Справа № 820/4287/14
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа № 820/4287/14
Харківський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Сліденко А.В.,
секретаря судового засідання -
позивача - не прибув,
відповідача - не прибув,
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні
Харківського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовом
гр. ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області проскасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії, -

встановив:

Позивач, гр. ОСОБА_1, 12.03.2014 р. в
порядку адміністративного судочинства
висунув до ГУ МВС України в Харківській
області вимоги про 1) визнання
протиправним і скасування рішення
Комісії ГУ МВС України в Харківській
області з питань, пов'язаних із
встановленням статусів учасника
бойових дій та учасника війни,
оформлене протоколом №128 від 18.04.2011р., 2)
зобов'язання ГУ МВС України в
Харківській області вчинити дії щодо
перегляду питання про визнання гр.
ОСОБА_1 учасником бойових дій, 3)
зобов'язання ГУ МВС України в
Харківській області видати гр. ОСОБА_1
посвідчення учасника бойових дій
встановленого зразка, 4) стягнення з ГУ
МВС України в Харківській області
моральної шкоди в сумі 2.880,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що під час служби в
органах внутрішніх справ СРСР, а саме у
період з 02.12.1988 р. по 23.02.1989 р. перебував у
службовому відрядженні у м. Казах
Азербайджанської РСР, де у той час мали
місце надзвичайні обставини, пов'язані
з масовими антигромадськими проявами.
Спираючись на викладену обставину,
позивач вважав, що відповідає вимогам
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» і має право на отримання
статусу учасника бойових дій, про що
звернувся з відповідною заявою до ГУ
МВС України в Харківській області.
Проте, рішенням ГУ МВС України в
Харківській області в особі Комісії з
розгляду питань, пов'язаних із
встановленням статусів учасника
бойових дій та учасника війни,
викладеним у формі протоколу №128 від
18.04.2011р., в задоволенні письмової заяви
було відмовлено. Вважаючи дану відмову
такою, що не відповідає вимогам закону,
позивач просив суд про задоволення
позову.

Відповідач, Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Харківській області, з поданим
позовом не погодився з мотивів
необґрунтованості позовних вимог,
подав письмові заперечення,
зазначивши, що у спірних
правовідносинах діяв відповідно до
вимог закону та у межах повноважень,
спірне рішення у формі протоколу є
правомірним та обґрунтованим, позаяк
гр. ОСОБА_1 не є особою, яка відповідно
до вимог Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» визнається
учасником бойових дій.

Ухвалою від 15.04.2014 р. суд залишив вимогу
позову про стягнення моральної шкоди у
сумі 2.880,00грн. без розгляду через
невиконання гр. ОСОБА_1 вимог ухвали
суду від 13.03.2014р. «Про відкриття
провадження в адміністративній
справі» і неподання доказів оплати
судового збору. Відтак, подальший
розгляд справи здійснюється судом у
межах вимог про визнання протиправним
і скасування рішення ГУ МВС України в
Харківській області в особі Комісії з
питань, пов'язаних із встановленням
статусів учасника бойових дій та
учасника війни, оформлене протоколом
№128 від 18.04.2011 р.; зобов'язання ГУ МВС
України в Харківській області вчинити
дії щодо перегляду питання про
визнання гр. ОСОБА_1 учасником бойових
дій, зобов'язання ГУ МВС України в
Харківській області видати гр. ОСОБА_1
посвідчення учасника бойових дій
встановленого зразка.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень проти позову, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з таких
підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом
встановлено, що в період проходження
публічної служби в органах внутрішніх
справ позивач, (на той час майор
внутрішньої служби) ОСОБА_1 у складі
зведеного батальйону Харківського
пожежно-технічного училища МВС СРСР ім.
Г.І. Петровського з 02.12.1988 р. до 23.02.1989 р.
(як заступник командира з політчастини)
знаходився у службовому відрядженні у
м. Казах Азербайджанської РСР Союзу
Радянських Соціалістичних Республік.

З наявних у справі копій виписок з
наказів Харківського
пожежно-технічного училища МВС СРСР ім.
Г.І. Петровського №271 від 26.11.1988р., №272
від 26.11.1988р., №37 від 27.02.1989р. вбачається,
що метою відрядження була необхідність
виконання спеціального урядового
завдання з охорони громадського
порядку.

Посилаючись на те, що означене завдання
є службово-бойовим, позивач письмовою
заявою звернувся до ГУ МВС України в
Харківській області з метою набуття
статусу учасника бойових дій.

З наявних у справі документів випливає,
що 18.04.2011 р. відбулося засідання комісії
ГУ МВС України в Харківській області з
розгляду питань, пов'язаних із
встановленням статусів учасника
бойових дій та учасника війни, на якому
прийнято рішення про відмову в наданні
ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Згадане рішення оформлене протоколом
№128 від 18.04.2011р., містить викладення як
юридичних підстав прийняття - п.2 ст. 6
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», так і фактичних підстав
винесення - відсутність інформації про
участь особи в бойових діях чи в
забезпеченні бойової діяльності
військ.

Перевіряючи відповідність закону
спірного рішення у формі протоколу, суд
відмічає, що критерії правомірності
рішень та діянь органів державної
влади та управління викладені
законодавцем в ч.3 ст.2 КАС України.

Досліджуючи обставини дотримання
відповідачем згаданих критеріїв при
реалізації владної управлінської
функції у спірних правовідносинах, суд
зауважує, що відповідно до ч.1 ст.71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Керуючись приписами ст. 11 КАС України, а
також наведених норм процесуального
закону, суд встановив, що
правовідносини з приводу набуття
правового статусу учасника бойових дій
врегульовані, зокрема, положеннями
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Саме норми вказаного закону містять
визначення учасників бойових дій, як
осіб, які брали участь у виконанні
бойових завдань по захисту Батьківщини
у складі військових підрозділів,
з'єднань, об'єднань всіх видів і родів
військ Збройних Сил діючої армії
(флоту), у партизанських загонах і
підпіллі та інших формуваннях як у
воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»).

