Справа № 9101/91133/2012
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Ім е н е м У к р а ї н и

18 березня 2014 рокусправа № 2а-17726/09/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Олефіренко Н.А.

суддів: Головко
О.В. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Корнієнко Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Дніпропетровська

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2011 р. у справі №2а-17726/09/0470

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Лівобережної міжрайонної державної
податкової інспекції
м.Дніпропетровська

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2009 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Дніпропетровська в якому з
урахуванням зменшення позовних вимог
просила визнати недійсними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 01.10.2009р.
№/0 на суму 2965,40 грн., та №/0на
суму 15008,50 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2011 року адміністративний позов
задоволено повністю.

Відповідач не погодившись з постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до статті 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні судом апеляційної
інстанції допущено заміну відповідача
у справі - Лівобережної міжрайонної
державної податкової інспекції м.
Дніпропетровська її правонаступником -
Лівобережною міжрайонною державною
податковою інспекцією м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, а також правильність
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що в період з 01.10.2007 по 30.09.2009
відповідачем проведена планова
виїзна документальна перевірка
позивача з питань правомірності
формування податкового кредиту та
податкових зобов'язань, валових
доходів та валових витрат , за
результатами якої складений акт від
25.11.2009 року за №8033/17-3/НОМЕР_1.

Відповідно до висновків акту перевірки
№ 8033/17-3/17-3/НОМЕР_1 від 25.11.2009р., на думку
відповідача, позивач допустила
заниження валового доходу за 4-й
квартал 2007р. на 8228,00грн. та за 2008-й рік на
3832,28грн.; завищення валових витрат за
2008р. на суму 7709,02 грн., в результаті чого
відповідачем донараховано податку з
доходів фізичних осіб в сумі 2965,40грн.
(податкове повідомлення-рішення від
01.12.09р. № /0).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції не погодився з наведеними
вище висновками податкового органу,
зазначивши при цьому, що надані
позивачем первинні документи на
підтвердження господарської операції
з надання
інформаційно-консультаційних послуг,
відповідають вимогам діючого
законодавства, а отже, можуть
прийматися як підтвердження
товарності вказаної господарської
операції та бути підставою для
віднесення витрат до валових витрат і
формування податкового кредиту.

Однак, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає такі висновки суду
першої інстанції передчасними та
такими, що зроблені без повного та
всебічного з'ясування обставин у
справі.

Однак, при постановленні судових
рішень суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення.

Відповідно п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
валові витрати виробництва та обігу -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно п. 5.2.1 та п. 5.5.1 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті; будь-які
витрати, пов'язані з виплатою або
нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (у тому числі за
будь-якими кредитами, депозитами)
протягом звітного періоду, якщо такі
виплати або нарахування здійснюються у
зв'язку з веденням господарської
діяльності платника податку.

В ст. 11 названого Закону встановлені
правила ведення податкового обліку і
відповідно п. 11.2 датою збільшення
валових витрат виробництва (обігу)
вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше - або дата списання
коштів з банківських рахунків платника
податку на оплату товарів (робіт,
послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робот
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Відповідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

З тверджень позивача в даній
адміністративній справі слідує, що ним
укладено з ФОП ОСОБА_2 договір від
10.01.2008 року та 04.04.2008 року про надання
інформаційно-консультаційних послуг,
відповідно до якого останній
зобов'язувався надати позивачу за
плату інформаційно-консультаційні
послуги.

При цьому, ні вказані договори ні акти
приймання виконаних робіт (наданні
послуг) від 30.03.2008 року та 30.06.2008 року,
підписаних на підставі вказаних вище
вказаних договорів від 10.01.2008 року та
04.04.2008 року, до матеріалів справи не
надано. В акті приймання виконаних
робіт (наданні послуг) повинні містити
інформацію які послуги надаються.

Отже, не можливо встановити, які за
змістом позивач приймав
інформаційно-консультаційні послуги
за даними договорами, вартістю 7 250 грн.

