Справа № 2а-11057/10/0470
Суддя: Чорна Валерія Вікторовна
Дата ухвалення: 2013-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2013 р. справа № 2а-11057/10/0470
Суддя Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Чорна В.В.,
одноособово розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазіна
В’ячеслава Яковича, Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області, заступника
начальника Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
Зарицького Володимира Івановича, про
скасування наказу про звільнення та
запису в трудовій книжці, зобов'язання
внести зміни до наказу та до трудової
книжки в частині формулювання причин
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
визнання нечинним (протиправним)
подання про звільнення, -

в с т а н о в и в:

08 вересня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
начальника Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
Кармазіна В.Я., Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області,
заступника начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області Зарицького
В.І., в якому просив визнати нечинним та
скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1
з посади заступника начальника
управління - начальника відділу
державної виконавчої служби
П'ятихатського районного управління
юстиції за порушення Присяги
державного службовця, визнати нечинним
та скасувати відповідний запис про
звільнення з посади в трудовій книжці
позивача, зобов'язати начальника
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазіна
В.Я. внести зміни в наказ про звільнення
позивача з посади в частині
формулювання причин звільнення,
вказавши причиною звільнення - за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України, та внести відповідні
зміни до трудової книжки позивача, а
також стягнути з Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 04.08.2010 р. по день прийняття
рішення по даній справі судом (т. 1 а.с.
3-16).

Ухвалою суду від 09.09.2010 р. зазначений
адміністративний позов було залишено
без руху через його невідповідність
вимогам ст. 106 Кодексу
адміністративного судочинства України
(т. 1 а.с. 19).

Ухвалою суду від 26.10.2010 р., після
усунення позивачем недоліків позовної
заяви, за позовом ОСОБА_1 у новій
редакції (т. 1 а.с. 24-38) відкрито
провадження в адміністративній справі,
та призначено її до судового розгляду
(т. 1 а.с. 2). При цьому, позовна заява
ОСОБА_1 доповнена вимогою до заступника
начальника Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
Зарицького В.І. про визнання нечинним
(протиправним) подання про звільнення
ОСОБА_1 із займаної посади за порушення
присяги державного службовця на
підставі п. 6 ст. 30 Закону України «Про
державну службу». Решта позовних вимог
відповідає вимогам, заявленим у
первісному позові.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач зазначив, що
відповідачем 1 неправомірно було не
видано наказ про звільнення позивача
за власним бажанням протягом 14 днів
після отримання його заяви про
звільнення, чим порушено його право на
припинення трудових відносин
відповідно до ст. 38 КЗпП України.
Натомість, звільняючи позивача за
порушення присяги, відповідачами не
було проведено службове розслідування,
а також звільнено його в період
тимчасової непрацездатності. Висновки
ж довідки про результати цільової
перевірки відділу ДВС П'ятихатського
РУЮ щодо стану виконання рішень про
стягнення коштів на користь органів
Пенсійного фонду України від 30.06.2009 р.,
та довідки про результати контрольної
перевірки відділу ДВС П'ятихатського
РУЮ від 30.06.2009 р., які покладені в основу
його звільнення, складені з порушенням
процедури, та з ними не ознайомлено
позивача (т. 1 а.с. 24-38).

Під час судового розгляду справи,
позивач ОСОБА_1 та його представник за
довіреністю ОСОБА_5, кожний окремо,
заявлені позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити у повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві.

