Справа № 818/712/14
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 р. 10:52
Справа №818/712/14

Сумський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Кравченка Є.Д.,

за участю секретаря судового засідання
- Сахно М.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача: Петренко
О.М., Саволайнен В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Суми
адміністративну справу за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі
- позивач) звернувся до Сумського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області (далі - відповідач), в якому, з
урахуванням зменшених позовних вимог,
просить визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 26.02.2014 №
про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 11 942, 16 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 5 687,
60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що він не
погоджується з висновками акту
перевірки від 01.10.2013 №
1180/18-19-17-01/11/27, складеного за
результатами проведення фактичної
перевірки з питань дотримання ФОП
ОСОБА_4 вимог податкового
законодавства, оскільки вони є
неправомірними та документально
необґрунтованими. Зокрема, позивач
наголошує на тому, що самі по собі
письмові пояснення громадян ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, на яких
ґрунтуються висновки акта фактичної
перевірки, без інших підтверджуючих
документів, не можуть бути належними
доказами, які підтверджують факт
наявності трудових відносин між
вказаними фізичними особами і
позивачем та перерахування останнім на
їх користь заробітної плати. Таким
чином, спірне податкове
повідомлення-рішення є протиправним і
підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому
засіданні проти заявлених позовних
вимог заперечували, просили суд
відмовити у задоволенні позову.

У письмовому запереченні, поданому до
суду, відповідач зазначає, що причиною
донарахування податку на доходи
фізичних осіб стало те, що ФОП ОСОБА_4,
як роботодавець, здійснював виплати
заробітної плати найманим працівникам
- фізичним особам, але нарахування,
утримання та сплату до бюджету податку
в повному обсязі не здійснював.

Актом перевірки встановлено, що ФОП
ОСОБА_4 використовував працю найманих
працівників, з якими не було укладено
трудові угоди, а саме з громадянами:

- ОСОБА_5 у період з 1 жовтня 2010 року по 17
листопада 2011 року;

- ОСОБА_6 у період з 1 жовтня 2010 року по 17
листопада 2011 року;

- ОСОБА_7 у період з 1 грудня 2010 року по 31
липня 2011 року;

- ОСОБА_8 у період з травня по червень 2011
року.

Відповідно до твердження відповідача,
заниження податку з доходів фізичних
осіб було встановлено на підставі
наданих пояснень вищезазначених
громадян із зазначенням періодів їх
роботи та отриманою заробітною платою.
ФОП ОСОБА_4 виплачено заробітну плату
найманим працівникам у 2010 році в
розмірі 12000 грн., у 2011 році в розмірі
52570,04 грн., у 2012 році в розмірі 15044 грн., з
якої не нараховувався та не
утримувався податок з доходів фізичних
осіб при виплаті доходів громадянам.

Враховуючи зазначене, відповідач
вважає оскаржуване податкове
повідомлення-рішення правомірним та
таким, що не підлягає скасуванню.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому
засіданні надали пояснення та
зазначили, що з лютого 2009 року
перебували у трудових відносинах з ФОП
ОСОБА_4 без укладення трудових
договорів, але спочатку грошові кошти
за виконану роботу не отримували.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що ФОП ОСОБА_4
розпочав виплату їй заробітної плати з
січня 2011 року.

Свідок ОСОБА_6 повідомив, що почав
частково отримувати заробітну плату
від ФОП ОСОБА_4 приблизно з вересня 2010
року.

В подальшому, у листопаді 2011 року між
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_4 було
укладено трудові договори, відповідно
до яких роботодавець зобов'язувався
оплачувати працю працівника у розмірі
500 гривень на місяць.

Свідки зазначили, що фактично
отримували заробітну плату у більшому
розмірі, ніж передбачено трудовими
договорами, а саме: ОСОБА_5 - у розмірі 1500
грн. на місяць, ОСОБА_6 - 2000 грн. на
місяць.

Заслухавши пояснення представників
сторін, показання свідків, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позов підлягає задоволенню, виходячи
із наступного.

З 27.09.2013 по 30.09.2013 посадовими особами
відповідача проведено фактичну виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_4 з питань
дотримання роботодавцем законодавства
щодо укладання трудових договорів,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами), за
результатами якої складено акт від
01.10.2013 № 1180/18-19-17-01/17//27 (а.с. 12-15).

