Справа № 1527/2574/12
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 1527/2574/12

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Мунтян О.О. Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Кравця О.О.,
Шеметенко Л.П.

за участю секретаря судового засідання
- Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
виконавчого комітету Одеської міської
ради на постанову Суворовського
районного суду м. Одеси від 16 липня 2012
року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Одеської міської ради, третя особа
ОСОБА_2 про скасування рішення
відповідача № 169 від 04 травня 1995 року
про надання земельної ділянки у
постійне користування, -

ВСТАНОВИВ:

16 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до Суворовського районного суду м.
Одеси з адміністративним позовом до
виконавчого комітету Одеської міської
ради, третя особа ОСОБА_2, в якому
просив суд скасувати рішення
відповідача № 169 від 04 травня 1995 року
про надання у постійне користування
ОСОБА_2 земельної ділянки загальною
площею 614 кв.м. для обслуговування
житлового будинку та господарчих
споруд за адресою АДРЕСА_1

Ухвалою від 14 червня 2012 року
Суворовський районний суд м. Одеси
поновив позивачу строк звернення до
суду (а.с. 60).

Постановою від 16 липня 2012 року
Суворовський районний суд м. Одеси в
повному обсязі задовольнив
адміністративний позов.

Не погоджуючись з постановою суду
виконавчий комітет Одеської міської
ради подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати оскаржену постанову
та ухвалити нову, якою відмовити у
задоволенні адміністративного позову
в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги
апелянт обґрунтовує тим, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального і процесуального права,
оскільки позивач належними та
допустимими доказами не довів свого
права власності, чи права постійного
користування за земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1 та на нерухоме майно,
яке розташоване на цій земельній
ділянці, на час прийняття оскарженого
рішення, тобто станом на травень 1995
року.

Апеляційна скарга не містить
заперечень на ухвалу Суворовського
районного суду м. Одеси від 14 червня 2012
року, як то встановлено ч. 2 ст. 185 КАС
України.

За таких обставин апелянт вважає,
що при прийнятті 04 травня 1995 року
рішення № 169, виконавчим комітетом не
були порушенні права, свободи чи
інтереси позивача, оскільки на той час
позивач не мав жодних прав, свобод чи
інтересів щодо земельної ділянки
переданої у постійне користування
третій особі по справі ОСОБА_2

ОСОБА_1 надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу в яких, з посиланням
на дотримання судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а оскаржену
постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про задоволення
позовних вимог суд першої інстанції
встановив, що Договором про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку по
праву особистої приватної власності
посвідченого державним нотаріусом
Четвертої Одеської державної
нотаріальної контори 16 червня 1957 року
та зареєстрованого за № 8379
Житлово-комунальним відділом
Виконавчого комітету Ленінської
районної ради депутатів у безстрокове
користування ОСОБА_3 виділено земельну
ділянку, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 567 кв.м.,
згодом адресу змінено на: АДРЕСА_1 (а.с.
9-15).

Зазначений Договір посвідчено в т.ч. на
підставі Рішення Виконкому Ленінської
районної ради депутатів за № 196 від 26
березня 1957 року «Про відвід земельних
ділянок громадянам під індивідуальну
житлову забудову»(а.с. 12).

Також суд першої інстанції встановив,
що на зазначеній земельній ділянці за
АДРЕСА_1 належний користувач ОСОБА_3
розпочав будівництво житлового
будинку із господарськими спорудами,
який згодом як недобудований об'єкт
нерухомого майна перейшов у власність
ОСОБА_4, за Договором купівлі-продажу
укладеним 20.05.1964 року, яка в свою чергу
набула права користування зазначеною
земельною ділянкою.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 20 червня 2007 року, яке
набрало законної сили 02 липня 2007 року,
встановлено, що ОСОБА_5, померлий
ІНФОРМАЦІЯ_1., батько позивача по даній
справі ОСОБА_1, на підставі рішення
Ленінського районного суду м. Одеси від
09 грудня 1986 року був власником Ѕ частки
домоволодіння за АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Зазначеним рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 20 червня 2007
року за позивачем за даним позовом
ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2
частку домоволодіння за АДРЕСА_1 у
порядку спадкування за Законом після
смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.
ОСОБА_5.

Право власності ОСОБА_1 зареєстровано
КП «ОМБТІ та РОН»за № 41372 в книзі: 284-54
згідно Витягу за № 16839743 від 28.11.2007 року
(а.с. 6).