Колегією суддів встановлено, що судом
першої інстанції не встановлювалося,
що є об'єктом дослідження вказаних
договорів. В судовому засіданні
договори про надання
інформаційно-консультаційних послуг
та акти приймання - передачі наданих
послуг, підписаних позивачем з
контрагентом, не досліджувались. Між
тим, не визначено складові
адміністративних видатків, час,
витрачений на виконання робіт (послуг),
вид і кількість матеріалів, які
використовувались при виконанні робіт
(послуг) та інші відомості і реквізити,
наявність яких є обов'язковою для
первинного документу у розумінні ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Таким чином, колегія суддів приходить
висновку, що приймання виконаних робіт
(наданні послуг), копії яких відсутні в
матеріалах справи, не розкривають у
повному обсязі суть господарських
операцій, що є необхідним для
аргументованості та доказовості
надання послуг (виконання робіт).

Підпунктами 2.4, 2.16 пункту 2 Положення
про документальне забезпечення
записів в бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24 травня 1995 року №
88 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704
передбачено, що первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. Забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим і нормативним актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам.

Пунктом 1.32. ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та на користь першої особи.

Тобто, визначальною ознакою валових
витрат є їх безпосередній зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку. При цьому, господарська
діяльність платника податку являє
собою сукупність господарський
операцій, які відповідно до ст. 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
визначаються як дії і події, які
викликають зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Слід також відзначити, що надання
інформаційно-консультаційних послуг
відноситься до витрат подвійного
призначення, для яких пунктом 5.4 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» передбачено
особливий порядок податкового обліку.
Зокрема, абз. першим підпункту 5.4.4 п. 5.4
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» встановлено, що
до складу валових витрат платника
податку включаються витрати на
проведення передпродажних та
рекламних заходів стосовно товарів
(робіт, послуг, що продаються
(надаються) такими платниками податку.
При цьому підпунктом 5.4.8 п. 5.4 ст. 5
Закону встановлено, що не включається
до складу витрат платника податку
готівка, витрачена на цілі, визначені
підпунктом 5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств». Отже, витрати на надання
інформаційно-консультаційних послуг
відображаються у складі валових витрат
лише у разі, якщо вони відповідають
витратам на передпродажні та рекламні
заходи, які зазначені в підпункті 5.4.4 п.
5 .4 ст. 5 Закону (зокрема, послуги по
розміщенню продукції в місцях продажу,
послуги з очищення, фасування,
оперативного поповнення обсягів
товарів на стелажах, розміщення
інформації про товар тощо).

Враховуючи викладене, колегія суддів
не погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що відповідач
дійшов помилкового висновку про
відсутність підстав для віднесення до
складу валових витрат вартості
інформаційно-консультаційних послуг,
отриманих позивачем, а тому позовні
вимоги позивача щодо скасування
податкового повідомлення-рішення №
/0 від 01 грудня 2009 року задоволенню
не підлягають.

Зокрема, судом першої інстанції
належним чином не досліджено чи дійсно
відбулось надання послуг за договорами
з придбання
інформаційно-консультаційних послуг у
ФОП ОСОБА_2 та не встановлено
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті. Тобто не
з'ясовано належним чином напрямок та
цілі діяльності позивача та чи
відповідають ці дії по укладенню та
виконанню вказаних договорів
господарській меті товариства.

Оскільки визначальною підставою
віднесення тих чи інших витрат
підприємства до складу валових витрат
є їх безпосереднє використання у
господарській діяльності
підприємства, за підтвердження доводів
відповідача, що отримані
інформаційно-консультаційні послуги
не призначені для використання
позивачем в його господарській
діяльності, підстави для віднесення їх
до складу валових витрат відсутні.

В свою чергу, виходячи із аналізу
положень статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», за не
підтвердження реальності
господарських операцій, за якими
позивачеві видано податкові накладні,
формування податкового кредиту є
безпідставним.

Стосовно позовних вимог щодо
скасування податкового
повідомлення-рішення в № /0 від
01.12.2009 року, колегія суддів зазначає
наступне.

