Справа № 813/1990/14
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/1990/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді Сидор Н.Т.,
за участі секретаря судових засідань
представника позивача ОСОБА_2,
представників відповідача Шевчука І.З.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення,
05.03.2014 року на розгляд Львівського
окружного адміністративного суду
надійшла позовна заява фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП
ОСОБА_5) до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області (далі -
ДПІ у Шевченківському районі м. Львова)
про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 09.01.2014 року №/76.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
працівниками податкової служби, при
винесенні оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення, необґрунтовано
визначено витрати, безпосередньо
пов'язані із отриманням доходу за 2012
рік без врахування первинних
документів, що підтверджують
правомірність понесених витрат по
придбаному пальному, і відповідно
неправомірно донараховано податок з
доходів фізичних осіб. На думку
позивача, податковий орган неправильно
застосував відповідні норми чинного
законодавства, через що просив
скасувати оскаржуване податкове
повідомлення-рішення.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю з підстав викладених у
позовній заяві, просив позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги заперечив з
підстав наведених у письмових
запереченнях. Підтримав висновки
наведені в акті перевірки, на підставі
якого було прийнято оскаржуване
податкове повідомлення-рішення. Просив
в задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Дослідивши подані сторонами документи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступні фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносини.

З 11.11.2013 року по 22.11.2013 року Державною
податковою інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області проведено планову
виїзну документальну перевірку з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
фізичної особи - підприємства ОСОБА_5 за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, про
що, податковим органом, складено акт
від 06.12.2012 року №324/53/17-20/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено, що позивач
допустив порушення п. п. 177.2, п. 177.4 ст. 177
Податкового Кодексу України та
донараховано податок з доходів
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2012 рік в
розмірі 17 879,40 грн.

На підставі вищезазначеного Акту
Державною податковою інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області винесено податкове
повідомлення - рішення від 09.01.2014 року
№/76, яким збільшено суму
грошового зобов'язання платнику
податків ФОП ОСОБА_5 по податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 26 819,10
грн., у тому числі за основним платежем
в розмірі 17 879,40 грн. та штрафними
санкціями в розмірі 8 939,70 грн.

Позивач оскаржив дане податкове
повідомлення - рішення у
адміністративному порядку, проте
листом від 03.02.2014 року №2204/10/17-20
повідомлено, що скарга ФОП ОСОБА_5
залишено без розгляду, а податкове
повідомлення - рішення від 09.01.2014 року
№/76 без змін.

Вказані висновки податкового органу
суд вважає необґрунтованими виходячи з
наступного.

З матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа
- підприємець (свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
від 29.03.2000 року № 1003891). Основним
видом діяльності ФОП ОСОБА_5 за КВЕД 49.41
є вантажний автомобільний транспорт.

У період, що перевірявся податковим
органом, позивач надавав послуги
вантажних перевезень, використовуючи,
зокрема, наступні транспортні засоби:
тягач Сканія114380, 2000 р.в., д.н.з. НОМЕР_2;
тягач Сканія 114380, 2000 р.в., д.н.з. НОМЕР_3;
тягач Сканія R124, 2003 р.в., д.н.з. НОМЕР_4;
тягач Сканія R1241.LA442, 2004 р.в., д.н.з.
НОМЕР_5; тягач МАН 18410, 2001 р.в., д.н.з.
НОМЕР_6; тягач МАН 18443, 2001 р.в., д.н.з.
НОМЕР_7; тягач МАН 18363, 2002 р.в., д.н.з.
НОМЕР_8; тягач МАН 18363, 2002 р.в., д.н.з.
НОМЕР_9. Зазначені дані підтверджуються
самим актом перевірки.

Для ведення своєї господарської
діяльності (надання послуг з вантажних
перевезень) ФОП ОСОБА_5 впродовж 2012 року
придбавав дизельне паливо у ПП
«Окко-Бізнес», ТзОВ Фірма «ТОТ».
Витрати по придбанню дизельного палива
позивач відносив до складу валових
витрат.

Як вбачається з Акта перевірки,
відповідач за результатами перевірки
правильності визначення витрат,
відображених у деклараціях про доходи,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу та документально підтверджених,
з даними про суми витрат, визначеними в
ході перевірки, встановив їх завищення
на суму 110 711,00 грн. (період перевірки з
01.01.2012 року по 31.12.2012 року).

Відповідно до абз. 4 стор. 8 акту
перевірки (а.с.15), відповідно до наданих
первинних документів бухгалтерського
обліку (рах. 203) у 2012 році за даними
платника придбано дизельного палива на
суму 1 448 596,82 грн. Однак, опрацювавши
банківські виписки по рахунку
№204, відкритому у Філії АТ
«Укрексімбанку» м. Львів встановлено,
що фактичні витрати підтверджені
банківськими платіжками по придбанні
дизельного пального становлять 1 443 790,52
грн. (без ПДВ).

