Справа № 826/1184/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2014 року № 826/1184/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого: судді Мазур
А.С., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу
до Управління Державного
агентства земельних ресурсів України у
Києво-Святошинському районі Київської
про визнання протиправними
дій, зобов'язання вчинити дії,
Представник позивача звернувся до суду
з позовом про визнання протиправним
надання Управлінням Державного
агентства земельних ресурсів України у
Києво-Святошинському районі Київської
області України неповної інформації на
запит представника ОСОБА_1 від 01.10.2013
року та зобов'язання надати повну
інформацію на запит. В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що
дана інформація необхідна, оскільки
були виділені земельні ділянки іншим
громадянам з накладенням на земельну
У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, дав
пояснення аналогічні мотивам
звернення до суду.
Відповідач, належний чином
повідомлений про час і місце судового
засідання, до суду не прибув.
До суду надійшло заперечення на позов,
з якому зазначено про надання
відповіді на звернення із зазначенням
наявної об'єтивної інформації.
Посилання на АС ДЗК вважають
безпідставними, оскільки вказаний
програмно-апаратний комплекс з 01.01.2013
року є нелегітимним.
Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Суд, керуючись ч. 6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, ухвалив розглядати справу у
письмовому провадженні.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно
з'ясувавши фактичні обставини справи,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.
Я вбачається з матеріалів справи,
представник позивача звернувся 01.10.2013
року до Управління Держземагентства у
Києво-Святошинському районі про
надання інформації щодо земельної
розташованої по вул. Стежки у с. Лісники
Києво-Святошинського району Київської
області, що належить на праві власності
ОСОБА_1 відповідно до Державного акту
на право власності на земельну ділянку
серії КВ №002393. Дана земельна ділянка
було сформована в результаті
об'єднання двох земельних ділянок:
площею 1,7587 га, належної ОСОБА_1
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 24.09.2002 та
земельної ділянки, площею 0.1486 га,
належної ОСОБА_1 відповідно до договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
21.06.2002 №1-1327, що раніше належала ОСОБА_2
на підставі державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-КВ №017920, виданого виконкомом
Лісниківської сільської ради 05.04.2002 та
рішення виконкому Лісниківської
сільської ради 23.11.1996 №46/87. Рішенням
Лісниківської сільської ради від 26.12.2008
року було розприділено земельні
ділянки у с. Лісники та присвоєно
відповідні кадастрові номери, а їх
власникам видано державні акти про
право власності на земельні ділянки,
які, зі слів представника позивача,
накладаються із земельною ділянкою
його довірителя.

01.11.2013 року Управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області надало ОСОБА_3 відповідь за
№01-Н/2393 про те, що земельна ділянка за
вказаним ним кадастровим номером
:01:001:0006 обліковується за ОСОБА_4 та
набута нею на підставі рішення
Лісниківської сільської ради 10
скликання 24 сесії від 01.08.2003 року, площа
ділянки 0,1185 га.. Крім того у відповіді
зазначено, що запитувані відомості про
земельні ділянки за кадастровими
номерами, вказаними представником
ОСОБА_1, належать до персональних даних
громадян України щодо їх майна, однак
доручення вказаних громадян надано не
було.

Статтею 40 Конституції України держава
гарантує, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян» від 02.10.1996р.
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною першою ст. 7 Закону
звернення, оформлені належним чином і
подані у встановленому порядку,
підлягають обов'язковому прийняттю та
розгляду.

Відповідно до ст. 20 вказаного Закону
звернення розглядаються і вирішуються
у термін не більше одного місяця від
дня їх надходження, а ті, які не
потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи, організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу
громадянина термін розгляду може бути
скорочено від встановленого цією
статтею терміну.

Звернення громадян, які мають
встановлені законодавством пільги,
розглядаються у першочерговому
порядку.

Як вбачається з матеріалів справи,
представник позивача отримав
відповідь на подане ним звернення до
відповідача - управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі, у терміни,
встановлені законодавством.

Відповідно ч. 3 ст. 10 Закону України від
13.01.2011 року "Про доступ до публічної
інформації" розпорядники інформації,
які володіють інформацією про особу,
зобов'язані:

1) надавати її безперешкодно і
безкоштовно на вимогу осіб, яких вона
стосується, крім випадків,
передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у
спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення
несанкціонованого доступу до неї інших
осіб;

4) виправляти неточну та застарілу
інформацію про особу самостійно або на
вимогу осіб, яких вона стосується.

Як вбачається з матеріалів справи,
представник позивача у зверненні про
надання інформації посилається на те,
що земельні ділянки за вказаними ним
кадастровими номерами належать на
праві власності іншим особам, однак
жодних документів на представництво
інтересів таких осіб він не долучив.

Таким чином відповідач мотивовано
відмовив у наданні інформації, яка
стосується майнового стану інших осіб,
які не уповноважували представника
позивача на її отримання.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАСУ у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про безпідставність позовних
вимог.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 90, 158-163, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.С. Мазур