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 120
Земельного Кодексу України за № 2768-3
від 25.10.2001 року, суд першої інстанції
встановив, що позивач у справі ОСОБА_1,
набувши право власності на частку у
вищевказаному нерухомому майні, набув
права користування відповідною
часткою земельної ділянки,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином суд першої інстанції
встановив, що домоволодіння за АДРЕСА_1
на земельній ділянці площею 567 кв.м.
станом в т.ч. з 1986 року та станом на 1995
рік включно перебувало у частковій
власності, при цьому право постійного
користування земельною ділянкою на
якій розташовано дане домоволодіння
переходило у різні роки до нових
співвласників у відповідності до вимог
Закону у порядку визначеному Договором
про надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку по
праву особистої приватної власності
посвідченого державним нотаріусом
Четвертої Одеської державної
нотаріальної контори 16 червня 1957 року
та зареєстрованого за № 8379, який не
скасовано, недійсним у встановленому
Законом порядку не визнаний.

При цьому Рішенням Виконавчого
комітету Одеської міської ради за № 169
від 04 травня 1995 року «Про надання гр.
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 614
кв.м., АДРЕСА_1 в постійне користування
для обслуговування житлового будинку
та господарських споруд» земельна
ділянка за АДРЕСА_1, із збільшеною
площею на 47 кв.м., за рахунок земель
територіальної громади м. Одеси, у
цілому загальною площею 614 кв.м.
передана у постійне користування
третій особі по даній справі ОСОБА_2
(а.с. 5).

Суд першої інстанції встановив, що
право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку
домоволодіння за АДРЕСА_1
зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН»за № 41372
в книзі 284-54 19 квітня 2007 року на підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Одеси від 13 листопада 1996 року, що
підтверджується Витягом за № 14307576 (а.с.
8).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що на час
винесення Виконавчим комітетом
Одеської міської ради оскаржуваного
Рішення ОСОБА_2 не набула права на
передачу їй у постійне у користування
навіть і частки земельної ділянки за
АДРЕСА_1

Також суд першої інстанції зауважив,
станом на час винесення оскаржуваного
рішення Виконавчого комітету Одеської
міської ради за № 169 від 04 травня 1995
року, домоволодіння за АДРЕСА_1
перебувало у спільній частковій
власності, відповідно станом на 1995 рік
зазначеним Рішенням було порушено
законні права та інтереси ОСОБА_5, як
співвласника даного домоволодіння,
померлого 06.01.2000 року, та відповідно
станом на час розгляду справи порушує
права та законі інтереси позивача у
справі ОСОБА_1, як співвласника та
відповідно землекористувача частки
земельної ділянки за АДРЕСА_1,
відповідної до частки у нерухомому
майні, а отже підлягає скасуванню, як
таке яке винесено із порушенням вимог
ст.ст. 19, 30 ЗК України в редакції 1990
року.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
ОСОБА_1, розглянувши та обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга може бути
задоволена.

Апеляційний суд встановив, що
рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради № 169 від 04 травня
1995 року ОСОБА_2 надана земельна ділянка
площею 614 кв. м. по АДРЕСА_1 у постійне
користування для обслуговування
жилого будинку та господарчих споруд
(а.с. 25).

При цьому, на час прийняття
рішення № 169 від 04 травня 1995 року ОСОБА_2
була спадкоємцем за заповітом,
померлого у 1993 році ОСОБА_6, який у свою
чергу успадкував все майно від своєї
дружини ОСОБА_4 померлої у 1975 році, яка у
свою чергу у 1964 році придбала у гр.
ОСОБА_3 недобудований будинок по
АДРЕСА_1 у м. Одесі.

Таким чином, ОСОБА_2, відповідно до
вимог ст. ст. 128 ЦК України від 18.07.1963 р.,
ст. ст. 11, 12, 13 Закону України «Про
власність» від 07.02.1991 р. які були
чинними у 1993 році, фактично
користуючись успадкованим майном,
набула право власності на нього, що в
подальшому було підтверджено судовим
рішенням по справі № 2-821/1996 від 13
листопада 1996 року (а.с. 8).