Представник Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області та
його посадових осіб (відповідачів 1, 2, 3)
за довіреністю Бестаєв І.Л. позовні
вимоги не визнав, посилаючись на те, що
позивача було звільнено за нормами не
трудового, а спеціального
законодавства - зокрема, Закону України
«Про державну службу». Отже, звільнення
позивача за п. 6 ч. 1 ст. 30 вказаного
Закону не є видом дисциплінарного
стягнення. Відповідно, необґрунтованим
є твердження позивача про порушення
відповідачем при винесенні
оскаржуваного наказу приписів ст. 148
КЗпП України, зокрема, щодо строків
застосування дисциплінарного
стягнення. Щодо доводів позивача про
порушення його прав у зв'язку з
незадоволенням відповідачем-1 його
заяви про звільнення за власним
бажанням з ініціативи працівника на
підставі ст. 38 КЗпП України, відповідач
зазначив, що відмова у задоволенні
заяви про звільнення за власним
бажанням не може бути визнана
протиправною у випадку, якщо особа
подає таку заяву з метою уникнення
дисциплінарної відповідальності. В
даному випадку, саме такі обставини
мали місце, оскільки на час подання
ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним
бажанням від 11.03.2010 р., вирішувалося
питання про притягнення його до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани за поданням заступника
начальника Головного управління
юстиції у Дніпропетровській
області-начальника відділу державної
виконавчої служби Зарицького В.І. Тому
відповідач правомірно листом від 23.03.2010
р. повідомив позивача про залишення
його заяви без розгляду, та
необхідність надання останнім
документів, які підтверджують факт
відсутності його на роботі з поважних
причин (захворювання) з 16.02.2010 р. Крім
того, відповідач зазначив, що ОСОБА_1
тричі відкликалися його заяви про
звільнення за власним бажанням, а тому
доводи позивача про незаконність
невидання наказу про його звільнення
із вказаних підстав є
необґрунтованими. Щодо доводів
позивача про порушення його права на
проведення службового розслідування, а
також порушення процедури звільнення
через відсутність висновків
службового розслідування, відповідач
зазначив, що факти, які стали підставою
для звільнення ОСОБА_1 за порушення
присяги державного службовця, були
встановлені під час проведення
перевірок та відображені у довідках, а
тому потреба у проведенні додатково
службового розслідування була
відсутня. Крім того, проведення
службового розслідування є правом, а не
обов'язком керівника установи.
Стосовно оскарження позивачем подання
начальника відділу державної
виконавчої служби Зарицького В.І. про
звільнення ОСОБА_1 за порушення
присяги, відповідач наполягає, що
зазначене подання не є рішенням
суб'єкта владних повноважень в
розумінні ст. 17 КАС
України, оскільки не породжує прав та
обов'язків для сторін. Посилаючись на
вказані обставини у їх сукупності,
представник відповідачів просив
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

В судове засідання 28.03.2013 р. сторони,
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи (т. 3 а.с. 248, 249), не
з'явились.

22.03.2013 р. позивач ОСОБА_1 через
канцелярію суду подав заяву про
розгляд справи без його участі у разі
неявки в судове засідання по
вищевказаній справі(т. 3 а.с. 250).

За викладених обставин, у
відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розгляд справи завершено без
участі сторін в порядку письмового
провадження.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
судом встановлені наступні обставини.

Наказом начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області № 206-к
від 03.04.2007 р. ОСОБА_1 призначено на
посаду заступника начальника
управління - начальника відділу
державної виконавчої служби
П'ятихатського районного управління
юстиції (т. 2 а.с. 24).

Наказом начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області № 1304к
від 04.08.2010 р. ОСОБА_1 звільнено з
вказаної посади за п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону
України «Про державну службу» - за
порушення Присяги державного
службовця, з 04.08.2010 року (т. 2 а.с. 19-23).

Підставою для винесення зазначеного
наказу стало доручення заступника
Міністра юстиції-директора
Департаменту державної виконавчої
служби № 25-1/47 від 11.03.2010 р., а також
подання заступника начальника
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області-начальника
відділу державної виконавчої служби
Зарицького В.І. від 20.07.2010 р., про що
прямо зазначено у оскаржуваному
наказі.

Так, дорученням заступника Міністра
юстиції-директора Департаменту
державної виконавчої служби № 25-1/47 від
11.03.2010 р. за результатами аналізу форми
звітності № 1 «Звіт про роботу
органів державної виконавчої служби»
щодо роботи органів державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області за 2009 рік,
начальнику Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
Кармазіну В.Я. було рекомендовано
вирішити питання про звільнення із
займаної посади заступника начальника
управління - начальника відділу
державної виконавчої служби
П'ятихатського районного управління
юстиції ОСОБА_1 за систематичне
неналежне виконання посадових
обов'язків, що виразилось у
незадовільних показниках роботи (т. 2
а.с. 30).

