Справа № 826/1157/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 квітня 2014 року № 826/1157/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., суддів Келеберди В.І.,
Данилишина В.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Громадянина ОСОБА_3 до Державної
виконавчої служби України про
скасування постанови.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного
суду м. Києва звернувся Громадянин
Іраку ОСОБА_3 (далі по тексту також -
позивач) з позовом до Старшого
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попіва Романа Ігоревича , в якому
просив:

- скасувати постанову про відмову
у відкритті виконавчого провадження
(відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа) у виконавчому
провадженні № 41448738 від 13.01.2014 року,
прийняту Старшим державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попівим Романом Ігоревичем;

- зобов'язати Старшого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Попіва Романа Ігоревича
відкрити виконавче провадження за
виконавчим листом від 21 листопада 2013
року у адміністративній справі
2а-12582/12/2670.

Ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.03.2014р. у справі №826/1157/14 здійснено
заміну первісного відповідача -
Старшого державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попіва Романа Ігоревича належним
відповідачем - Державною виконавчою
службою України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем неправомірно відмовлено
у відкритті виконавчого провадження.

Відповідач проти задоволення
позову заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.

02.04.2014р. в судовому засіданні за згодою
сторін ухвалено про продовження
вирішення справи у письмовому
провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС
України.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
про наступне.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20.11.2012р. у адміністративній справі №
2а-12582/12/2670 за позовом громадянина
ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби
України про визнання протиправними дій
та зобов'язання вчинити дії, позов
Громадянина ОСОБА_3 задоволено
повністю, визнано протиправним та
скасовано рішення Державної
міграційної служби України від 10.08.2012р.
№421-12 про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язано повторно
розглянути заяву позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в Україні
відповідно до вимог чинного
законодавства.

На виконання постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20.11.2012р. у справі № 2а-12582/12/2670 видано
виконавчий лист 21.11.2013р.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.12.2013 року у
справі № 2а-12582/12/2670 продовжено строк
пред'явлення до виконання виконавчого
листа.

З метою примусового виконання судового
рішення у справі № 2а-12582/12/2670 позивач
звернувся із заявою про відкриття
виконавчого провадження.

За наслідком розгляду заяви
позивача, Старшим державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попівим Романом Ігоревичем прийнято
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження ВП №41448738 від
13.01.2014р., мотивовану невідповідністю
поданого виконавчого листа вимогам п.3
ст. 18 Закону України «Про виконавче
провадження», зокрема у виконавчому
листі відсутні: індивідуальний
ідентифікаційний номер стягувача та
боржника за наявності(для фізичних
осіб-платників податків).

Позивач категорично не
погоджується з правомірністю спірної
постанови, вважає її протиправною,
такою, що завдає шкоди охоронюваним
правам та інтересам позивача та
відповідно оскаржив спірну постанову
до Окружного адміністративного суду
міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із
наступного.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано;
безсторонньо; добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно; з урахуванням права особи
на участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно.

Стаття 124 Конституції України
встановлює, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Як встановлено частиною 2 статті 19
Конституції України встановлює, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Разом з тим, умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку регламентований
приписами Закон України «Про виконавче
провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до положень частини першої
та другої статті 11 зазначеного Закону
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом. Відповідно до
цього Закону підлягають виконанню
державною виконавчою службою, зокрема,
такі виконавчі документи, як виконавчі
листи, що видаються судами.

Вимоги до виконавчого документу
визначено в статті 18 Закону України
«Про виконавче провадження». Так, у
виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа,
найменування органу, прізвище та
ініціали посадової особи, що його
видали;

2) дата прийняття і номер рішення,
згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних
осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та
по батькові) (для фізичних осіб)
стягувача і боржника, їх
місцезнаходження (для юридичних осіб)
або місце проживання чи перебування
(для фізичних осіб), ідентифікаційний
код суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника (для юридичних
осіб), індивідуальний ідентифікаційний
номер стягувача та боржника (для
фізичних осіб - платників податків) або
номер і серія паспорта стягувача та
боржника для фізичних осіб - громадян
України, які через свої релігійні або
інші переконання відмовилися від
прийняття ідентифікаційного номера,
офіційно повідомили про це відповідні
органи державної влади та мають
відмітку в паспорті громадянина
України, а також інші дані, якщо вони
відомі суду чи іншому органу, що видав
виконавчий документ, які ідентифікують
стягувача та боржника чи можуть
сприяти примусовому виконанню,
зокрема, дата народження боржника та
його місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної)
сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого
документа до виконання.