Вказаною перевіркою встановлено
порушення відповідачем підпункту 4.2.1
пункту 4.2 статті 4, підпункту 8.1.2 пункту
8.1 статті 8, пункту 19.2 статті 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22 травня 2003 року №
889-ІV, із змінами та доповненнями,
чинного до 1 січня 2011 року, пункту 51.1
статті 51, пункту 167.1 статті 167, підпункту
168.1.1 пункту 168.1 статті 168, пункту 171.1
статті 171, пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України, внаслідок
чого підприємцю було донараховано
податок на доходи фізичних осіб, що
сплачується податковими агентами із
доходів платника податку у вигляді
заробітної плати, у сумі 11942,16 гривень, у
тому числі: 2010 рік - 1800, 00 грн., 2011 рік - 7885,
56 грн., 2012 рік - 2256, 60 грн.

На підставі акту від 01.10.2011
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 16.10.2013 №
/12308 про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 11 942, 16 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 9 072,
85 грн. (а.с. 10).

Позивач оскаржив вказане податкове
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку.

Рішенням ГУ Міністерства доходів і
зборів в Сумській області від 26.12.2013
№ 12129/0/18-28-10-01-105-136/145-ск у
задоволенні первинної скарги позивача
було відмовлено, а податкове
повідомлення-рішення від 16.10.2013 №
/12308 залишено без змін (а.с. 17-18).

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 26.02.2014
№1195/0/99-99-10-01-03-14 податкове
повідомлення-рішення від 16.10.2013
№ /12308 було скасоване в
частині застосованих штрафних санкцій
на суму 3 385, 25 грн. (а.с. 19-20).

На підставі рішення Міністерства
доходів і зборів України від 26.02.2014
Державною податковою інспекцією у м.
Сумах ГУ Міністерства доходів і зборів
в Сумській області прийнято податкове
повідомлення-рішення від 26.02.2014 №
1 про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 11 942, 16 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 5 687,
60 грн. (а.с. 92).

З матеріалів справи та пояснень
відповідача встановлено, що визначення
позивачу грошових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб
відбулося на підставі пояснень
громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
В акті від 01.10.2013 № 1180/18-19-17-01/17//27
зазначено, що при проведенні перевірки
встановлено, що ФОП ОСОБА_4
використовував працю найманих
працівників, з якими не було укладено
трудові угоди, а саме з громадянами:

- ОСОБА_5 у період з 01.10.10 по 17.11.11,

- ОСОБА_6 у період з 01.10.10 по 17.11.11,

- ОСОБА_7 у період з 01.12.10 по 31.07.11,

- ОСОБА_8 у період з травня по червень 2011
року.

Зазначене порушення було встановлено
на підставі наданих пояснень цих
громадян із значенням періоду роботи
та отриманою заробітною платою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54
Податкового кодексу України
передбачено, що контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань.

Статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що у
справах про оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
у тому числі: обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія).

Відповідно до підпункту 4.2.1 пункту 4.2
статті 4 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» від 22 травня 2003
року № 889-ІV, із змінами та доповненнями,
чинного до 1 січня 2011 року (далі - Закон
№ 889-IV) доходи у вигляді заробітної
плати, інші виплати та винагороди,
нараховані (виплачені) платнику
податку відповідно до умов трудового
або цивільно-правового договору;

Згідно підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8
Закону № 889-IV податок підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету під час
виплати оподатковуваного доходу
єдиним платіжним документом. Банки не
мають права приймати платіжні
документи на виплату доходу, які не
передбачають сплати (перерахування)
цього податку до бюджету. Якщо
оподатковуваний дохід нараховується,
але не виплачується платнику податку
особою, що його нараховує, то податок,
який підлягає утриманню з такого
нарахованого доходу, підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для місячного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 19.2 статті 19 Закону
№ 889-IV особи, які відповідно до цього
Закону мають статус податкових
агентів, зобов'язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок;

б) надавати у строки, встановлені
законом для податкового кварталу, якщо
інше не визначено нормами цього Закону,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також сум
утриманого з них податку податковому
органу за місцем свого розташування. У
разі коли зазначена особа протягом
звітного кварталу не виплачує такі
доходи або виплачує доходи не всім
платникам податку, зазначена звітність
не подається або подається стосовно
платників податку, які фактично
отримали такі доходи. Запровадження
інших форм звітності із зазначених
питань не припускається;

в) надавати платнику податку на його
вимогу відомості про суму виплаченого
на його користь доходу, суму
застосованих соціальних податкових
пільг та суму утриманого податку;

г) надавати податковому органу інші
відомості з питань оподаткування
доходів окремого платника податку в
обсягах та за процедурою, визначеною
цим Законом та Законом України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами".

Згідно Розділу ІV Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування
податком на доходи фізичних осіб є
доходи у вигляді заробітної плати, інші
виплати та винагороди, нараховані
(виплачені) платнику податку його
працедавцем відповідно до умов
трудового або цивільно-правового
договору.