На виконання цього доручення, а також
за результатами проведених перевірок
відділу державної виконавчої служби
П'ятихатського районного управління
юстиції, заступником начальника
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області
-начальником відділу державної
виконавчої служби Зарицьким В.І. на
адресу начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазіна
В.Я. внесено подання від 20.07.2010 р., у
якому зазначено, що з боку заступника
начальника П'ятихатського районного
управління юстиції - начальника
відділу державної виконавчої служби
ОСОБА_1 не здійснюється належний
контроль за роботою підлеглих
державних виконавців. Показники роботи
відділу ДВС П'ятихатського РУЮ за
підсумками 12 місяців 2009 року є одними з
найгірших по області. При цьому, стан
роботи відділу в цілому є
незадовільним, що підтверджується
матеріалами перевірок відділу на
протязі 2009-2010 років, а також
матеріалами перевірок окремих
виконавчих проваджень. Зокрема, за
результатами проведеної в лютому 2009 р.
перевірки даного відділу та перевірок
окремих виконавчих проваджень за
зверненнями громадян, наказом № 1405-к
від 19.08.2009 року до ОСОБА_1 застосоване
дисциплінарне стягнення у вигляді
догани. Також, за результатами
проведених 16.06.2010 року Головним
управлінням юстиції у
Дніпропетровській області цільової
перевірки відділу державної
виконавчої служби П'ятихатського
районного управління юстиції щодо
стану виконання рішень про стягнення
коштів на користь Пенсійного фонду
України, та контрольної перевірки
роботи відділу, стан роботи відділу
було визнано незадовільним. На протязі
2010 року начальнику Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області двічі
направлялися подання (від 22.02.2010 р., від
16.03.2010 р.) про застосування відносно
ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень, однак,
у зв'язку з його тривалим перебуванням
на лікарняних, починаючи з 16.02.2010 р.,
відібрати у нього письмові пояснення
не було можливості, тому подання
повернуті без реалізації. Також, за
результатами перевірки Головним
управлінням юстиції у
Дніпропетровській області матеріалів
зведеного виконавчого провадження № 72,
ОСОБА_1 як керівника підрозділу було
зобов'язано надати письмові пояснення
з приводу його неналежного виконання в
строк до 19.02.2010 р., проте, пояснення
ОСОБА_1 так і не були надані. Наведені
факти роботи відділу свідчать про те,
що його начальником ОСОБА_1
систематично порушуються посадові
обов'язки, належна організація роботи
не здійснюється, завдання, покладені на
відділ державної виконавчої служби, не
виконуються (т. 2 а.с. 25-27).

За результатами розгляду вказаного
подання, відповідачем-1 було винесено
оскаржуваний наказ № 1304к від 04.08.2010 р.
про звільнення ОСОБА_1 з посади за п. 6 ч.
1 ст. 30 Закону України «Про державну
службу» - за порушення Присяги
державного службовця.

При цьому, обґрунтовуючи незаконність
вказаного наказу, позивач посилається
перш за все на те, що відповідачем-1
неправомірно було не видано наказ про
звільнення позивача за власним
бажанням протягом 14 днів після
отримання його заяви про звільнення,
чим порушено його право на припинення
трудових відносин відповідно до ст. 38
КЗпП України.

Досліджуючи вказані обставини та
надаючи оцінку доводам позивача, суд
зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що
11.03.2010 р., тобто, в день надходження до
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області доручення
заступника Міністра юстиції -
директора Департаменту державної
виконавчої служби № 25-1/47 від 11.03.2010 р.
про звільнення ОСОБА_1 із займаної
посади, останній подав до Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області заяву про
звільнення із займаної посади за
угодою сторін з 11.03.2010 р. (т. 3 а.с. 166), та
заяву про направлення йому поштою
трудової книжки, у зв'язку з тим, що в
силу хвороби фізично не має можливості
власноруч її отримати у відділ кадрів
Головного управління юстиції (т. 3 а.с.
167).

При цьому, з 16.02.2010 р. ОСОБА_1 перебував
на лікарняному (лікарняні листки серії
АБФ № 161457 - з 16.02.1010 р. по 19.02.2010 р., серії
АБФ № 161665 - з 22.02.2010 р. по 09.03.2010 р., серії
АБП № 089771 - з 10.03.2010 р. по 19.03.2010 р., серії
АБХ № 722636 - з 22.03.2010 р. по 31.03.2010 р., серії
АВЛ № 642049 - з 01.04.2010 р. по 16.04.2010 р., серії
АВЛ № 876696 - з 19.04.2010 р. по 28.04.2010 р.) (т. 1 а.с.
229-230, т. 2 а.с. 70, 69, 76, 71, 72).