З огляду на зазначене, суд звертає
увагу на, що державний виконавець при
прийнятті виконавчого документа до
виконання перевіряє їх на
відповідність вимогам, визначених
частиною другою ст. 18 Закону України
«Про виконавче провадження», яка,
зокрема визначає, що виконавчий
документ повинен містити
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника (для фізичних
осіб - платників податків).

В ході судового розгляду справи
встановлено, що пред'явленому на
виконання виконавчому документі
(виконавчого листі від 21.11.2013р.
№2а-12582/12/2670) відсутній
ідентифікаційний код стягувача, що
свідчить про невідповідність
виконавчого листа вимогам ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, суд не приймає до
уваги доводів позивача про
неможливість отримання останнім
ідентифікаційного номеру, позаяк
єдиним доступним для нього документом
наразі є Довідка про звернення за
захистом, а відтак державний
виконавець не мав правових підстав для
відмови у відкриті виконавчого
провадження з підстав п.3 ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження», з
огляду про наступне.

Відповідно до пункту 3 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» довідка про
звернення за захистом в Україні -
документ, що засвідчує законність
перебування особи на території України
на період, що розпочинається з моменту
звернення особи з відповідною заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, і є
дійсною для реалізації прав і
виконання обов'язків, передбачених цим
Законом та іншими законами України, до
остаточного визначення статусу такої
особи чи залишення нею території
України.

Згідно з пунктами 17, 18 та 21 частини
першої статті 1 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» виданими Україною
документами, що посвідчують особу
іноземця або особу без громадянства є:
посвідка на постійне проживання;
посвідка на тимчасове проживання;
посвідчення особи без громадянства для
виїзду за кордон.

Крім того, на відміну від
вищенаведеного визначення довідки про
звернення за захистом в Україні, як
документа, що засвідчує законність
перебування особи на території України
на певний період, пунктами 15-17 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» посвідчення
біженця, посвідчення особи, яка
потребує додаткового захисту, та
посвідчення особи, якій надано
тимчасовий захист, визначено
паспортними документами, що
посвідчують особу їх власників.

Довідка про звернення за захистом
в Україні не віднесена законами
України до категорії документів, які
посвідчують особу.

Відповідно до п.1 ст. 3 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №
3773-ІV (далі - Закон 3773) іноземці та особи
без громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах,
користуються тими самими правами і
свободами, а також несуть такі самі
обов'язки, як і громадяни України, за
винятками, встановленими Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України.

При ньому, в 11.63.2 ст. 63 Податкового
кодексу визначено, що взяттю на облік
або реєстрації в органах державної
податкової служби підлягають всі
платники податків.

Всі фізичні особи - платники
податків та зборів реєструються в
органах державної податкової служби
шляхом включення відомостей про них до
Державного реєстру фізичних осіб -
платників податків у порядку,
визначеному Податковим кодексом
України (п. 63.5 ст. 63 Податкового
кодексу).

У відповідності до п. 5 ст. 70
Податкового кодексу фізична особа -
платник податків незалежно від віку (як
резидент, так і нерезидент), для якої
раніше не формувалася облікова картка
платника податків та яка не включена до
Державного реєстру, зобов'язана
особисто або через законного
представника чи уповноважену особу
подати відповідному органу державної
податкової служби облікову картку
фізичної особи - платника податків, яка
є водночас заявою для реєстрації в
Державному реєстрі, та пред'явити
документ, що посвідчує особу.

Фізична особа подає облікову
картку фізичної особи - платника
податків або повідомлення до органу
державної податкової служби та своєю
податковою адресою, а фізична особа,
яка не має постійного місця проживання
в Україні, - органу державної
податкової служби та місцем отримання
доходів або за місцезнаходженням
іншого об'єкта оподаткування.

Для заповнення облікової
картки фізичної особи - платника
податків використовуються дані
документа, що посвідчуй особу.

Суд звертає увагу на те, що
оскільки Закон України «Про виконавче
провадження» встановлює вимоги до
виконавчих документів на
законодавчому рівні, а ст. 18 вказаного
закону не містить жодних виключень та
застережень щодо необов'язковості тих
чи інших вимог щодо окремих категорій
суб'єктів правовідносин, а відтак
доводи позивача, викладені у позовній
заяві є необґрунтованими, та такими, що
спростовані приписами чинного
законодавства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі невідповідності виконавчого
документа вимогам, передбаченим
статтею 18 цього Закону.

Оцінивши докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги є безпідставними та задоволенню
не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, доведена
правомірність та обґрунтованість
прийнятої постанови з урахуванням
вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя
І.А. Качур

Судді
В.І. Келеберда

В.М. Данилишин