Справа № 2-а-1427/11
Суддя: Дзюба М. В.
Дата ухвалення: 2014-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-1427/11
Провадження № 2-а/266/19/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04 квітня 2014 року
м.Маріуполь

Приморський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Дзюба
М.В.

при секретарі - Петрухіной
Т.Л.,

з участю позивачки ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2,

представника відповідача Камінченко
Т.К.,

представника третьої особи
Затворницької О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління культури
і туризму Маріупольської міської Ради,
треті особи - начальник управління
культури і туризму Маріупольської
міської Ради, Маріупольська міська
Рада, про визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 11.04.2011 року звернулась до
суду із позовом до Управління культури
та туризму Маріупольської міської
Ради, в якому просила визнати
незаконним та скасувати наказ №24-к від
04.04.2011 року про її звільнення, поновити
її на роботі в займаній посаді з 04.04.2011
року, стягнути на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
у відшкодування моральної шкоди
стягнути з відповідача на її користь 5
000 гривень.

Постановою Приморського районного
суду міста Маріуполя від 19 травня 2011
року у задоволенні позову відмовлено
повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 12 серпня 2011 року апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишено без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції від 19 травня 2011 року - без
змін. Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 03 грудня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а
постанову Приморського районного суду
міста Маріуполя від 19 травня 2011 року та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 серпня 2011
року скасовано з направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції. При цьому суд касаційної
інстанції зауважив, що під час
ухвалення рішень судами не з'ясовано,
які саме посади було скорочено в
структурі управління культури і
туризму Маріупольської міської Ради та
суди не дали оцінки тому, що посада
начальника відділу
культурно-дозвільної роботи та
мистецтв, аналогічна займаній
позивачкою до звільнення, була
збережена.

В суді позивачка підтримала позовні
вимоги, просила суд її позов
задовольнити, визнати незаконним та
скасувати наказ №24-к від 04.04.2011 року про
її звільнення, поновити її на роботі в
раніше займаній посаді, стягнути на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з моменту
звільнення по день ухвалення рішення,
та у відшкодування моральної шкоди
стягнути з відповідача на її користь 5
000 гривень. В обґрунтування позовних
вимог зазначила, що вона займала посаду
заступника начальника управління -
начальника відділу
культурно-дозвільної діяльності
управління культури і туризму
Маріупольської міської Ради з 01.06.2006
року. Наказом начальника управління
від -03.02.2011 року її було попереджено про
майбутнє звільнення з 04.04.2011 року у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці. Їй було
запропоновано роботу не в управлінні
культури і туризму, а в інших юридичних
особах, від якої вона відмовилась.
Посаду в тій же юридичній особі, в тому
числі у реорганізованому управлінні
культури і туризму, аналогічну
займаній до звільнення, їй не
пропонували, хоча вона була збережена у
новому штатному розкладі. З 04.04.2011 року
її було звільнено з посади на підставі
п.1 ст.40 КЗпП України. Після звільнення
вона стала на облік у центр зайнятості
та отримувала протягом року допомогу
по безробіттю. Звільнення вважала
незаконним, оскільки було порушено
вимоги ст..49-2 КЗпП України. Просила її
поновити в раніше займаній посаді та
стягнути на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
моменту звільнення і до вирішення
справи по суті, оскільки її вини в тому,
що даний спір вирішувався протягом 3
років, не має та з свого боку вона
багато разів зверталась листами до
суду касаційної інстанції з проханням
прискорити розгляд справи. Також
зазначала, що їй спричинено моральну
шкоду, яка полягає в тому, що незаконним
звільненням її було позбавлено роботи,
коштів для існування, що вимагало
додаткових зусиль для організації
свого життя. Це все тягло моральні
страждання та переживання, внаслідок
чого вона протягом тривалого часу
втратила спокій, втратила нормальні
життєві зв'язки, душевні страждання
переросли у фізичні, вона стала
страждати на безсонню та в неї боліла
голова.

Представник позивачки ОСОБА_2 також
просила позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, вважаючи що звільнення
позивачки відбулось з порушенням вимог
ст..49-2 КЗпП України, оскільки їй
пропонувалась робота в інших
установах, а не у тієї ж юридичної
особи, та навіть після змін у штатному
розкладі була збережена посада,
аналогічна тій, що займала позивачка до
звільнення. Оскільки розгляд спору
відбувався протягом більше року та
вини в цьому позивачки не має, при
поновленні її на роботі підлягає
стягненню середній заробіток за час
вимушеного прогулу за три роки.

