Справа № 826/15520/13-а
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 березня 2014 року № 826/15520/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів
Іщука І.О., Костенка Д.А. , розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом Громадянина Ірану
ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України, Головного
управління державної міграційної
служби України в м. Києві провизнання
неправомірними дій, визнання
неправомірним та скасування рішення
№534-13 від 13.09.2013 р., зобов'язання вчинити
дії В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ірану ОСОБА_1, (далі -
позивач), звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, (далі -
відповідач-1), Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві, (далі - відповідач-2), про
визнання неправомірними дій, визнання
неправомірним та скасування рішення
№534-13 від 13.09.2013 р., зобов'язання вчинити
дії.

У позовних вимогах позивач просив:

- визнати неправомірними дії Головного
управління державної міграційної
служби України в м. Києва пов'язані із
повідомленням позивача про прийняття
Державною міграційною службою України
Рішення №534-13 від 13.09.2013 р. про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 13 вересня 2013 р. №534-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати Громадянина
Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
Рішення Державної міграційної служби
України №534-13 від 13.09.2013 р. було прийняте
відповідачем з численними порушеннями
процедури, передбаченої Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту". Представник
позивача також звертав увагу, суду на
те, що відповідач-1 не виконав
обов'язків, покладених на нього чинним
законодавством, зокрема, не збирав та
не аналізував дані щодо ситуації в
країні належності, які наявні у
відкритих джерелах. А тому таке
зловживання процедурою свідчить про
порушення принципів об'єктивності та
добросовісності при прийнятті рішень
органами державної влади, а також про
упереджене ставлення до позивача.

Представники відповідачів позовні
вимоги не визнали, просили у
задоволенні позову відмовити повністю,
зазначили, що оскаржуване рішення є
правомірним та обґрунтованим, оскільки
у позивача наявні одночасно дві умови,
за наявності хоча б однієї з яких, особа
не визнається біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту, а саме:
відносно позивача встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини 1 статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
відсутні.

Необхідність у заслуховуванні свідка
чи експерта у справі відсутня, так само,
як і відсутні перешкоди для розгляду
справи у судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.01.2014 року за
згодою сторін судом було ухвалено
продовжувати розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

Громадянин Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
за національністю араб, віросповідання
- християнство, 22.08.2010 р. легально прибув
до України.

15 квітня 2013 року позивач звернувся із
заявою про надання статусу біженця до
Державної міграційної служби України.

24 вересня 2013 року позивач отримав
Повідомлення Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві від 19.09.2013 р. №185 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, яке було
прийнято на підставі Рішення Державної
міграційної служби України №534-13 від
13.09.2013 р.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України); положеннями
Конвенції про статус біженців 1951 року;
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року; Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі - Закон № 3671-VI).

Згідно п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
№ 3671-VI, поняття "біженець" включає
чотири основні підстави, за наявності
яких, особі може бути наданий статус
біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону №
3671-VI, рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами: які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону; якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу; за
заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону №
3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що оскаржуване рішення
було прийнято згідно з вимогами абз. 4
ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, і позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновком Державної міграційної
служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців", 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається" від 27.04.2004 р. № 8043/04 заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

У своїй заяві від 15.04.2013 р. до Головного
управління державної міграційної
служби України в місті Києві позивач
повідомив, що змушений був залишити
країну громадянської належності через
політичні причини, а саме через
переслідування з боку Уряду Ірану та
угрупування арабів. Також зазначив, що
він піддавався фізичному насильству,
яке застосовувалось у зв"язку з
расовою, національною, релігійною
належністю, політичними поглядами,
громадянством позивача.

Суд звертає увагу, що позивачем не було
надано належних та достатніх доказів
на підтвердження зазначеного в заяві
від 15.04.2013 р.

З матеріалів справи вбачається, що під
час попередньої співбесіди позивач
стверджував, що змінив релігію з ісламу
на християнство, проте, під час
додаткової співбесіди від 06.06.2013 року
позивач повідомив, що жодних
переслідувань за релігійними ознаками
він не зазнавав.

Суд також звертає увагу, що позивач
прибув легально на територію України
22.08.2010 р., проте звернувся до органів
міграційної служби лише 15.04.2013 року,
перебуваючи на території України
нелегально. Таким чином, позивач
порушив вимоги статті 9 Закону України
"Про біженців", яка зобов'язувала особу,
яка не є громадянами України та на
законних підставах тимчасово
перебуває на території України і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
постійного проживання виникли умови,
зазначені у абзаці другому статті 1
цього Закону, внаслідок якої вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір набути в Україні
статусу біженця, повинна звернутися до
відповідного органу міграційної
служби із заявою про надання її статусу
біженця до закінчення строку дії
дозволу на перебування в Україні.

Водночас, вирішуючи адміністративну
справу в частині вимог про зобов'язання
Державної міграційної служби України
визнати позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту суд
зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
виключною компетенцією уповноваженого
органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання прав та вимог
законодавства, інакше було б порушено
принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя. Тому
завданням адміністративного суду є
контроль за легітимністю прийняття
рішення.

Таким чином, вищевказана позовна
вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем доведено правомірність
та обґрунтованість оскаржуваного
Рішення Державної міграційної служби
України від 13 вересня 2013 р. №534-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи все вищевикладене у
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Керуючись вимогами ст. ст. 69-71, 94, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Ірану
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві про визнання неправомірними
дій, визнання неправомірним та
скасування рішення №534-13 від 13.09.2013 р.,
зобов'язання вчинити дії відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Ю.Т. Шрамко

Судді
І.О. Іщук

Д.А. Костенко