Станом на 28.04.2010 р., ОСОБА_1 на робочому
місці не з'явився, лікарняних листків
на підтвердження поважності причин
своєї відсутності на роботі не надав, у
зв'язку з чим, начальником Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазіним
В.Я. на адресу начальника Головного
управління охорони здоров'я
Дніпропетровської обласної державної
адміністрації було направлено запит з
проханням підтвердити перебування
ОСОБА_1 на лікарняному з 16.02.2010 року (т. 3
а.с. 55). У відповідь на вказаний запит,
надано лист-відповідь від 29.04.2010 р. про
непідтвердження зазначеної інформації
(т. 3 а.с. 54).

Листом № 485-07-05 від 23.03.2010 р. начальник
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазін
В.Я. повідомив ОСОБА_1 про ненадання
згоди на його звільнення з посади
заступника начальника П'ятихатського
районного управління юстиції -
начальника відділу державної
виконавчої служби за статтею 36 КЗпП
України - за угодою сторін, з посиланням
на те, що керівництвом відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області на розгляд
начальнику управління надано подання
від 23.02.2010 р. про притягнення ОСОБА_1 до
дисциплінарної відповідальності за
результатами перевірки стану
виконання зведеного виконавчого
провадження № 72 в частині стягнення
коштів на погашення заборгованості по
заробітній платі та на користь органів
Пенсійного фонду України, у зв'язку з
чим останній мав надати письмові
пояснення в термін до 19.02.2010 р.
Ненадання ОСОБА_1 пояснень за фактами
вказаних порушень підтверджується
актом від 19.02.2010 р. про невиконання
постанови про результати перевірки
виконавчого провадження. З 16.02.2010 р.
ОСОБА_1 перебуває на лікарняному, до
Головного управління юстиції не
з'являється.

Цим же листом позивача було зобов'язано
з'явитися до Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області в
перший робочий день після виходу з
лікарняного для надання письмових
пояснень щодо застосування
дисциплінарного стягнення на підставі
подання Зарицького В.І. від 23.02.2010 р., та
надання документів, які підтверджують
факт відсутності на роботі з поважних
причин з 16.02.2010 р. (т. 2 а.с. 34-35).

ОСОБА_1 в Головному управлінні юстиції
у Дніпропетровській області після
виходу на роботу 29.04.2010 р. не з'явився,
письмових пояснень не надав, натомість,
з 11.05.2010 р. знову перебував на
лікарняному (лікарняні листки серії
АВЛ 3 642692 - з 11.05.2010 р. по 17.05.2010 р., серії
АВЛ № 642834 - з 18.05.2010 р. по 21.05.2010 р., серії
АБП № 899666 - з 25.05.2010 р. по 03.06.2010 р., серії
АБШ № 787675 - з 07.06.2010 р. по 25.06.2010 р., серії
АБШ №789771- з 29.06.2010 р. по 07.07.2010 р., серії
АБП № 674953 - з 08.07.2010 р. по 23.07.2010 р., серії
АВЛ № 643471 - з 26.07.2010 р. по 13.08.2010 р.)(т. 2 а.с.
73, 74, 75, т. 1 а.с. 231-232, 233-234, 235-236, 237-238).

Під час перебування на лікарняному,
ОСОБА_1 тричі - 28.05.2010 р., 14.06.2010 р., та
30.06.2010 р. подавав на ім'я начальника
Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазіна
В.Я. заяви про звільнення його із
займаної посади за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України (т. 3 а.с. 171,
164, 165), а також тричі - 08.06.2010 р., 23.06.2010 р.,
та 14.07.2010 р., відповідно, відкликав
зазначені заяви (т. 3 а.с. 168,
170, 169).

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про
працю України, працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. Якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України
№ 9 від 06.11.1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
працівник, який попередив власника
або уповноважений ним орган про
розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк,
вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації (ч.4 ст.24
КЗпП).

З огляду на вказані норми чинного
законодавства, а також враховуючи, що
позивачем до закінчення строку
попередження самостійно відкликані
його заяви про звільнення, жодних
підстав вважати незаконним невидання
відповідачем-1 наказу про звільнення
позивача за власним бажанням за ст. 38
КЗпП України, у суду немає. При цьому,
невидання відповідачем-1 наказу про
звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін за
ст. 36 КЗпП України, в обґрунтування
заявлених позовних вимог позивачем не
покладається.