Представник відповідача Камінченко
Т.К. проти позову заперечувала та
просила у його задоволенні відмовити.
Свої заперечення мотивувала тим, що у
зв'язку із прийняттям міською радою
рішення «Про оптимізацію структури та
загальної чисельності апарату міської
ради та його виконавчих органів»,
штатна чисельність управління була
зменшена на 2 штатні посади. Усі
працівники управління були
ознайомлені із наказом та попереджені
про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП.
Позивачці на виконання вимог ст..49-2
КЗпП було запропоновано дві посади в
підпорядкованих управлінню культури і
туризму закладах, від яких вона
відмовилась. В подальшому було
оголошено конкурс на заміщення
вакантних посад, про що було
повідомлено позивачку та
запропоновано прийняти участь у
конкурсі, однак та відмовилась та з
04.04.2011 року її було звільнено на
підставі п.1 ст.40 КЗпП. Таким чином,
звільнення позивачки відбулось
відповідно до діючого законодавства та
підстав для задоволення позову на її
думку не має.

Третя особа ОСОБА_6 заперечував проти
задоволення позову, посилаючись на те,
що при звільненні ОСОБА_1 були
дотримані всі вимоги діючого
законодавства та її звільнення
проведено відповідно до закону.

Представник третьої особи
Маріупольської міської Ради
Затворницька О.М. також заперечувала
проти задоволення позовних вимог,
надавши письмові заперечення і
пояснення по суті заперечень,
аналогічні поясненням представника
відповідача.

Суд, вислухавши сторони та дослідивши
письмові матеріали справи, вважає
позовні вимоги обґрунтованими та
задовольняє позов з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 КАС України
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби,
відносяться до юрисдикції
адміністративних судів.

Пунктом 15 ч.1 ст.3 КАС України визначено,
що публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Як встановлено судом та
підтверджується записами в трудовій
книжці позивачки, ОСОБА_1 з 01.06.2006 року
на підставі наказу №66 к від 30.05.2006 року
прийнята на посаду начальника
культурно-досугового відділу,
заступника начальника управління
культури і туризму Маріупольської
міської Ради (на умовах строкового
трудового договору). З 01.12.2006 року на
підставі наказу №179 к від 30.11.2006 року
вона прийнята на посаду заступника
начальника - начальника відділу
культурно-досугової діяльності
управління культури і туризму. (т.1 а.с.13)

На підставі наказу №24-к від 04.04.2011 року
позивачку звільнено з 04.04.2011 року із
займаної посади заступника начальника
- начальника відділу
культурно-дозвільної діяльності
управління культури і туризму у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, згідно п.1 ст.40 КЗпП
України. (т.1 а.с.11,13).

Вважаючи своє звільнення незаконним,
ОСОБА_1 11 квітня 2011 року звернулась до
суду із даним позовом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності, можуть бути розірвані
власником чи уповноваженим ним органом
у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п.19 постанови №9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові впори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності чи штату працівників, чи
додержано власником чи уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу в тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі, чи попереджувався
він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

При реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.1
ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Рішенням Маріупольської міської Ради
№63-165 від 28.01.2011 року «Про оптимізацію
структури та загальної чисельності
апарату міської ради та його
виконавчих органів» (пункт 1.2.23), міська
рада внесла зміни у структури та штатну
чисельність виконавчих органів ,
зокрема, скоротила в управлінні
культури і туризму 2 штатні посади
(відповідно до структури, затвердженої
даним рішенням). (т.1 а.с.18-20).

Згідно додатку 10 до вищезазначеного
рішення міської Ради від 28.01.2011 року
структура та штатна чисельність
управління культури і туризму
Маріупольської міської Ради становила:
начальник управління - 1 шт.посада,
відділ організаційно-методичної
роботи та охорони культурної спадщини:
заступник начальника
управління-начальник відділу -1,
головний спеціаліст -1, головний
спеціаліст-юрисконсульт - 1; сектор
планово-економічної роботи: головний
спеціаліст-економіст -1, головний
спеціаліст-бухгалтер -1; відділ
культурно-дозвільної роботи та
мистецтв: начальник відділу - 1,
головний спеціаліст - 2; прибиральник
службових приміщень - 0,5; а всього 9,5 (т.1
а.с.20).

Як слід з штатного розкладу Управління
культури і туризму Маріупольської
міської Ради, який діяв на 01.01.2011 року,
до цього управління входили: начальник
управління - 1, планово-фінансовий
відділ: заступник начальника-начальник
відділу - 1, головний спеціаліст - 2;
відділ культурно-досугової діяльності
: заступник начальника - начальник
відділу -1, головний спеціаліст - 5;
секретар керівника -1, прибиральник
службових приміщень -0,5; а всього - 11,5 (т.1
а.с.85)

Рішенням Маріупольської міської Ради
№66-359 від 29.03.2011 року «Про затвердження
положень про виконавчі органи міської
ради», на виконання рішення міської
ради від 28.01.2011 року №63-165 «Про
оптимізацію структури та загальної
чисельності апарату міської ради та її
виконавчих органів», у зв'язку із
зміною структури виконавчих органів
міської ради, затверджено положення
про управління культури і туризму.