Відповідно до п. 163.1 ст. 163 розділу IV
«Податок на доходи фізичних осіб» ПК
України об'єктом оподаткування
податком на доходи фізичних осіб
резидента є: загальний місячний
(річний) оподатковуваний дохід; доходи
з джерела їх походження в Україні, які
остаточно оподатковуються під час їх
нарахування (виплати, надання);
іноземні доходи - доходи (прибуток),
отримані з джерел за межами України.

Загальний оподатковуваний дохід
складається з доходів, які остаточно
оподатковуються під час їх нарахування
(виплати, надання), доходів, які
оподатковуються у складі загального
річного оподатковуваного доходу, та
доходів, які оподатковуються за іншими
правилами, визначеними цим Кодексом
(пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України).

Згідно з підпунктом 164.1.2 пункту 164.1 ст.
164 ПК України загальний місячний
оподатковуваний дохід складається із
суми оподатковуваних доходів,
нарахованих (виплачених, наданих)
протягом такого звітного податкового
місяця.

Відповідно до пункту 164.2 ст. 164 ПК
України до загального місячного
оподатковуваного доходу платника
податку включаються доходи у вигляді
заробітної плати, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового договору
(контракту); суми винагород та інших
виплат, нарахованих (виплачених)
платнику податку відповідно до умов
цивільно-правового договору.

При цьому відповідно до пп. 14.1.48 п. 14.1 ст.
14 ПК України «заробітна плата для цілей
розділу IV цього Кодексу» - основна та
додаткова заробітна плата, інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати, які виплачуються (надаються)
платнику податку у зв'язку з
відносинами трудового найму згідно із
законом.

Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168
зазначеного Кодексу встановлено, що
податковий агент, який нараховує
(виплачує, надає) оподатковуваний дохід
на користь платника податку,
зобов'язаний утримувати податок із
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену в ст. 167 Кодексу.

Податок сплачується (перераховується)
до бюджету, згідно з підпунктом 168.1.2
пункту 168.1 ст. 168 ПК України, під час
виплати оподатковуваного доходу.

Одночасно, згідно положень п. 51.1 ст. 51 ПК
України податковий агент зобов'язаний
подавати у строки, встановлені цим
Кодексом для податкового кварталу,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податків, а також сум
нарахованого та утриманого з них
податку органу державної податкової
служби за місцем свого обліку.

Таким чином, з контексту вищенаведених
норм податкового законодавства
випливає, що необхідною умовою для
утримання податку з доходів фізичних
осіб є наявність факту виплати такого
доходу фізичній особі податковим
агентом (в тому числі фізичною
особою-підприємцем-працедавцем) за
трудовою чи цивільно-правовою угодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України)
трудовий договір - це угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до норм абзацу 2 ст. 24 КЗпП
України при укладенні трудового
договору громадянин зобов'язаний
подати паспорт або інший документ, що
посвідчує особу, трудову книжку, а у
випадках, передбачених законодавством,
- також документ про освіту
(спеціальність, кваліфікацію), про стан
здоров'я та інші документи.

Положеннями абз. 1, 3 ст. 24 КЗпП України
визначено, що трудовий договір
укладається, як правило, в письмовій
формі, крім випадків передбачених цією
статтею Кодексу. Укладення трудового
договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

При цьому трудовий договір вважається
укладеним і тоді, коли наказ чи
розпорядження не були видані, але
працівника фактично було допущено до
роботи (абз. 4 ст. 24 цього Кодексу).

Відповідно до абзаців 1, 2 і 4 ст. 48 КЗпП
трудова книжка є основним документом
про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх
працівників, які працюють на
підприємстві, в установі, організації
або у фізичної особи понад п'ять днів.
Трудові книжки ведуться також на
позаштатних працівників при умові,
якщо вони підлягають
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню. До трудової
книжки заносяться відомості про
роботу, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі на підприємстві, в
установі, організації; відомості про
стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до приписів статті 21 Закону
України "Про оплату праці" від 24.03.95 N
108/95-ВР, працівник має право на оплату
своєї праці відповідно до актів
законодавства і колективного договору
на підставі укладеного трудового
договору.

Згідно статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірник, ґрунтуються на
даних бухгалтерського обліку (стаття 3
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.99 N 996-XIV).

Частиною другою ст. 61 Конституції
України встановлений індивідуальний
характер юридичної відповідальності.

В силу ч. 1 ст. 62 Конституції України
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Аналогічну норму містить ч. 2
ст. 2 Кримінального кодексу України.