Стосовно ж доводів ОСОБА_1 про те, що
заяв від 08.06.2010 р., 23.06.2010 р., 14.07.2010 р. про
відкликання заяв про звільнення за
власним бажанням від 28.05.2010 р., 14.06.2010 р.,
30.06.2010 р. він не писав та вони є
сфальсифікованими, суд зазначає
наступне.

З метою перевірки зазначених обставин,
які істотно впливають на вирішення
спору по суті, за клопотанням
представника позивача за довіреністю
ОСОБА_5 судом було призначено
судово-почеркознавчу експертизу,
проведення якої доручено експертам
Дніпропетровського науково-дослідного
інституту судових експертиз. Оплату
експертизи покладено на особу, якою
заявлено клопотання про її
призначення, а саме, на ОСОБА_1 (т. 3
а.с. 63-64).

Проте, позивач, не маючи дійсного
наміру на проведення почеркознавчої
експертизи, призначеної судом, штучно
створював перешкоди для її проведення
шляхом подання безпідставних
клопотань про відвід експерта (т. 3 а.с.
70, 116-117), та не сплачуючи вартість
експертизи (т. 3 а.с. 162-163), що призвело до
повернення експертною установою
матеріалів справи без виконання.

При цьому, оглядом в судовому засіданні
оригіналів заяв ОСОБА_1 про відкликання
заяв про звільнення за власним
бажанням, та співставленням їх з іншими
заявами та документами, складеними
ОСОБА_1, що містяться в матеріалах
справи, суд не встановив ознак, що
підтверджували б їх фальсифікацію.
Навпаки, зазначені заяви на вигляд
мають дуже велику схожість між собою як
у підписах, так і в елементах написання
літер та цифр. Сам позивач в судовому
засіданні з цього приводу зазначив, що
не пам'ятає точно, писав він заяви про
відкликання заяв про звільнення, які
досліджувалися в судовому засіданні,
чи не писав. З огляду на викладене,
враховуючи відмову позивача від
оплати судової експертизи, призначеної
за його клопотанням, незважаючи на
письмову згоду її сплатити (т. 3 а.с. 195),
суд критично оцінює зазначені вище
обставини у їх сукупності, та не
приймає доводи позивача про те, що
начальник Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
Кармазін В.Я. всупереч чинному
трудовому законодавству не розглянув
його заяви про звільнення за власним
бажанням та не звільнив його із
займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП
України - з тих підстав, що вказані
заяви були відкликані ОСОБА_1

Відповідно, позовні вимоги про
зобов'язання начальника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області Кармазіна
В.Я. внести зміни в наказ про звільнення
позивача з посади в частині
формулювання причин звільнення,
вказавши причиною звільнення - за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України, та внести відповідні
зміни до трудової книжки позивача - є
безпідставними, та не підлягають
задоволенню.

Досліджуючи питання щодо решти
заявлених позовних вимог, зокрема, про
визнання нечинним та скасування наказу
про звільнення ОСОБА_1 з посади за
порушення Присяги державного
службовця, та похідних від них вимог
про визнання нечинним та скасувати
відповідного запису про звільнення в
трудовій книжці, а також про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 04.08.2010 р. по день прийняття
рішення по даній справі судом, суд
зазначає наступне.

Згідно роз'яснень Вищого
адміністративного суду України від
27.06.2008 р., відносини публічної служби є
предметом конституційного і
адміністративного права. Підстави
виникнення, проходження, припинення
служби визначені законодавством, а не
трудовою угодою, тому спори за участі
службовців повинні розглядатися за
спеціальними законами.

Основним законом, який регулює
правовідносини щодо прийняття,
проходження та звільнення з державної
служби, є Закон України «Про державну
службу», та окремі спеціальні закони (в
даному випадку - це Закон України «Про
державну виконавчу службу»). При цьому,
наявність спеціальних законів не
виключає можливості застосування до
правовідносин, пов'язаних з
проходженням громадянами публічної
служби та її припиненням, окремих норм
трудового законодавства у випадках,
передбачених спеціальними законами.

Статтею 1 Закону України "Про державну
службу" визначено, що державна служба в
Україні - це професійна діяльність
осіб, які займають посади в державних
органах та їх апараті щодо практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують заробітну плату за рахунок
державних коштів. Ці особи є державними
службовцями і мають відповідні
службові повноваження.