Тому податковий орган дійшов висновку
(абз. 5 стор. 8 акту перевірки), що ФОП
ОСОБА_5 безпідставно включено до складу
валових витрат за 2012 рік витрати
понесені у зв'язку з придбанням та
використанням паливно-мастильних
матеріалів на суму 4 806,30 грн, порушуючи
п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 177.4 ст. 177 ПК
України.

Долученими до матеріалів справи
банківськими виписками (по рахунку
№204 у Філії АТ «Укрексімбанк» м.
Львів) підтверджується придбання
позивачем у ПП «Окко-Бізнес», ТзОВ
Фірма «ТОТ» дизельного палива на суму
1448596,82 грн (том 1 а.с.42-135) та жодних
розбіжностей між задекларованою
позивачем сумою витрат та фактичною
сумою витрат, що виникли в результаті
включення до складу витрат сум за
придбання дизельного палива у 2012 році,
судом не виявлено.

Крім того, допитаний в судовому
засіданні в якості свідка головний
державний ревізор ОСОБА_4 показав, що
під час проведення перевірки позивача
було встановлено розбіжності між
задекларованою сумою витрат (1448596,82
грн.) та фактичною сумою витрат (1443790,52
грн.), що виникли в результаті включення
до складу витрат сум за придбання
дизельного палива в сумі 4806,30 грн. При
цьому, ревізор зазначив, що ФОП ОСОБА_5
до перевірки було надано банківські
виписки за весь період 2012 року, в якому
конкретно місяці 2012 року такі
розбіжності були ним встановлені не
пригадує, оскільки жодних
деталізованих розрахунків таких
розбіжностей ним задокументовано не
було, окрім самої суми розбіжностей
4806,30 грн., яка була встановлена на
кінець звітного періоду.

Представник відповідача в судовому
засіданні не зміг пояснити чому з
долучених до матеріалів справи
банківських виписок за період 2012 року
та декларацій про майновий стан і
доходи платника за 2012 рік не
встановлено розбіжностей між сумою
задекларованих витрат та сумою
фактичних витрат на придбання ФОП
ОСОБА_5 дизельного палива в 2012 році.

Суд звертає увагу також на той факт, що
розрахунок сум витрат дизельного
палива контролюючим органом під час
перевірки здійснений не був, крім того,
до акта перевірки такий розрахунок та
його обгрунтування не долучалися.

Наведене свідчить про
необґрунтованість висновку
відповідача щодо безпідставного
включення позивачем до складу валових
витрат за 2012 рік витрат понесених у
зв'язку з придбанням та використанням
паливно-мастильних матеріалів на суму 4
806,30 грн.

Також в ході перевірки контролюючим
органом встановлено понаднормове
списання палива відповідно до
затвердженого наказом «Про норми
витрат палива» від 10.02.1998 року № 43 (із
змінами та доповненнями) на пройдених
100 кілометрах, списання пального
перевищено на 3,85 л пального, а саме за
2012 рік на 12915,20 л пального та 105904,64 грн
(без ПДВ) (абз. 6, 7 стор. 8 акту перевірки).

Зазначене, на думку контролюючого
органу порушення, спростовується
наступним.

Згідно загальних положень «Норм витрат
палива і мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті»,
затверджених наказом Мінтрансу
України від 10.02.1998 року № 43, його
приписи призначені для планування
потреби підприємств, організацій та
установ в паливно-мастильних
матеріалах і контролю за їх витратами,
ведення звітності, запровадження
режиму економії і раціонального
використання нафтопродуктів, а також
можуть застосовуватись для
розроблення питомих норм витрат
палива.

Натомість організаційно-правову форму
позивача (фізична особа-підприємець) не
слід ототожнювати з
організаційно-правовою формою таких
суб'єктів, як підприємство, організація
та/або установа, про які йдеться у
преамбулі до цього наказу. Внаслідок
цього, застосування до позивача
контролюючим органом норм
вищенаведеного наказу Міністерства
транспорту України є протиправним.

Відповідно до п. 1 Указу Президента
України «Про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
чи інших органів виконавчої влади» та
Положення про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №731 від 28.12.1992 року
державній реєстрації підлягають усі
нормативно-правові акти міністерств,
інших органів виконавчої влади, які
виступають суб'єктами нормотворення ,
якщо ці нормативно-правові акти мають
міжвідомчий характер.

Суд вважає, що даний наказ не є
обов'язковим для застосування щодо
позивача, оскільки вказаний
нормативно-правовий акт, всупереч п. п.
1.2 Указу Президента України від 03.10.1992
року № 493 «Про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади» та
Положенню про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №731 від 28.12.1992 року,
не пройшов державної реєстрації в
Міністерстві юстиції України. Адже з
01.01.1993 року нормативно-правові акти, які
видаються міністерствами, іншими
органами виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи й
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації.

