Справа № 826/20331/13-а
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого - судді
Літвіної Н.М.,

Суддів
Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

при секретарі
Соловіцькій І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
громадянина Афганістану ОСОБА_1 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
громадянина Афганістану ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві,
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов»язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві,
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов»язання
вчинити певні дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
січня 2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач - громадянин Афганістану
ОСОБА_1, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким
адміністративний позов задовольнити в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, громадянин Ісламської
Республіки Афганістан ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Афганістані,
за національністю - таджик, за
віросповіданням - мусульманин-суніт,
одружений, має шістьох дітей.

На територію України прибув приблизно
04 травня 2013 року нелегально. Жодних
документів, що посвідчують особу, не
має.

Позивач звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, мотивуючи тим, що у січні 2013
року особа на ім'я ОСОБА_3 запропонувала
йому одружитись на його
чотирнадцятирічній донці. ї

Проте, він відмовив вказаній особі.
Після цього, ОСОБА_3 ще кілька разів
висловлював свої наміри стосовно
доньки позивача, при цьому,
використовуючи погрози. Після чергової
пропозиції позивач погодився на шлюб,
проте через короткий проміжок часу,
разом із сім'єю, залишив територію
Афганістану.

Крім того, позивач пояснив, що на рівні
звичаїв, в Афганістані можливий шлюб з
дівчатами такого віку, проте на
законодавчому рівні це не закріплено.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 597-13 від 07 жовтня 2013 року у
задоволенні заяви позивача щодо
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
позивач, громадянин Афганістану
ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом про
скасування рішення відповідача та
визнати його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового або
тимчасового захисту» - біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 6 ст. 6 Закону передбачено, що
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

До причин, які зазначені в Конвенції
про статус біженців 1951 року та ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
що потребують додаткового або
тимчасового захисту» відносяться:
расова належність; релігія;
національність (громадянство);
належність до певної соціальної групи;
політичні погляди.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця.

До підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951 року, а саме расова
належність, релігія, національність
(громадянство), належність до певної
соціальної групи, політичні погляди.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами:

- які є очевидно необґрунтованими (у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону);

- коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу;

- за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу
біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу
біженця абзацом другим статті 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України №1 від
25 серпня 2009 року (із змінами та
доповненнями) - іноземець та особа без
громадянства, користуючись рівними
процесуальними правами з громадянами
України, можуть брати участь у розгляді
справи особисто або через
представника.

Відповідно до п. 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з вивчення
статусу біженці Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Згідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» № 8043/04 від 27 квітня 2004 року -
заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заслуговує
довіри.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем зроблено реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, в якій
зазначено, що він не має можливості
повернутись до країни походження у
зв'язку з тим, що побоюється за своє
життя та життя своєї родини, а також
переслідувань з боку командира ОСОБА_3
у зв»язку з його намірами одружитися на
його неповнолітній доньці.

Відповідно до витягу з методичних
рекомендацій УВКБ ООН з оцінки потреб
шукачів притулку з Афганістану» від 17
грудня 2013 року, опубліковані на
офіційному сайті УВКБ ООН - факт
наявності дискримінації жінок в
Афганістані процвітає, і зловживання
можуть мати жахливий характер. Домашнє
насильство або примусові шлюби рідко
притягуються до відповідальності.
Жінки, які намагаються втекти від
образливих ситуацій часто стикаються з
апатією і глузуванням з боку поліції та
в судах. Зазначене підтверджується
даними офіційних джерел інформації, а
саме:.

Крім того, згідно із доповідями
неурядових міжнародних організацій,
ситуація в Ісламській республіці
Афганістан, які наявні в матеріалах
справи, продовжують надходити
повідомлення про широке
розповсюдження примусових шлюбів для
неповнолітніх дівчат та про ризики, із
якими стикаються сім'ї, які не
погоджуються видавати своїх дочок
заміж проти їх волі.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивними положеннями в країні та
історією, яка відбулася особисто з
донькою позивача. Побоювання бути
переслідуваним може бути цілком
обґрунтованим незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування - державні
органи, чи ні.

Пунктом 2 п. 1 ст. 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначено, що дії
повинні бути державними або
здійсненими державною владою. Пункт 65
Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто
на практиці переслідування є
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити. Відмова в захисті
зазначеною Конвенцією тільки тому, що
вона переслідується не тими особами
або органами, породжує невідповідність
закону.