Спеціальним законом, що визначає
платників податку на додану вартість,
об'єкти, базу та ставки оподаткування,
перелік неоподатковуваних та
звільнених від оподаткування операцій,
особливості оподаткування експортних
та імпортних операцій, поняття
податкової накладної, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету є Закон України від 03.04.1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до ст. 13 Декрету
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також Інші
доходи громадян, оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і. документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу, до складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Згідно пункту 4 ст. 14 Декрету громадяни,
які займаються підприємницькою
діяльністю, надають податковому органу
декларації за наслідками кожного
звітного кварталу, а також звітного
року у строки, визначені законом. В
декларації зазначаються загальні суми
одержаного доходу, витрат і сплаченого
податку за звітний рік або інший
період, за який здійснюється
оподаткування (оподатковуваний
період).

Згідно підпункту 7.3.1 п.7.3 ст. 7 Закону
датою виникнення податкових
зобов'язань з поставки товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше, або дата запакування
коштів від покупця (замовника) на
банківський рахунок платника податку
як оплата товарів (робіт, послуг), або
дата відвантаження товарів, а для робіт
(послуг) - дата оформлення документа, що
засвідчує факт виконання робіт (послуг)
платником податку.

Згідно з пп 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 3.4. Порядку заповнення
податкової декларації з податку на
додану вартість, затвердженим наказом
Державної податкової адміністрації
України від 30.05.1997 № 166 платник податку
самостійно обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає в
декларації. Дані, наведені в
декларації, мають відповідати даним
бухгалтерського та податкового обліку
платника, достовірність даних
підтверджується: підписом платника,
якщо платник - фізична особа, в інших
випадках (особа, яка визначена як
платник податку на додану вартість,
крім фізичних осіб) - підписами
відповідальних посадових осіб
(керівника, головного бухгалтера) та
печаткою, а в разі подання декларації в
електронній формі - електронним
підписом осіб (які підписують
декларацію), зареєстрованим у порядку,
визначеному законодавством.

Згідно з пунктом 17.2 статті 17 Закону
платник податків, який до початку його
перевірки контролюючим органом
самостійно виявляє факт заниження
податкового зобов'язання минулих
податкових періодів, зобов'язаний:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок
і сплатити суму такої недоплати та
штраф у розмірі п'яти відсотків від
такої суми до подання такого
уточнюючого розрахунку,

б) або відобразити суму такої недоплати
у складі декларації з цього податку, що
подається за наступний податковий
період, збільшену на суму штрафу у
розмірі п'яти відсотків від такої суми,
з відповідним збільшенням загальної
суми податкового зобов'язання з цього
податку.

Таким чином, визначальною умовою
нарахування та сплати штрафу в порядку
наведеної норми Закону є наявність у
платника заниження податкових
зобов'язань минулих періодів, які були
ним самостійно донараховані.

п.17.2 ст. 17 Закону України №2181-ІІІ, який
регламентує підстави та порядок
застосування штрафних санкцій у
випадку заниження податкових
зобов'язань, не обмежує право платника
податків на подачу уточнюючого
розрахунку виключно до перевірки.

Зазначене виключає законність та
об'єктивність висновків судів,
покладених в основу прийняття
оскаржуваних судових актів.

Оскільки суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку у зв'язку з чим
прийнято рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
таке рішення, згідно п.4 ч.1 ст.202 КАС
України, підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 202, 205, 206 КАС
України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекцієї м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області -
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2011 року у справі №2а-17726/09/0470 -
скасувати.

Прийняти нову постанову. У задоволенні
позовних вимог Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 до
Лівобережної міжрайонної державної
податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення -
відмовити.

Постанова набирає чинності відповідно
до ст. 254 КАС України та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом 20 днів шляхом
подання касаційної скарги.

Головуючий:
Н.А. Олефіренко

Суддя:
О.В. Головко

Суддя:
Т.І. Ясенова