Справа № 2а-6621/10/1370
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 р.
Справа № 9104/31949/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
судді Клюби В. В.

суддів:
Рибачука А. І., Хобор Р. Б.

з участю секретаря судового
засідання Сідельник Г. М.

представника позивача
Штангрет У. Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2010 року по справі №2а - 6621/10/1370 за
адміністративним позовом управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова до
Відділу державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання дій
протиправними та скасування постанови,
-

УСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України у
Личаківському районі м. Львова
звернулось до Львівського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області і просило визнати
неправомірними дії відповідача та
скасувати постанову ВП №18121436 від 14
червня 2010 року про накладення штрафу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у
Підрозділі примусового виконання
рішень Відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області на виконанні
перебуває виконавчий лист №2а - 2037,
виданий 12 березня 2010 року Личаківським
районним судом м.Львова, яким
зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Личаківському районі м.
Львова здійснити нарахування
щомісячної доплати до пенсії ОСОБА_1,
встановлену ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
розрахунку встановленого Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
провести відповідну виплату за період
із 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та
із 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року
за мінусом 579 гривень 30 коп..

17 червня 2010 року позивачу надійшла
постанова державного виконавця ВП
№18121436 від 14 червня 2010 року про
накладення на боржника (позивача по
справі) штрафу за невиконання судового
рішення у розмірі 510 гривень.

Вважає, що оскаржувана постанова є
безпідставною, оскільки фінансування
державних соціальних гарантій,
передбачених Законом України "Про
соціальний захист дітей війни", повинно
здійснюватися із державного бюджету.
Проте, таких коштів не було виділено, а
кошти Пенсійного фонду України повинні
використовуватися виключно на виплату
пенсій. Також, законодавством не
визначено поняття "мінімальна пенсія
за віком", як розрахункова величина для
обчислення виплат, передбачених
Законом України "Про соціальний захист
дітей війни". При цьому, мінімальний
розмір пенсії за віком, визначений ст. 28
ч. 3 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" застосовується виключно
для визначення розміру пенсій,
призначених згідно цього ж Закону. Крім
того, позивач звернувся до суду із
заявою про роз'яснення судового
рішення, що є підставою для зупинення
виконавчого провадження.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2010 року в задоволенні
адміністративного позову Управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова до
Відділу державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання дій
протиправними та скасування постанови
відмовлено.

Позивач не погодився із таким судовим
рішенням і подав на постанову суду
першої інстанції апеляційну скаргу до
Львівського апеляційного
адміністративного суду, у якій з
посиланням на неповне з'ясування
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
суду першої інстанції і прийняти нову
постанову про задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилається на те, що у позовній
заяві позивачем були в повній мірі
викладені обставини, які свідчать про
неможливість виконання постанови суду
про зобов'язання вчинити дії і
відповідно, про відсутність підстав
для накладення штрафу за невиконання
судового рішення. Проте, судом першої
інстанції безпідставно не враховано
доводи, викладені на підтвердження
обставин, що обґрунтовують позовні
вимоги.

В судовому засіданні представник
особи, яка подала апеляційну скаргу
(позивача по справі) підтримав доводи
апеляційної скарги і вважає, що ці
доводи підтверджують незаконність та
необґрунтованість постанови суду
першої інстанції, що в свою чергу є
підставою для її скасування та
ухвалення нового судового рішення.

Відповідач в судове засідання
представника не направив, а також не
прибула в судове засідання стягувач у
виконавчому провадженні, хоча вказні
особи належним чином та у
встановленому законом порядку
повідомлялися про дату, час та місце
судового засідання апеляційного суду.

При цьому, відповідач тьа ОСОБА_1 не
надіслали апеляційному суду
клопотання про відкладення розгляду
справи, а також апеляційний суд не
вбачає підстав для визнання
обов'язкової участі представника
відповідача та стягувача в
апеляційному розгляді.

Вказані обставини у відповідності до
ст. 196 ч. 4 Кодексу адміністративного
судочинства України не перешкоджають
апеляційному розгляду справи в
судовому засіданні без участі
представника відповідача.

Вислухавши в судовому засіданні суддю -
доповідача, доводи представника особи,
яка подала апеляційну скаргу,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
правильність правової оцінки судом
першої інстанції обставин справи, а
також застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення
та умотивовуючи свої висновки, суд
першої інстанції виходив з того, що
твердження позивача про відсутність
відповідних бюджетних асигнувань на
виплату підвищення до пенсії як
«дитині війни» за судовими рішеннями
не заслуговують на увагу і не свідчать
про неможливість виконання судового
рішення, оскільки відсутність
бюджетного фінансування цих виплат не
перешкоджає проведенню відповідного
перерахунку та не звільняє позивача
від обов'язку по виконанню судового
рішення.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із таким висновком суду
першої інстанції з урахуванням
наступного.

Як було встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій і підтверджено
матеріалами справи 19 березня 2010 року
державним виконавцем Підрозділу
примусового виконання рішень Відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області на підставі виконавчого листа
№2а - 2037, виданого 12 березня 2010 року
Личаківським районним судом м.Львова,
винесено постанову ВП №18121436 про
відкриття виконавчого провадження. У
відповідності до вищевказаного
виконавчого листа позивач, як боржник
у виконавчому провадженні,
зобов'язаний здійснити нарахування
щомісячну доплату до пенсії ОСОБА_1,
встановлену ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
розрахунку встановленого Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
розміру мінімальної пенсії за віком та
провести відповідну виплату за період
із 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та
із 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року
за відрахуванням 579 гривень 30 коп..