А тому наказ Міністерства транспорту
та зв'язку України від 10.02.1998 року № 43
«Про затвердження норм витрат палива
та мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті» носить
відомчий характер, є обов'язковим лише
для підприємств, установ, організацій,
які входять до сфери управління
Міністерства транспорту та зв'язку
України.

В абзаці 8 на сторінці 8 акту перевірки
задокументовано, що до перевірки
надано документи (фіскальні чеки) на
оплату палива, які безпосередньо не
пов'язані із витратами, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування,
та відповідно до Розділу ІІІ ст. 138 ПК
України не формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, які включаються до
складу собівартості реалізованої
продукції в період їх виникнення, чим
порушено п. 138.4 ст. 138 ПК України.

Однак, вказаний висновок податкового
органу не знайшов свого підтвердження
в ході судового розгляду, оскільки
суб'єктом владних повноважень не
наведено ні в акті перевірки, ні в
судовому засіданні обґрунтування, на
підставі якого ним зроблено такі
висновки. Зміст порушення в цій частині
викладено не чітко, зокрема, не
конкретизовано про які саме фіскальні
чеки (номер, дата тощо) на оплату палива
йде мова в акті перевірки, не доведено
факту невикористання придбаного ФОП
ОСОБА_5 палива в його господарській
діяльності. Такі висновки ДПІ є доволі
гіпотетичними та недоведеними, а тому
не можуть бути підставою для висновку
про порушення позивачем податкового
законодавства та підставою для
прийняття спірного рішення.

Норми ст. 85 ПК України дають право
посадовим особам органу державної
податкової служби під час проведення
перевірок вимагати та отримувати у
платника податків копії тих
документів, які свідчать про порушення
останнім вимог податкового
законодавства. Однак, таким правом
відповідач не скористався, про що
свідчить відсутність актів про відмову
позивача надати ревізорам зажадані
ними копії документів.

Враховуючи той факт, що висновок
податкового органу про заниження
позивачем витрат та відповідно
заниження оподатковуваного доходу за
2012 рік на суму 110 711,00 грн свого
підтвердження в судовому засіданні не
здобув, відтак підстав на
донарахування податку з доходів
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2012 рік в
сумі 17879,40 грн., а також штрафних санкцій
в сумі 8 938,70 грн. та винесення спірного
податкового повідомлення-рішення не
було.

Надаючи правову оцінку спірних
правовідносин суд виходив з наступних
приписів.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК
України витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 розділу III ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
п. 138.4, 138.6-138.9, пп. 138.10.2-138.10.4 п. 138.10, пп. 138.11
цієї статті, інших витрат, визначених
згідно з п. 138.5, пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, пп.
138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 та ст.141
цього Кодексу, крім витрат, визначених
в пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що
формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 ПК
України доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу. Об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 ПК
України, об'єктом оподаткування
фізичних осіб - підприємців (виручка) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця.

Відповідно до пп. 177.4 ст.177 ПК України до
переліку витрат фізичної
особи-підприємця, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Стаття 19 Конституції встановлює, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскаржуване рішення оцінюється судом,
виходячи з доведеності з боку
податкового органу тих обставин
(фактичних підстав) і норм права
(юридичних підстав), які наведені
податковим органом в Акті перевірки, що
забезпечує дотримання принципу
правової визначеності при вирішенні
спірних взаємовідносин.

В даному випадку, як приходить до
висновку суд, відповідач, в порядку
виконання обов'язку визначеного ч. 2 ст.
71 КАС України, та з урахуванням
приписів ч. 1 ст. 138 КАС України (щодо
предмету доказування), не довів
належними та допустимими доказами
наявності обставин, які б свідчили про
порушення позивачем податкового
законодавства, наявність яких би
призводила до невизнання права
позивача на формування спірних сум
податкових вигод, а відтак ДПІ не
довела законності та обґрунтованості
оскаржуваного рішення.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, беручи до уваги ту обставину, що
обґрунтованість та законність
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення від 09.01.2014 року №
/76, згідно з якими позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежами з податку на доходи
фізичних осіб, що сплачуються
фізичними особами за результатами
річного декларування в розмірі 26 819 грн.
100 коп., суду не доведена, суд дійшов
висновку про наявність достатніх
підстав для задоволення позовних вимог
та скасування зазначеного податкового
повідомлення-рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н
о в и в :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення,
прийняте Державною податковою
інспекцією у Шевченківському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області №
/76 від 09.01.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові
витрати у розмірі 182 (сто вісімдесят
дві) грн. 70 коп.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя
Сидор Н.Т.

Повний текст постанови складено та
підписано 14.04.2014 року.