Справа № К/9991/65695/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/9991/65695/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Комінтернівському районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29.06.2011 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.09.2011 р.

у справі №2а-4843/11/2070

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Поліемос»

до Державної податкової інспекції у
Комінтернівському районі м. Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Приватне акціонерне товариство
«Поліемос» (далі - позивач) звернулося
до суду з позовом до Державної
податкової інспекції у
Комінтернівському районі м. Харкова
(далі - відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 29.06.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.09.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: скасовано
податкові повідомлення-рішення від
24.03.2011 р. № та №.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено позапланову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 р. по
31.12.2010 р., про що складено акт від 10.03.2011
р. №212/23-405/31632688, яким встановлено
порушення вимог п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що призвело, на
думку податкового органу, до заниження
податку на прибуток на 56 675,00 грн. та п.п.
7.4.4, 7.4.1 п. 7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», що
призвело до завищення податку на
додану вартість на 45 340,34 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 24.03.2011 р.
№, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток підприємства у розмірі 70 843,75
грн., з яких 56 675,00 грн. за основним
платежем та 14 168,75 грн. штрафних
(фінансових) санкцій та №, яким
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 56 675,43 грн., з яких 45
340,34 грн. за основним платежем та
11 335,09 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для визначення
позивачу податкових зобов'язань з
податку на прибуток підприємств та
податку на додану вартість слугували
висновки податного органу про
нікчемність укладених позивачем угод з
ТОВ «Розетка», ТОВ «Паперовий продукт»,
ПП «Табор», оскільки вказані
юридичні особи не знаходяться за
місцем своєї реєстрації, а складені від
їх імені документи не можуть бути
основою для податкового обліку та
подальшого декларування податкових
показників з податку на прибуток
підприємства та податку на додану
вартість.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з
відсутності порушень у діях позивача
вимог податкового законодавства при
формуванні складу податкового кредиту
з податку на додану вартість та складу
валових витрат по господарським
операціям з придбання товарів у ТОВ
«Розетка», ТОВ «Паперовий продукт»,
ПП «Табор».

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з такими висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 ст. 5 вказаного Закону
встановлено, що до складу валових
витрат включаються: суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абз. 4 п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі не
дозволяється (п.5.10 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств»).

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено
первинний документ як документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що витрати позивача
понесені в рамках здійснення
господарської діяльності з ТОВ
«Розетка», ТОВ «Паперовий продукт»,
ПП «Табор» є документально
підтвердженими, використання
придбаних товарів підприємством у
власній господарській діяльності
доведено.

Відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п. 7.2.6
цього пункту).

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємством-контрагентом,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентами
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

Отже, відповідачем не доведено
недобросовісність позивача як
платника податків або наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість віднесення позивачем
до складу податкового кредиту спірної
суми податку по господарським
операціям з ТОВ «Розетка», ТОВ
«Паперовий продукт», ПП «Табор».

Крім того, висновок податкового органу
про те, що відсутність контрагентів
позивача - ТОВ «Розетка», ТОВ
«Паперовий продукт», ПП «Табор» за
місцем реєстрації юридичної особи,
свідчить про відсутність у позивача
права на включення сум податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту є помилковим з огляду на те, що
чинне податкове законодавство не
ставить у залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету. Питання визначення
складу податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
неправомірність прийнятих податковим
органом спірних податкових
повідомлень-рішень від 24.03.2011 р. №,
№ та наявності підстав для їх
скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Комінтернівському районі м.
Харкова залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29.06.2011 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.09.2011 р. у
справі №2а-4843/11/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.