Доводів про належність до кола
визначених законом учасників бойових
дій з інших підстав, окрім передбачених
п.2 ст.6 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», позивач ані
перед територіальним органом
внутрішніх справ, ані перед судом не
наводив.

Так, відповідно до п. 2 ст. 6 названого
закону учасниками бойових дій
визнаються, зокрема, учасники бойових
дій на території інших країн -
військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів). Перелік
держав, зазначених у цьому пункті,
періоди бойових дій у них та категорії
працівників визначаються Кабінетом
Міністрів України.

На подальший розвиток приписів
наведеної норми закону КМУ було видано
постанову від 08.02. 1994 р. №63 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Проте, суд відмічає, що з тексту
зазначеної постанови не вбачається
віднесення території Азербайджанської
СРС до місць бойових дій за будь-які
проміжки часу з 02.12.1988 р. по 23.02.1989 р.

Як з'ясовано судом, єдиним мотивом, яким
позивач обґрунтовує свої вимоги, є
посилання на викладені у примітці 6 до
вказаної постанови КМУ положення, а
саме: Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу РСР і після 1979 року
направлялися військові фахівці в
країни, на території яких велися
бойові дії, але Генеральний штаб
Збройних Сил України не володіє
такою інформацією. Військовим
фахівцям у таких випадках пільги
надавалися на підставі довідок 10
Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях. На думку
позивача, викладене слід тлумачити як
невичерпність викладеного у постанові
переліку, а відтак на наявність підстав
для надання йому статусу учасника
бойових дій.

Утім, суд не може погодитися з таким
твердженням позивача, з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Частиною 1 ст.244-2 КАС
України передбачено, що рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що 25.02.2014 р. Верховним
Судом України по справі 21-9а14 за
позовом Особа_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у м. Києві про визнання недійсним
рішення про відмову у визнанні
позивача учасником бойових дій,
зобов'язання визнати його учасником
бойових дій і видати посвідчення
встановленого зразка винесено
постанову, де викладена правова
позиція Верховного Суду України, яка
полягає у наступному: положення
примітки 6 Переліку стосовно
можливості визнання осіб учасниками
бойових дій після грудня 1979 року
поширюються лише на військових
фахівців, яких Генеральний штаб
Збройних Сил колишнього Союзу РСР
направляв у країни, на території яких
велися бойові дії, і пільги яким
надавалися на підставі довідок 10
Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил колишнього Союзу
РСР про їх особисту участь у бойових
діях. Відсутність вищезазначених
обставин виключає можливість визнання
учасниками бойових дій після грудня 1979
року осіб, які виконували спеціальні
завдання в умовах надзвичайного стану
та при вирішенні збройних конфліктів,
відновлення законності та
правопорядку на території колишніх
республік Союзу РСР (у тому числі
Азербайджанської РСР).

З огляду на імперативні приписи ст.ст.161
і 244-2 КАС України Харківський окружний
адміністративний суд вважає, що
викладені в згаданому рішенні
Верховного Суду України висновки мають
бути обов'язково взяті до уваги при
розв'язанні спору по суті, в силу чого
доводи гр. ОСОБА_1 про наявність у
відповідача обов'язку надати йому
статус учасника бойових дій визнаються
помилковими.

Отже, перевіривши обґрунтованість
фактичних та юридичних мотивів, які
покладені суб'єктом владних
повноважень в основу спірного рішення,
суд не знаходить підстав для висновку
про невідповідність цих мотивів
вимогам ч.3 ст.2 КАС України.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З'ясувавши обставини спірних
правовідносин та перевіривши їх
добутими по справі доказами, суд
наголошує, що дії відповідача по
винесенню спірного рішення були
вчинені на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, котрі
передбачені законом, спірне рішення
задовольняє вимогам ч.3 ст.2 КАС України
і жодним чином не порушує прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача в публічно-правових
відносинах.

Стосовно вимоги про винесення окремої
ухвали суд відзначає, що
правовідносини з приводу винесення
адміністративним судом окремих ухвал
унормовані ст.166 КАС України, частиною 1
якої передбачено, що суд, виявивши під
час розгляду справи порушення закону,
може постановити окрему ухвалу і
направити її відповідним суб'єктам
владних повноважень для вжиття заходів
щодо усунення причин та умов, що
сприяли порушенню закону, у разі
необхідності суд може постановити
окрему ухвалу про наявність підстав
для розгляду питання щодо притягнення
до відповідальності осіб, рішення, дії
чи бездіяльність яких визнаються
протиправними.

У ході розгляду справи судом не
встановлено підстав для винесення
окремої ухвали, а відтак, дану вимогу
належить залишити без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Оскільки судовим розглядом не
встановлено факту порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у сфері публічно-правових
відносин, то позов належить залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції
України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов гр. ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області про скасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії -
залишити без задоволення.

Роз'яснити, що постанова набирає
законної сили згідно з ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Роз'яснити, що постанова може бути
оскаржена в апеляційному порядку до
Харківського апеляційного
адміністративного суду згідно з ст. 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, а саме: шляхом подачі через
Харківський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення (у разі застосування
судом ч.3 ст.160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні - з дня отримання копії
постанови, у разі повідомлення суб'єкта
владних повноважень у випадках та
порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього
Кодексу, про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду) апеляційної скарги з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції.

Постанова у повному обсязі
виготовлена 22.04.2014 р.

Суддя
А.В. Сліденко