З урахуванням тих же норм закону,
ОСОБА_5, спадкоємцем якого є позивач по
цій справі, фактично користуючись Ѕ
частиною будинку АДРЕСА_1, на підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Одеси від 09 грудня 1986 року, набув право
власності на Ѕ частиною будинку
АДРЕСА_1.

Як на час набуття права власності
на нерухоме майно ОСОБА_5 - 1986 р., так і на
час набуття права власності на
нерухоме майно ОСОБА_2 - 1993 р., чинне
законодавство не містило положень щодо
моменту набуття права власності з часу
його реєстрації, як то передбачено
Цивільним кодексом України від 16.01.2003 р.

Таким чином, є помилковим
висновок суду першої інстанції щодо
відсутності у ОСОБА_2 у 1995 році права на
отримання земельної ділянки у
користування у зв'язку з відсутністю у
неї права власності на нерухоме майно,
яке розташоване на цій земельній
ділянці. Чинне на той час
законодавство зобов'язувало власників
нерухомого майна зареєструвати свої
право власності, але не пов'язувало
момент виникнення права власності з
його реєстрацією.

Також апеляційний суд зазначає,
що відповідно до ч. 3 ст. 3, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7,
п. 1 ч. 1 ст. 10, ст. 19, ст. 67 Земельного
кодексу України від 18.12.1990 р., чинного на
час прийняття оскарженого рішення -
травень 1995 р., виконавчий комітет
Одеської міської ради наділений правом
надання громадянам у постійне
користування земельних ділянок для
будівництва індивідуальних жилих
будинків, господарських будівель,
гаражів і дач.

При цьому норми Земельного кодексу
України від 18.12.1990 р. не ставлять у
залежність право отримання земельної
ділянки у постійне користування, з
наявністю у громадян нерухомого майна
на земельній ділянці.

Апеляційний суд встановив, що позивач
по справі ОСОБА_1 набув право власності
на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1, 28
листопада 2007 року з моменту державної
реєстрації цього права, на підставі
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 20.06.2007 р. по справі № 2-1110/2007
(а.с. 6).

Таким чином, на час прийняття
оскарженого рішення - травень 1995 року
позивач по справі ОСОБА_1 не був
власником нерухомого майна,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Ні позовна заява, ні письмові
заперечення на апеляційну скаргу не
містять пояснень позивача по справі
ОСОБА_1, які саме його права, інтереси чи
свободи, станом на 04 травня 1995 року,
були порушені виконавчим комітетом
Одеської міської ради при прийнятті
рішення № 169.

Помилковим є висновок суду першої
інстанції щодо порушення прав позивача
по справі ОСОБА_1, як спадкоємця ОСОБА_5,
оскільки на час прийняття оскарженого
рішення 04 травня 1995 року ОСОБА_1 не
набув статусу спадкоємця.

Також помилковим є застосування судом
першої інстанції норм Земельного
кодексу України від 25.10.2001 року,
оскільки цей кодекс зворотньої дії у
часі не має та прийнятий пізніше, ніж
оскаржене рішення.

Окрім іншого, апеляційний суд
вважає за необхідне зазначити, що
земельна ділянка площею 614 кв. м. по
АДРЕСА_1 у м. Одесі, оскарженим рішенням
лише передана у постійне користування
третій особі по цій справі, проте
залишається у власності громади міста
Одеси, що у свою чергу не позбавляє
позивача ОСОБА_1 права на звернення до
Одеської міської ради із заявою про
надання у користування земельної
ділянки для обслуговування належного
йому нерухомого майна, тобто для
реалізації права наданого йому ст. 391
ЦК України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
висновку про порушення судом першої
інстанції норм матеріального права, що
призвело до ухвалення неправильного
судового рішення, у зв'язку з чим,
відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 УКАС України,
це є підставою для задоволення
апеляційної скарги, скасування
оскарженої постанови та ухвалення
нового судового рішення про відмову у
задоволенні адміністративного позову
в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 70, 71, 195, 196, п. 3 ч. 1
ст. 198, п. 4 ч. 1ст. 202, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5ст.
254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого
комітету Одеської міської ради
задовольнити.

Постанову Суворовського районного
суду м. Одеси від 16 липня 2012 року
скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили після її проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня складання судового рішення в
повному обсязі.

Повний текст судового рішення
складений 11 квітня 2014 року.

Головуючий: суддя
С.Д Домусчі

суддя
О.О.Кравець

суддя
Л.П.Шеметенко