Згідно ст. 3 цього Закону, державна
служба ґрунтується на таких основних
принципах, як: служіння народу України;
демократизму і законності; гуманізму і
соціальної справедливості; пріоритету
прав людини і громадянина;
професіоналізму, компетентності,
ініціативності, чесності, відданості
справі; персональної відповідальності
за виконання службових обов'язків і
дисципліни; дотримання прав та
законних інтересів органів місцевого і
регіонального самоврядування;
дотримання прав підприємств, установ і
організацій, об'єднань громадян.

Статтею 5 Закону визначено, що
державний службовець повинен сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитися до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватися високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Відповідно до статті 10 Закону,
основними обов'язками державних
службовців є: додержання Конституції
України та інших актів законодавства
України; забезпечення ефективної
роботи та виконання завдань державних
органів відповідно до їх компетенції;
недопущення порушень прав і свобод
людини та громадянина; безпосереднє
виконання покладених на них службових
обов'язків, своєчасне і точне виконання
рішень державних органів чи посадових
осіб, розпоряджень і вказівок своїх
керівників; збереження державної
таємниці, інформації про громадян, що
стала їм відома під час виконання
обов'язків державної служби, а також
іншої інформації, яка згідно з
законодавством не підлягає
розголошенню; постійне вдосконалення
організації своєї роботи і підвищення
професійної кваліфікації; сумлінне
виконання своїх службових обов'язків,
ініціатива і творчість в роботі.

Державний службовець повинен діяти в
межах своїх повноважень.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про
державну службу", державний службовець
зобов'язаний вірно служити народові
України, суворо дотримуватися
Конституції та законів України,
сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати
їх авторитет, охороняти права, свободи
і законні інтереси громадян, з гідністю
нести високе звання державного
службовця, сумлінно виконувати свої
обов'язки.

Присяга державного службовця має
морально-правовий характер. Моральний
аспект присяги проявляється в тому, що
вона спрямована на підвищення
авторитету як державної служби, так і
державного службовця, покладення на
нього відчуття значимості виконуваних
ним публічно-державних функцій,
посилення відповідальності за
виконання своїх службових обов'язків.
Правовий аспект присяги
характеризується тим, що порушення
Присяги є причиною припинення
державної служби.

Згідно п. 6 ст. 30 Закону України "Про
державну службу", крім загальних
підстав, передбачених Кодексом законів
про працю України, державна служба
припиняється у разі відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої статтею 17 цього
Закону.

Підстави для припинення державної
служби, передбачені статтею 30 Закону, є
додатковими підставами для припинення
трудових правовідносин, що підлягають
до застосування до конкретної
категорії працівників - державних
службовців.

Більш детально питання встановлення
факту порушення державним службовцем
присяги законодавством не
врегульовано.

Отже, компетентний орган, що приймає
рішення про припинення державної
служби та про припинення трудових
правовідносин з державним службовцем,
самостійно робить висновок про
порушення державним службовцем
присяги, що є оціночним поняттям.
Відповідно, у випадку оскарження
такого рішення, суд з урахуванням
матеріалів справи оцінює визначені
підстави для припинення відносин
державної служби та законність
прийнятого рішення згідно вимог ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, а саме, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи, що порушення присяги є
одним з найбільш тяжких проступків, що
може бути допущений державним
службовцем, докази вчинення особою
вчинків, що свідчать про порушення
присяги, повинні бути беззаперечними
та обов'язково підтверджені
конкретними фактами, доказами.

Матеріалами справи підтверджено, що
факти, які стали підставою для
звільнення ОСОБА_1 за порушення присяги
державного службовця, були встановлені
під час проведення перевірок, та
відображені у відповідних довідках.
Зокрема, незадовільний стан роботи
відділу, який очолював позивач,
підтверджується матеріалами перевірок
відділу на протязі 2009-2010 років, а також
матеріалами перевірок окремих
виконавчих проваджень.

Так, за результатами комплексної
перевірки стану роботи відділу ДВС
П'ятихатського районного управління
юстиції від 02.03.2009 р., начальника
відділу ОСОБА_1 було суворо попереджено
про відповідальність за подання звіту,
який містить викривлені дані (т. 1 а.с.
239-250, т. 2 а.с. 1-2).

Наказом № 1405-к від 19.08.2009 р. до ОСОБА_1
застосоване дисциплінарне стягнення у
вигляді догани за неналежне виконання
своїх посадових обов'язків (т. 1 а.с. 79).