Отже, обґрунтоване побоювання стати
жертвою переслідування є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливим. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено перш за все в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

Позиція УВКБ ООН також не передбачає
обов'язку надання документальних
підтверджень переслідувань у країні
громадянської належності.

Тобто, ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань є цілком
імовірними.

Особи, які мають намір отримати статус
біженця, позбавлені в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази на
підтвердження доводів щодо
обґрунтованості побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками,
передбаченими ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Відсутність документального
підтвердження усних доводів особи, що
має на меті отримати статус біженця, не
повинно перешкоджати у прийняті
рішення щодо оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця, якщо фактичні дані, наведені
заявником, співпадають із відомими
фактами, є вірогідними, логічно
послідовними, а, отже, такими, що
викликають довіру. А тому відсутність у
позивача письмових доказів, які
підтверджують його побоювання з
приводу можливості переслідування
його родини за відмову видати
неповнолітню дочку заміж за командира
ОСОБА_3, не може слугувати підставою для
прийняття висновку про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового або тимчасового захисту» -
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: яка вчинила злочин
проти миру, воєнний злочин або злочин
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Підставою для подання заяви
громадянина Ісламської Республіки
Афганістан ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, слугували
побоювання позивача стати жертвою
переслідувань його родини в разі
повернення до Афганістану.

Крім того, позивачем надано відомості,
що на офіційному сайті Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців міститься багато доповідей
про ранні шлюби в Афганістані, зокрема
«Методичні рекомендації УВКБ ООН з
оцінки потреб шукачів притулку з
Афганістану», від 17 лютого 2013 року,
опубліковані на офіційному сайті УВКБ
ООН за посиланням.

А тому, переслідування з боку заможного
і впливового чоловіка, який хотів
одружитися з малолітньої дитиною
позивача, (в тому числі бути вбитим
ними) в Афганістані та не мати
можливості отримати захист від органів
державної влади є обґрунтованими.

Отже, висновок Державної міграційної
служби України є передчасним і
прийнятим без урахування всіх обставин
справи.

Відповідно до п. 4 ст.1 Закону України
«Про біженців та осіб, що потребують
додаткового або тимчасового захисту»
додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

В той же час, оскаржуване рішення
Державної міграційної служби України
№ 597-13 від 07 жовтня 2013 року не містить
обґрунтування підстав, згідно яких
відповідач прийшов до висновку про те,
що умови, передбачені ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» відсутні.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що Державною
міграційною службою України під час
винесення оскаржуваного рішення про
відмову в наданні статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту не повно, всебічно та
об'єктивно розглянуто обставини
особової справи громадянина
Ісламської Республіки Афганістан
ОСОБА_1, що призвели до винесення
необґрунтованого рішення.

Крім того, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
березня 2014 року задоволено позовні
вимоги громадянки Афганістану ОСОБА_2.

Вказаною постановою визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№ 597-13 від 07 жовтня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні. Зобов'язано Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяву громадянина
Афганістану ОСОБА_2 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Зазначеним рішенням встановлено
обставини, які свідчать про побоювання
громадянки Афганістану ОСОБА_2 стати
жертвою переслідувань її родини в разі
повернення до Афганістану, які є
ідентичними тим, що загрожують
громадянину Афганістан ОСОБА_1 і через
які вони покинули територію своєї
країни, оскільки останній є її
чоловіком,.

Отже, колегія суддів вважає, що
постанова Окружного адміністративного
суду м. Києва від 21 березня 2014 року
додатково підтверджує правомірність
доводів позивача.

Разом з тим, колегія суддів приходить
до висновку, що вимоги позивача
підлягають задоволенню частково,
оскільки визнання особи біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту належить до дискреційних
(виключних) повноважень Державної
міграційної служби України.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України -
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. ст. 198, 202 КАС України -
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, зокрема, є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина
Афганістану ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 січня 2014 року -
скасувати.

Адміністративний позов громадянина
Афганістану ОСОБА_1 до Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві, Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов»язання
вчинити певні дії - задовольнити
частково.

Визнати неправомірним та скасувати
рішенням Державної міграційної служби
України № 597-13 від 07 жовтня 2013 року.

Зобов»язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1
від 28 травня 2013 року про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини
адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання в повному обсязі, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлений 22
квітня 2014 року.

Головуючий суддя

Літвіна Н. М.

Судді:

Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.