Справа № 816/5405/13-а
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 р. Справа № 816/5405/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Курило Л.В. , Русанової В.Б.

за участю секретаря судового засідання
- Дудки О.А.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
Теницького І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.02.2014р.
по справі № 816/5405/13-а

за позовом ОСОБА_3

до Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області, в
якому, з урахуванням уточнених
позовних вимог просив: скасувати наказ
від 30 серпня 2013 р. №63/К про його
звільнення; поновити його на посаді
головного спеціаліста із запобігання
корупції Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області;
зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити йому заробітну плату за час
вимушеного прогулу включно по день
поновлення на посаді; покласти на
службову особу, винну у незаконному
звільненні, обов'язок покрити шкоду
заподіяну Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
у зв'язку з оплатою часу вимушеного
прогулу; стягнути 5 000 гривень
витрачених на правову допомогу;
стягнути з відповідача на його користь
5 000 гривень моральної шкоди.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
р. у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
незаконність рішення суду першої
інстанції в зв'язку з ненаданням
належної правової оцінки обставинам
справи та невірним застосуванням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
04 лютого 2014 р. та прийняти нове судове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а саме: КАС України та не відповідність
висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, вважає, що вимоги
апеляційної підлягають скарги
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 195 КАС України,суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги необґрунтовані
та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судовим розглядом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_3 08 червня 2012 р. прийнятий на
роботу до Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
на посаду головного спеціаліста із
запобігання корупції та 10 вересня 2012 р.
позивачу присвоєно 13 ранг, 6-ї
категорії державного службовця.

На підставі наказу від 19 липня 2013 року
№53-/1/К "Про проведення службового
розслідування" в період з 19 липня 2013
року по 22 липня 2013 року відповідачем
відносно позивача проведено службове
розслідування та встановлено факти
порушення ним статті 5 Закону України
"Про державну службу", та Правил
внутрішнього трудового розпорядку,
систематичне невиконання службових
обов'язків, але позивач відмовився від
ознайомлення з даним наказом, про що
комісією відповідача 19 липня 2013 року
складені акти про відмову позивача
підтвердити особистим підписом факт
ознайомлення з наказом від 19 липня 2013
року № 53/4/К "Про проведення службового
розслідування", про відмову позивача
ознайомитись з доповідною запискою та
актом від 19 липня 2013 року "Про
ознайомлення ОСОБА_3 про день і місце
розгляду акту про службового
розслідування" (а.с. 126-129 т.1).

22 липня 2013 р. відповідачем проведено
службове розслідування порушення
позивачем ст. 5 Закону України "Про
державну службу", та Правил
внутрішнього трудового розпорядку, про
що було складено акт №1 про службове
розслідування, який особа, відносно
якої проводилося службове
розслідування, підписати відмовилась,
про що комісією зі службового
розслідування 22 липня 2013 року було
складено акт про відмову ОСОБА_3
надати письмові пояснення та поставити
підпис про ознайомлення з актом
службового розслідування (а.с. 130-131 т.1).

Згідно наказу Інспекції з прав
споживачів у Полтавській області №
54/1/К від 22 липня 2013 р. до позивача
застосовано заходи дисциплінарного
стягнення у вигляді догани та того ж
дня його ознайомлено із даним наказом,
проте, від підпису про ознайомлення
позивач відмовився, про що комісією із
службового розслідування та в.о.
начальника Інспекції складено акт від
22 липня 2013 року (а.с. 132-133 т.1).

30 серпня 2013 року працівниками
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області
запропоновано позивачеві надати
пояснення щодо фактів систематичних
порушень функціональних обов'язків,
відмови від виконання розпоряджень
керівника інспекції, спрямованих на
упередження корупційних порушень
працівниками інспекції, про що
неодноразово визначалось у протоколах
виробних нарад та розпорядженнях по
інспекції. Позивач від надання
пояснень щодо висвітлених питань
відмовився, про що правниками
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області
складений відповідний акт від 30 серпня
2013 (а.с. 134 т.1).

Наказом Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській
області№ 63/к від 30 серпня 2013 р. про
звільнення позивача з посади
головного спеціаліста із запобігання
корупції Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
за систематичне невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим колективом за правилом
внутрішнього трудового розпорядку, п. 3
ст. 40 КЗп П України.