Відповідачу було надано строк для
добровільного виконання судового
рішення до 26 березня 2010 року.

Позивачем подано клопотання про
зупинення виконавчого провадження у
зв'язку із зверненням 01 квітня 2010 року
до суду із заявою про роз'яснення
судового рішення.

14 червня 2010 року відповідачем винесено
постанову ВП №18121436 про накладення на
позивача штрафу у розмірі 510 гривень за
невиконання судового рішення у
встановлений строк.

Вказані обставини підтверджуються
постановою про накладення штрафу від 14
червня 2010 року, а також не
заперечуються сторонами по справі.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам особи, яка
подала апеляційну скаргу, колегія
суддів апеляційного суду виходить із
наступного.

У відповідності до ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. ст. 3, 18 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень державною виконавчою
службою здійснюється на підставі
виконавчих документів, визначених цим
Законом, які у свою чергу є підставою
для відкриття виконавчого провадження
за заявою стягувача.

Згідно ст. 5 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець здійснює необхідні заходи
щодо своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення (далі -
виконавчий документ), у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
виконавчого документа до виконання і
цей документ відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, та
пред'явлений до виконання до органу
державної виконавчої служби за
належним місцем виконання рішення.
Державний виконавець у триденний строк
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. В
постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти днів,
та попереджає боржника про примусове
виконання рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом.

Статтею 76 вказаного Закону
передбачено, що після відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, який зобов'язує боржника
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, державний виконавець
відповідно до статті 24 цього Закону
визначає йому строк добровільного
виконання рішення.

У разі невиконання без поважних причин
цих вимог державний виконавець
застосовує до боржника штрафні санкції
чи інші заходи, передбачені
законодавством, і призначає новий
строк виконання.

Згідно ст. 87 цього ж Закону у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, які можуть бути
виконані лише боржником, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу в розмірі від двох до десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, на посадових осіб - від десяти
до двадцяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян і на
боржника - юридичну особу - від двадцяти
до тридцяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
призначає новий строк для виконання.

З урахуванням встановлених судом
фактичних обставин справи та доказів,
поданих на обґрунтування обставин,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги та заперечення, положення
Кодексу адміністративного судочинства
України та Закону України «Про
виконавче провадження» колегія суддів
апеляційного суду вважає, що у даному
випадку підтвердженим є факт
невиконання судового рішення у строк,
визначений державним виконавцем.

Тому відповідно до ст. 87 Закону України
про виконавче провадження відповідач
правомірно наклав штраф на позивача, як
боржника у виконавчому провадженні.

Суд першої інстанції, при вирішенні
даного публічно правового спору
врахував закладений у ст. 129
Конституції України принцип
обов'язковості рішень та їх виконання,
зазначивши його в оскаржуваному
судовому рішенні.

Колегія суддів апеляційного суду не
погоджується із доводами апеляційної
скарги, зокрема, щодо відсутності
фінансування передбачених судовим
рішенням та виконавчим документом
виплат, а також щодо відсутності
законодавчого визначення поняття
«мінімальна пенсія за віком», як
обставин, що виключали можливість
виконання судового рішення та які в
свою чергу спростовують висновки суду
першої інстанції, так як судове рішення
у встановленому законом порядку
набрало законної сили та підлягало
виконанню. В судовому засіданні
вказана обставина не оспорювалася, а
також іншого не було встановлено.

Крім того, відповідно до п. 1 ст. 35 Закону
України «Про виконавче провадження»,
виконавче провадження може бути
зупинено у разі звернення державного
виконавця до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
роз'яснення рішення, що підлягає
виконанню, про відстрочку або
розстрочку виконання, а також про
встановлення чи зміну способу і
порядку виконання.

Посилання апелянта на ст. 35 Закону
України «Про виконавче провадження» є
помилковими та необґрунтованими,
оскільки, аналізуючи положення п. 1 ст. 35
Закону, виконавче провадження може
бути зупинено у разі звернення
державного виконавця до суду, який
видав виконавчий документ, із заявою
про роз'яснення рішення, а отже,
зупинення виконавчого провадження не є
обов'язком відповідача.

Таким чином оскаржувана постанова
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про накладення штрафу прийнята
на підставі, у межах повноважень,
обґрунтовано, своєчасно та у спосіб, що
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження».

Згідно ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України суд ухвалює
рішення відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, підтверджених дослідженими
доказами.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції, вирішуючи даний спір,
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
викладені у судовому рішенні висновки.
Тому підстав для його скасування і
відповідно - до задоволення
апеляційної скарги апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2010 року по справі №2а - 6621/10/1370 за
адмінстратиним позовом управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова до
Відділу державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання дій
протиправними та скасування постанови
- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили, а у
випадку складення ухвали в повному
обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
- у цей же строк з дня складення ухвали
суду в повному обсязі безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В. В. Клюба

Судді:
А. І. Рибачук

Р. Б. Хобор

Ухвалу в повному обсязі
складено 08 квітня 2014 року.