З доручення заступника Міністра
юстиції-директора Департаменту
державної виконавчої служби № 25-1/47 від
11.03.2010 р. вбачається, що за результатами
аналізу форми звітності № 1 «Звіт про
роботу органів державної виконавчої
служби» щодо роботи органів державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області за 2009 рік,
начальнику Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
Кармазіну В.Я. було рекомендовано
вирішити питання про звільнення із
займаної посади заступника начальника
управління - начальника відділу
державної виконавчої служби
П'ятихатського районного управління
юстиції ОСОБА_1 за систематичне
неналежне виконання посадових
обов'язків, що виразилось у
незадовільних показниках роботи
відділу (т. 2 а.с. 30).

Також, за результатами перевірки
Головним управлінням юстиції у
Дніпропетровській області матеріалів
зведеного виконавчого провадження
№ 72, постановою від 26.01.2010
року ОСОБА_1 як керівника підрозділу
було зобов'язано надати письмові
пояснення з приводу його неналежного
виконання в строк до
19.02.2010 р. (т. 1 а.с. 92-96).

Пояснення ОСОБА_1 надані не були, що
зафіксовано актом від 19.02.2010 року про
невиконання постанови про результати
перевірки виконавчого
провадження (т. 2 а.с. 5).

За результатами цільової перевірки
відділу державної виконавчої служби
П'ятихатського районного управління
юстиції щодо стану виконання рішень
про стягнення коштів на користь
Пенсійного фонду України, проведеної
Головним управлінням юстиції у
Дніпропетровській області у період з 16
по 30 червня 2010 р., стан роботи відділу з
питань, які перевірялися, було визнано
незадовільним, та запропоновано
порушити питання щодо доцільності
перебування на займаній посаді
керівника відділу ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 8-9).

За результатами контрольної перевірки
роботи відділу державної виконавчої
служби П'ятихатського районного
управління юстиції, що проводилася в
цей же період, стан роботи відділу в
цілому було визнано незадовільним, та
запропоновано порушити питання щодо
доцільності перебування на займаній
посаді керівника відділу
ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 10-18).

Крім того, на протязі 2010 року
начальнику Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
начальником відділу ДВС Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області Зарицьким
В.І. двічі направлялися подання (від
22.02.2010 р., від 16.03.2010 р.) про застосування
відносно ОСОБА_1 дисциплінарних
стягнень, однак, у зв'язку з його
тривалим перебуванням на лікарняних,
починаючи з 16.02.2010 р., відібрати у нього
письмові пояснення не було можливості,
що унеможливило притягнення його до
дисциплінарної відповідальності, тому
подання були повернуті без реалізації
(т. 2 а.с. 3-7).

Наведені факти у їх сукупності
свідчать про те, що начальником відділу
ДВС П'ятихатського районного
управління юстиції ОСОБА_1
систематично порушувалися посадові
обов'язки, належна організація роботи
не здійснювалася, завдання, покладені
на відділ державної виконавчої служби,
не виконувалися.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
виконавче провадження», контроль за
своєчасністю, правильністю та повнотою
виконання рішень державним виконавцем
здійснюють начальник органу державної
виконавчої служби, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
та керівник вищестоящого органу.

Відповідно до п. 4.3 розділу 4 Положення
про районний, районний у місті, міський
(міста обласного значення),
міськрайонний відділ державної
виконавчої служби, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
№ 83/5 від 03.03.2007 р., начальник відділу
державної виконавчої служби здійснює
керівництво діяльністю відділу,
організовує його роботу та несе
персональну відповідальність за
виконання покладених на відділ
завдань.

Отже, з наведеного вбачається, що
відсутність контролю з боку ОСОБА_1 за
діяльністю підконтрольного йому
відділу державної виконавчої служби
мала системний характер, що, по суті,
було триваючим порушенням Присяги
державного службовця в частині
обов'язку суворо дотримуватися
Конституції та законів України та
сумлінно виконувати свої обов'язки.
Крім того, на час звільнення він мав
незняте дисциплінарне стягнення у
вигляді догани.