Судовим розглядом встановлено, що
підставою для звільнення позивача з
займаної посади слугувало
ігнорування позивачем вимог керівника
Інспекції щодо організації
профілактичні з заходів по
призупиненню корупційних проявів з
боку фахівців відділу ринкового
нагляду Інспекції та пряма відмова
вимоги керівника Інспекції зайняти
робоче місце в кабінеті держслужбовців
відділу ринкового нагляду, в якому
відбулися порушення Закону України
«Про корупцію», відмова підписання
накази про участь у проведенні
перевірок, реагувати на зауваження
керівника інспекції, грубе порушення
Закону України «Про державну службу» в
частині ділової етики - прояви неповаги
до колег у вигляді відмови вітатись,
спілкуватись у виробничих справах,
пряме невиконання своїх посадових та
функціональних обов'язків, що призвело
до арешту двох працівників відділу
ринкового нагляду Інспекції: головних
спеціалістів відділу ринкового
нагляду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пред'явленням
обвинувачення у корупційних діях.

Відповідно до положень ст. ст. 140, 147 КЗпП
України, дисциплінарні стягнення до
працівника застосовуються за
порушення трудової дисципліни, тобто
невиконання або неналежного виконання
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим
договором, правилами внутрішнього
трудового розпорядку.

Згідно ст. 14 Закону України «Про
державну службу», дисциплінарні
стягнення застосовуються до
державного службовця за невиконання чи
неналежне виконання службових
обов'язків, перевищення своїх
повноважень, порушення обмежень,
пов'язаних з проходженням державної
служби, а також за вчинок, який порочить
його як державного службовця або
дискредитує державний орган, в якому
він працює. До службовців, крім
дисциплінарних стягнень, передбачених
чинним законодавством про працю
України, можуть застосовуватися заходи
дисциплінарного впливу у вигляді
попередження про неповну службову
відповідність.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України при
обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Колегія суддів зазначає, що
оскаржуваний наказ № 63/к від 30 серпня
2013 р. не містить у собі посилання на
конкретні факти порушення ОСОБА_3 своїх
службових обов'язків, визначених
Посадовою Інструкцією головного
спеціаліста із запобігання корупції
або порушення законодавства, та із
змісту цього наказу не вбачається, які
саме службові обов'язки не виконав
позивач.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
матеріалами справи не підтверджена та
судом першої інстанції не встановлена
наявність будь-якого причинного
зв'язку, що саме із-за невиконання
позивачем своїх посадових
обов'язківбули вчинені корупційні
діяння головними спеціалістами
відділу ринкового нагляду ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір може бути розірваний
власником підприємства (установи,
організації) або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо раніше до цього працівника
застосовувались заходи
дисциплінарного стягнення або
громадського впливу у встановленому
для цього порядку.

Згідно п.23 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» за
передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами
працівник може бути звільнений лише за
проступок на роботі, вчинений після
застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Виходячи з цього, при звільненні
працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України
інспекція повинна навести конкретні
факти допущеного ним невиконання
вказаних обов'язків, зазначити коли
саме вони мали місце, коли та які
проступки вчинив працівник після
застосування до нього стягнень.

У даному випадку при застосуванні
такого крайнього заходу як звільнення
відповідач обмежився загальним
посиланням на систематичне
невиконання позивачем своїх
обов'язків, не врахував положень статті
149 КЗпП України, відповідно до якої при
обранні виду дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний врахувати
ступінь тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, а також обставини
за яких вчинено проступок.

Таким чином, із врахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача щодо скасування
оскаржуваного наказу та поновлення на
роботі обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України,
при винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, або різниці заробітку час
виконання нижчеоплачуваної роботи.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_3 № 1139
від 13 вересня 2013 р., виданою Інспекцією
з питань захисту прав споживачів у
Полтавській області, середньомісячна
заробітна плата становить 2643 грн., що
складає дохід за липень та серпень 2013
року (1236,49 грн.+967,32 грн.+3082,04 грн.)/2.
Станом на день прийняття рішення
вимушений прогул ОСОБА_3 становить 7,5
місяці.

Матеріалами справи підтверджено, що 4
повних місяця до 03 січня 2014 р. позивач
не працював, а з 03 січня 2014 р. по
теперішній час працюєв ТОВ «Нова
Пошта» та отримує заробітну плату в
розмірі 2000 грн., що підтверджується
довідкою № 1319 від 09 квітня 2014 р.,
виданою ТОВ «Нова пошта».