Аналізуючи завдання та функції, які
покладались на управління культури і
туризму Маріупольської міської ради,
суд встановив, що фактично відбулось
розмежування повноважень раніше
існуючого управління як структури
міської ради та у складі управління
культури і туризму утворено новий
відділ - відділ
організаційно-методичної роботи та
охорони культурної спадщини,
планово-фінансовий відділ став
сектором планово-економічної роботи, а
у назві відділі культурно-досугової
діяльності змінено слово «діяльності»
на «роботи». Фактично було скорочено
посаду секретаря керівника и посаду
начальника планово-фінансового
відділу. При цьому посада начальника
відділу культурно-дозвільної роботи та
мистецтв, аналогічна займаній
позивачкою до звільнення, була
збережена. (а.с.86)

Відповідно до Конституції України
(пункт 15 частини першої статті 92,
частина третя статті 141, стаття 146), в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин, засади
місцевого самоврядування, питання
формування, діяльності та
відповідальності органів місцевого
самоврядування, зокрема статус
виконавчих органів ради та їх
повноваження, порядок утворення,
реорганізації, ліквідації,
визначаються законом.

Згідно із частиною першою статті 11
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», виконавчими
органами селищних, сільських, міських
рад є їх виконавчі комітети, а також
відділи, управління та інші створювані
радами виконавчі органи.

Відділи, управління та інші виконавчі
органи ради є її виконавчими органами
галузевої та функціональної
компетенції, підзвітними та
підконтрольними раді, яка їх утворила,
підпорядкованими її виконавчому
комітету, а також сільському,
селищному, міському голові.

Згідно з вимогами ст..49-2 КЗпП України
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Частиною третьої статті 49-2 КЗпП
України встановлено, що одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав
змогу роботодавець виконати вимоги
ст..49-2 КЗпП України про надання роботи
працівникові, який вивільняється у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, суд має виходити з
того, що за змістом цієї норми
працівнику має бути запропонована
наявна робота за відповідною професією
чи спеціальністю і лише при
відсутності такої роботи - інша наявна
робота.

Наказом начальника управління
культури і туризму Маріупольської
міської Ради від 03.02.2011 року позивачку
попереджено про наступне звільнення з
04.04.2011 року у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
відповідно до рішення міської Ради від
28.01.2011 року «Про оптимізацію структури
і загальної чисельності апарату
міської ради і його виконавчих
органів». (т.1 а.с.6)

09.02.2011 року ОСОБА_1 запропоновано посаду
директора комунального закладу «Палац
культури сел..Каменськ» та посаду
викладача комунального закладу
«Музична школа №5» (т.1 а.с.7), однак від
запропонованих посад вона відмовилась.
Як посади безпосередньо в управлінні
культури і туризму Маріупольської
міської Ради, так і інших посад
позивачці не пропонувалось, а 04.04.2011
року було запропоновано прийняти
участь у конкурсі на загальних
підставах на заміщення вакантних посад
у новоутвореному управлінні культури і
туризму Маріупольської міської Ради,
на що вона відмовилась та в той же день
її було звільнено.

За змістом статті 20 Закону України «Про
службу в органах місцевого
самоврядування» спеціальні підстави
припинення служби в органах місцевого
самоврядування встановлені цією
нормою, а Кодексом Законів про працю
України - загальні.

В даному випадку спеціальних підстав
припинення служби в органах місцевого
самоврядування, встановлених ст..20
вищенаведеного Закону, не має.

Статтею 10 Закону України «Про службу в
органах місцевого самоврядування»
регламентований порядок прийняття на
службу в органи місцевого
самоврядування. Частиною третьою ст..10
цього Закону встановлено, що у разі
необхідності, за згодою сторін,
посадова особа місцевого
самоврядування може бути переведена на
рівнозначну чи нижчу посаду або посаду
радника чи консультанта без
конкурсного відбору. Аналогічні
положення закріплені у пункті 5
постанови Кабінету Міністрів України
від 15 лютого 2002 року №169 «Про
затвердження порядку проведення
конкурсу на заміщення вакантних посад
державних службовців», яка передбачає,
що переведення на рівнозначну або
нижчу посаду в одному державному
органі… може здійснюватись без
конкурсного відбору.

