутності такої
згоди - лише в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

Згідно ст. 10 вказаного Закону, обсяг
інформації про особу, що збирається,
зберігається і використовується
розпорядниками інформації, має бути
максимально обмеженим і
використовуватися лише з метою та у
спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють
інформацією про особу, зобов'язані,
зокрема, використовувати її лише з
метою та у спосіб, визначений законом.

Статтею 22 цього Закону передбачено, що
розпорядник інформації має право
відмовити в задоволенні запиту,
зокрема, у випадку коли інформація, що
запитується, належить до категорії
інформації з обмеженим доступом
відповідно до частини другої статті 6
цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
встановив, що Управлінням МВС України в
Івано-Франківській області у наданій
позивачу письмовій відповіді № 20/Б-1
від 22.11.2012 року правомірно зазначено, що
запитувана позивачем інформація не
підлягає розголошенню і не може бути
надана позивачу, оскільки відомості
про особу ОСОБА_3 являються
конфіденційними і відповідно до
Законів України «Про інформацію» та
«Про захист персональних даних» не
підлягають поширенню без попередньої
згоди цієї особи, крім випадків
визначених законом і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту, прав та свобод людини.

З врахуванням наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що постанова суду першої
інстанції від 25.12.2012 року прийнята за
результатами повного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
відповідають обставинам справи, а тому
немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
грудня 2012 року в адміністративній
справі за позовом ОСОБА_1 до заступника
начальника Управління - начальника МГБ
УМВС України в Івано-Франківській
області Кизимишина М.Й. про визнання
неправомірними дій та зобов'язання
вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
В.Я. Макарик

Н.М. Судова-Хомюк