Із врахуванням вищевикладених
обставин, колегія суддів зазначає, що
на користь позивача підлягає стягненню
заробітна плата за час вимушеного
прогулу у розмірі 12822,50 грн., що
складається із суми заборгованості за 4
місяці із розміру середньомісячної
заробітної плати (2634 грн.х4=10577 грн.) та
за 3,5 місяці із різниці заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи ((2643
грн.х3,5)-(2000 грн.х3,5)=2250,50 грн.).

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС
України, постанова суду про
присудження виплати заробітної плати у
межах стягнення за один місяць та про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби підлягає негайному
виконанню.

Також колегія суддів вважає необхідним
задовольнити вимоги позивача про
стягнення на його користь витрат на
правову допомогу в розмірі 5000 грн. з
таких підстав.

Згідно матеріалів справи, 04 вересня 2013
р. між позивачем та адвокатом ОСОБА_1
укладений договір про надання
юридичних (адвокатських) послуг,
відповідно з яким гонорар адвоката
становить 5000 грн. Оплата даного
гонорару підтверджується квитанцією
до прибуткового касового ордера № 24
від 04 вересня 2013 р.

Відповідно до ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухваленосудове
рішення,іншою стороною,а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень,не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під часознайомлення з
матеріалами справи в суді,що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Згідно Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік», розмір
мінімальної заробітної плати станом на
01 січня 2014 р. складає 1218 грн. грн., 40% від
якої складає 487, 2 грн., у зв'язку з чим,
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність задоволення позовних
вимог позивача щодо стягнення з
Державного бюджету України на його
користь компенсацію витрат на правову
допомогу у розмірі 5000 грн., оскільки
матеріалами справи підтверджується, що
адвокат позивача приймав участь у
підготовці позову, витрачав час на
підготовку до судових засідань і
приймав участь у судових засіданнях
більше шести годин.

Згідно ст. 237 КЗпП України, суд покладає
на службову особу, винну в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації у зв'язку з оплатою
працівникові часу вимушеного прогулу
або часу виконання нижчеоплачуваної
роботи. Такий обов'язок покладається,
якщо звільнення чи переведення
здійснено з порушенням закону або якщо
власник чи уповноважений ним орган
затримав виконання рішення суду про
поновлення на роботі.

З урахуванням того, що в ході судового
засідання не доказана вина будь-якої
конкретної службової особи в
незаконному звільненні позивача,
колегія суддів вважає необхідним
відмовити ОСОБА_3 в задоволенні
позовної вимоги про покладення на
службову особу, винну у незаконному
звільненні, обов'язок покрити шкоду
заподіяну Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
у зв'язку з оплатою часу вимушеного
прогулу.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
р. встановлено, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Колегія суддів приходить до висновку,
що позовні вимоги в частині стягнення
на користь позивача моральної шкоди
задоволенню не підлягають, оскільки
позивачем не надано доказів, які б
підтвердили, що незаконним
звільненням йому завдана моральна
шкода.

Згідно положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін і кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню в
повному обсязі, з прийняттям нової
постанови про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 про скасування наказу,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, стягнення компенсації витрат
на правову допомогу та про відмову
позовних вимог про покладення
обов'язку на службову особу, винну у
незаконному звільненні, обов'язок
покрити шкоду заподіяну Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Полтавській області у зв'язку з оплатою
часу вимушеного прогулу та про
стягнення з відповідача на користь
позивача моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.
198, 200, 202, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.02.2014р. по
справі № 816/5405/13-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати наказ Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Полтавській
області № 63/к від 30 серпня 2013 р. «Про
звільнення ОСОБА_3».

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного
спеціаліста із запобігання корупції
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Полтавській області .

Стягнути з Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Полтавській області
на користь ОСОБА_3 середньомісячну
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в розмірі 12 822 (дванадцять
тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 50
копійок.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 компенсацію витрат
на правову допомогу в розмірі 5000
(п'ять тисяч) гривень

Постанова суду щодо поновлення на
роботі та в частині стягнення
середньомісячної заробітної плати в
межах суми стягнення за один місяць в
розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок
три) гривні підлягає негайному
виконанню.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Присяжнюк
О.В.Судді(підпис) (підпис) Курило Л.В.
Русанова В.Б. Повний текст постанови
виготовлений 17.07.2014 р.