При цьому суд вважає, що відповідачем
не виконані вимоги ч.3 ст..49-2 КЗпП
України, оскільки пропонування посад у
підпорядкованих управлінню культури і
туризму міськради закладах не може
розцінюватись як пропозиція роботи на
тому ж підприємстві, установі чи
організації. Такий висновок суду
підтверджується також тим, що за
поясненням сторін у справі, начальник
управління, прибиральниця та деякі
працівники відповідача, які станом на
04.04.2011 року перебували у відпустці по
догляду за дитиною, були переведені на
аналогічні посади у реорганізоване
управління без участі у конкурсі.

Доводи ж відповідача та представника
третьої особи про те, що позивачка
відмовилась від участі у конкурсі на
заміщення вакантних посад у
відповідача після зміни структури та
штатної чисельності, а іншого порядку
окрім конкурсного відбору чинним
законодавством не встановлено, суд
визнає безпідставними та не
обґрунтованими, а тому до уваги не
приймає.

Таким чином, суд вважає, що під час
звільнення позивачки були порушені
вимоги ч.3 ст..49-2 КЗпП України, а тому
таке звільнення є незаконним та наказ
про звільнення ОСОБА_1 з посади
заступника начальника-начальника
відділу культурно-дозвільної
діяльності управління культури і
туризму Маріупольської міської ради
№24-к від 04.04.2011 року підлягає
скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Позивачка до звільнення обіймала
посаду заступника
начальника-начальника відділу
культурно-дозвільної діяльності
управління культури і туризму
Маріупольської міської Ради.

На даний час відповідно до рішення
Маріупольської міської Ради «Про
внесення змін до структури управління
і туризму Маріупольської міської Ради»
від 28.03.2014 року №638-4236 у штатному
розкладі відповідача є посада,
аналогічна займаній позивачкою до
звільнення.(т.2 а.с.98).

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що позивачка має бути
поновлена на попередній роботі,
оскільки її звільнення відбулось із
порушенням законодавства.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більше як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06
листопада 1992 року, з подальшими
змінами, роз'яснено, що при присудженні
оплати за час вимушеного прогулу
зараховується заробіток за місцем
нової роботи) одержана допомога по
тимчасовій непрацездатності, вихідна
допомога, середній заробіток на період
працевлаштування, допомога по
безробіттю), який працівник мав в цей
час.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст..27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100 (далі - «Порядок…»).

З урахуванням цих норм і зокрема абз.2
п.2 «Порядку…», середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу працівника обчислюється
виходячи з виплат за останні два місяці
роботи , що передують події, з якою
пов'язана виплата, тобто передують дню
звільнення працівника.

Відповідно до п.5 розділу 5 «Порядку…»
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середнього динна) заробітна плата
працівника, яка згідно п.8 цього
«Порядку…» визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а
у випадках, передбачених
законодавством, - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз.2 п.8
«Порядку…»).

Крім того, положеннями розділу ІІІ
«Порядку…» передбачені види виплат,
які підлягають урахуванню, і які не
підлягають урахуванню (зокрема,
одноразові виплати, соціальні виплати,
окремі види премій тощо) при
обчисленні середньої заробітної плати
як розрахункової величини для
нарахування виплати за час вимушеного
прогулу.

Під час розрахунку судом розміру
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу судом, згідно
наданих відповідачем відомостей,
взятий до уваги розмір заробітної
плати ОСОБА_1 за два повних
відпрацьованих місяці - жовтень та
листопад 2010 року, оскільки в інші
місяці вона перебувала у відпустці або
на листку тимчасової
непрацездатності). Так, розмір
зарплатні у жовтні 2010 року - 4707,14 грн, у
листопаді 2010 року - 4485,69 грн, а всього за
два місяці - 9 192,83 гривні..

Кількість робочих днів у жовтні 2010 року
- 21, у листопаді 2010 року - 22, а всього за
цей період - 43 робочих днів.

Таким чином, розмір середньоденного
заробітку позивачки становить 213,78
гривень (9192,83 грн / 43 дні).