При цьому, за викладених вище обставин,
непроведення відповідачем службового
розслідування за фактами
систематичного неналежного виконання
позивачем своїх службових обов'язків,
що є триваючим порушенням Присяги
державного службовця, не перешкоджає
його звільненню з цих підстав, оскільки
обставини, що стали підставою для
звільнення, підтверджені актами
перевірок роботи відділу та окремих
виконавчих проваджень,матеріалами
доручення заступника Міністра
юстиції-директора Департаменту
державної виконавчої служби № 25-1/47 від
11.03.2010 р., тощо, а тому потреба у
проведенні додаткового службового
розслідування була відсутня.

Крім того, відповідно до положень
пункту 1 Порядку проведення службового
розслідування стосовно державних
службовців, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 950 від
13.06.2000 р., відносно державних службовців
може бути проведене службове
розслідування. Отже, відповідно до
вищенаведеної норми законодавства,
проведення службового розслідування є
правом, а не обов'язком державного
органу. Крім того, ОСОБА_1 не вимагав
його проведення, а тому посилання
позивача на порушення його права на
проведення службового розслідування
за викладених обставин є
безпідставним.

Щодо доводів позивача про незаконність
його звільнення під час тимчасової
непрацездатності, суд зазначає
наступне.

Листом Головного управління Державної
служби України від 21.01.2011 р.
№ 474/12-11 надано роз'яснення з окремих
питань проходження державної служби.

Зокрема, у відповідь на питання про те,
чи слід при звільненні державного
службовця за порушення Присяги,
передбаченої статтею 17 Закону України
"Про державну службу" (ст. 30 Закону
України "Про державну службу"),
керуватися статтями 148 і 149 КЗпП України
щодо строків та порядку застосування
дисциплінарних стягнень, та чи можна
звільнити державного службовця за
порушення Присяги у період його
тимчасової непрацездатності, Головним
управлінням Державної служби України
зазначається наступне.

Статтею 30 Закону України "Про державну
службу", зокрема пунктом 6, визначено, що
крім загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю України,
державна служба припиняється у разі
порушення Присяги, передбаченої
статтею 17 цього Закону.

Слід зазначити, що статтею 30 Закону не
передбачено положення щодо строків
припинення державної служби за цією
підставою.

Статтями 148 та 149 Кодексу законів про
працю України встановлені строки та
порядок застосування дисциплінарних
стягнень.

Також, відповідно до частини третьої
статті 40 КЗпП України, не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності.

Водночас, звільнення з займаної посади
за порушення Присяги державного
службовця здійснюється відповідно до
пункту 6 статті 30 Закону України "Про
державну службу", а не з підстав,
визначених статтею 40 КЗпП України.

Закон України "Про державну службу" не
містить обмежень щодо неможливості
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності.

Враховуючи викладене, строки
припинення державної служби
відповідно до пункту 6 статті 30 мають
визначатись виходячи з конкретного
випадку після встановлення факту
порушення Присяги, а також, таке
припинення державної служби може
відбуватись в період тимчасової
непрацездатності особи.

Суд погоджується з викладеною вище
позицією та зазначає, що Закон України
«Про державну службу» не містить
обмежень щодо неможливості звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
тому звільнення ОСОБА_1 під час його
перебування на лікарняному не є
порушенням процедури звільнення з
підстав, передбачених п. 6
ст. 30 Закону України "Про державну
службу".

Щодо позовних вимог про визнання
нечинним (протиправним) подання про
звільнення, суд також вважає їх
безпідставними, оскільки зазначене
подання відповідача-3 без прийняття
відповідачем-1 подальшого рішення у
вигляді наказу про звільнення позивача
із займаної посади, не породжує жодних
прав та обов'язків для сторін.

Враховуючи встановлені судом
обставини справи у їх сукупності, суд
дійшов висновку, що звільнення
позивача проведено у встановленому
законом порядку та з дотриманням вимог
чинного законодавства. Натомість,
позивачем не доведено та не надано суду
доказів, які б підтверджували
порушення його прав, на які він
посилається у позові, у зв'язку з чим
позовні вимоги про визнання незаконним
та скасування наказу про звільнення, а
також похідні від них вимоги про
зобов'язання внести зміни в наказ про
звільнення в частині формулювання
причин звільнення, внести запис до
трудової книжки, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, та
скасування подання про звільнення,
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ч. 6
ст. 128, ст.ст. 160-162 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Якщо судом у відповідності
до частини 3 статті 160 КАС України було
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови, а також в разі
прийняття постанови у письмовому
провадженні, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Чорна