Частинами 2, 3 ст. 323 цього Кодексу
передбачено, що суд може
обґрунтовувати свій вирок лише тими
доказами, які були розглянуті ним у
судовому засіданні. Суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Суд при вирішенні даної справи
виходить із презумпції сумлінності
платників податків та інших учасників
правовідносин у економічній сфері. У
зв'язку із цим презюмується, що дії
платника податків, пов'язані з веденням
господарської діяльності, економічно
виправдані, а відомості, що містяться в
його податковій та бухгалтерській та
кадровій звітності, - є достовірними,
якщо податковий орган не доведе, що
такі відомості не відповідають
дійсності.

При цьому, обов'язок доведення таких
фактів покладається на податковий
орган у спосіб проведення перевірки та
оформлення її результатів шляхом
складення акту, який є носієм доказової
інформації та повинен містити усі
відомості про виявлені порушення
законодавства.

Зі змісту акта перевірки від 01.10.2013 №
1180/18-19-17-01/11/27 встановлено, що у
ході проведення контролюючого заходу
посадовими особами ДПІ у м. Сумах
аналіз первинних документів
податкового, бухгалтерського та
кадрового обліку позивача на предмет
їх відповідності та повноти
відображення усіх показників не
здійснювався. Перевірку здійснено
виключно на підставі пояснень фізичних
осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що
підтвердили у судовому засіданні
представники відповідача.

Згідно зі статтею 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (частина
друга статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Суд звертає увагу на те, що згідно з
вимогами частини четвертої статті 70
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Так, в силу приписів статті 256
Цивільного процесуального кодексу
України факти, що мають юридичне
значення, у тому числі факти
перебування у трудових відносинах,
встановлюються в судовому порядку.

На момент розгляду даної справи
доказів наявності рішень судів, якими
встановлено факти перебування ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у трудових
відносинах із позивачем у наведені в
акті перевірки періоди, відповідачем
суду не надано.

Натомість, представником позивача
надано суду копію рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 22.10.2013 по справі № 592/8100/13-ц, яким у
задоволенні позову ОСОБА_5 до ФОП
ОСОБА_4 про встановлення трудового
стажу та стягнення заборгованості
відмовлено (а.с. 21-22), та копію рішення
Ковпаківського районного суду м.
Суми від 16.10.2013 по справі № 592/8099/13-ц,
яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ФОП
ОСОБА_4 про встановлення трудового
стажу та стягнення заборгованості по
заробітній платі відмовлено (а.с. 23).
Вказані рішення набрали законної сили,
про що свідчать відмітки суду на копіях
рішень.

У відповідності до ч. 3 ст. 62 Конституції
України обвинувачення не може
ґрунтуватися на доказах, одержаних
незаконним шляхом, а також на
припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням ч. 1 ст. 69
Кодексу адміністративного судочинства
України, є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

У відповідності до ч. 1, ч. 4 ст. 70 цього
Кодексу належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Так, в ході розгляду даної справи
відповідачем не було надано суду
жодних доказів щодо притягнення
позивача до кримінальної
відповідальності за порушення вимог
законодавства про працю (по ст. 172
«Грубе порушення законодавства про
працю» Кримінального кодексу України),
щодо накладання на позивача
адміністративного стягнення за
результатами вчиненого
адміністративного правопорушення (по
ст. 41 «Порушення вимог законодавства
про працю та про охорону праці», ст. 1634
«Порушення порядку утримання та
перерахування податку на доходи
фізичних осіб і подання відомостей про
виплачені доходи» Кодексу про
адміністративні правопорушення),
доказів порушення і передання справ
про злочин або адміністративне
правопорушення до суду, та нарешті -
доказів підтвердження достовірності
та обґрунтованості пояснень громадян
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в
судовому порядку.

Враховуючи, що у ході судового розгляду
справи відповідачем не доведено у
належний спосіб обставин, що свідчать
про наявність трудових відносин між
позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 у вищевказаних періодах, а
також про виплату їм заробітної плати,
зважаючи на те, що письмові пояснення
вказаних осіб, на дані яких спирається
відповідач, не є належними та
достатніми для висновку про існування
трудових відносин, їх тривалість,
умови, розмір оплати праці тощо,
твердження податкового органу про
наявність у позивача обов'язку
сплатити до бюджету податок з доходів
фізичних осіб суд вважає
безпідставними.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та наданих сторонами доказів,
суд дійшов висновку про те, що позовні
вимоги позивача є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області від 26.02.2014 №
про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 11 942, 16 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 5 687,
60 грн.

Стягнути з державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1 827
(одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через Сумський
окружний адміністративний суд шляхом
подачі апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис)
Є.Д. Кравченко

З оригіналом згідно

Суддя
Є.Д. Кравченко

Повний текст постанови складений та
підписаний 15.04.2014.