Виходячи з положень ч.2 ст.235 КЗпП
України та роз'яснень, які містяться у
п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06 листопада 1992 року, суд
приймає до уваги та враховує, що
розгляд справи за позовом ОСОБА_1
здійснювався майже три роки за
відсутності її вини, з яких справа
перебувала на розгляді в суді
касаційної інстанції з 26 вересня 2011
року (дата надходження справи) по
січень 2014 року, при цьому в матеріалах
адміністративної справи містяться
докази того, що позивачка неодноразово
надсилала листи до суду касаційної
інстанції з проханням прискорити
касаційний розгляд справи за її
позовом, оскільки вона внаслідок
незаконного звільнення тривалий час не
має заробітку та коштів для існування,
визначений законом період виплати їй
державної допомоги по безробіттю
сплив, та у відповідача досі
залишається вакантною посада, яку вона
раніше обіймала, а внаслідок можливої
реорганізації її поновлення на роботі
може стати не можливим, позивачка
з'являлась в усі судові засідання та за
її вини відкладень розгляду справи не
відбувалось. За таких обставин суд
приходить до висновку про те, що в
даному конкретному випадку підлягає
стягненню середній заробіток за час
вимушеного прогулу за три роки, тобто з
04.04.2011 року по 04.04.2014 року

Таким чином, розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 04.04.2011 року по день ухвалення
рішення, становить:213,78 грн х 738 днів = 157
769,64 грн

Із зазначеної суми підлягають
виключенню розмір отриманої
позивачкою при звільненні вихідної
допомоги в розмірі 2842,58 грн, та отримана
у центрі зайнятості державна допомога
по безробіттю в сумі 33 582,23 гривень.

157 769,64 грн - 2 842,58 грн - 33 582,23 грн = 121 344
гривні 83 копійки.

Таким чином, виплаті на користь
позивачки у відшкодування середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягає 121 344 гривні 83 копійки.

Стосовно позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, суд
вважає їх обґрунтованими такими, що
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

За ст..237-1 КЗпП України відшкодування
власником чи уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівникові
здійснюється у випадку, коли порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втраті нормальних
життєвих зв'язків та потребують від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

В своїх правових позиціях, викладених у
Висновках Верховного Суду України за 1
півріччя 2012 року, (пункті 6), Верховний
Суд України зазначив, що захист
порушеного права у сфері трудових
відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права, так і
механізмом компенсації моральної
шкоди, як негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку із посяганням
на її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди, обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
наслідків та інших обставин.
Компенсація моральної шкоди не
поглинається самим фактом відновлення
становища, яке існувало до порушення
трудових правовідносин, шляхом
поновлення на роботі, а має самостійне
значення. КЗпП України не містить
будь-яких обмежень чи винятків щодо
компенсації моральної шкоди в разі
порушення трудових прав працівників, а
ст..237-1 цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди в обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин.

Виходячи з обставин даної справи, суд
вважає що внаслідок незаконного
звільнення позивачці спричинені
моральні страждання, які вона
відчувала протягом 3 років до моменту
відновлення судом її порушеного права,
вона тривалий час працювала у
відповідача, мала подальші плани,
стабільний заробіток, напередодні
звільнення разом з іншими працівниками
звертала увагу відповідача на
незаконність такого звільнення та
просила захисту своїх прав, і після
звільнення була вимушена додатково
додавати зусиль для організації свого
життя, майже два роки не мала джерел для
свого існування в очікуванні вирішення
справи за її позовом, а тому заявлений
до відшкодування розмір моральної
шкоди 5000 гривень суд визнає
обґрунтованим та задовольняє ці
позовні вимоги повністю.

Задовольняючи позов, оскільки
позивачка звільнена від сплати судових
витрат, суд стягує судові витрати на
користь держави з відповідача.

Відповідно до ст..256 КАС України
постанова в частині поновлення на
роботі на публічній службі та
стягнення заробітку підлягає
негайному виконанню, а щодо стягнення
заробітку - в межах суми стягнення за
один місяць.

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст..5, 10, 11, 161-163, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ
№24-к від 04 квітня 2011 року про
звільнення ОСОБА_1 з посади заступника
начальника-начальника відділу
культурно-дозвільної діяльності
управління культури і туризму
Маріупольської міської Ради на
підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника
начальника-начальника відділу
культурно-дозвільної діяльності
управління культури і туризму
Маріупольської міської Ради.

Стягнути з Управління культури і
туризму Маріупольської міської Ради на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 04.04.2011 року по
день ухвалення постанови в сумі 121 344
(сто двадцять одна тисяча триста сорок
чотири) гривні 83 копійки та у
відшкодування моральної шкоди 5000
гривень.

Рішення в частині поновлення на роботі
на публічній службі та стягнення
середнього заробітку за один місяць
підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Управління культури і
туризму Маріупольської міської Ради на
користь держави судовий збір в частині
вимог майнового характеру - 1213,44
гривень, в частині вимог немайнового
характеру - 243,60 гривень.

На постанову може бути подана апеляція
до Донецького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції протягом 10 днів з дня
її проголошення, а у разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС -
протягом 10 днів з дня отримання копії
такої постанови.

Суддя:
Дзюба М. В.