Справа № 819/1277/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
Справа №
876/9239/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Качмара В.Я., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції (правонаступник -
Тернопільська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів в
Тернопільській області) про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н
о в и в :

07 травня 2013 року позивач - фізична особа
- підприємець ОСОБА_1 звернулась в суд з
позовом до відповідача -
Тернопільської ОДПІ, в якому просила
скасувати податкове повідомлення -
рішення від 18 квітня 2013 року № ,
яким позивачу донараховано грошове
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість в сумі 303693,16 грн., в тому
числі: основний платіж -255027 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 48666,16 грн.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року позов задоволено. Податкове
повідомлення рішення Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Тернопільської області
Державної податкової служби №
від 18 квітня 2013 року скасовано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що первинна транспортна
документація відноситься до первинних
документів, на основі яких ведеться
бухгалтерський облік. Судом першої
інстанції не надано належної правової
оцінки факту відсутності
товарно-транспортних накладних чи
інших документів, які б підтверджували
рух товарно-матеріальних цінностей у
2010 році. Таким чином, податкове
повідомлення - рішення від 18 квітня 2013
року № прийнято правомірно.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Представник апелянта - Чайнюк О.В. у
судовому засіданні підтримала доводи,
викладені в апеляційній скарзі, вважає
висновки суду першої інстанції
неправильними та необгрунтованими,
просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове судове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Представника позивача - ОСОБА_3 у
судовому засіданні не погодився з
доводами апеляційної скарги і вважає,
що вони не спростовують висновків суду
першої інстанції, який ухвалив законне
та обґрунтоване рішення, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги в їх сукупності, суд дійшов
висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

ОСОБА_1 зареєстрована, як суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа у 2003 року. Основним видом
господарської діяльності відповідно
до КВЕД 2010 є неспеціалізована оптова
торгівля. Позивач здійснює діяльність
на загальній системі оподаткування, є
платником податку на додану вартість з
2006 року.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 11 по 22 березня 2013 року
Тернопільською ОДПІ проведено планову
виїзну перевірку суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2010
року по 31 грудня 2012 року, якою
встановлено порушення п.п.7.4.1 п.п.7.4.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», п.198.3 ст.198 ПК України, пп.57.1
ст.57, абз.1,2 п.126.1 ст.126 ПК України.

За результатами перевірки складено Акт
№ 2382/17-226/НОМЕР_2 від 04 квітня 2013 року
(а.с.9-31).

18 квітня 2013 року на підставі вказаного
акту перевірки Тернопільською ОДПІ
винесено податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу донараховано грошове
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість у сумі 303693,16 грн., в тому
числі: основний платіж -255027 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 48666,16 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності податковим органом
обставин, які б свідчили про фактичне
нездійснення господарських операцій
між позивачем та його контрагентами,
оскільки господарські операції
позивача підтверджені належним чином
оформленими первинними документами, а
правочини, укладені з контрагентами, не
визнані у встановленому законом
порядку недійсними. Правилами ведення
податкового обліку не передбачено
обов'язковості ведення і зберігання
товарно-транспортних накладних на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом для підтвердження
обставин щодо правомірності
нарахування сум ПДВ. Висновки
податкового органу про
неправомірність формування платником
податків податкового кредиту та
валових витрат за результатами таких
господарських операцій є
безпідставними та необґрунтованими.
Таким чином, оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийнято на
підставі помилкових висновків
Тернопільської ОДПІ про порушення
фізичної особою - підприємцем ОСОБА_1
податкового законодавства. Відповідач
не довів правомірності прийнятого ним
рішення та не надав доказів на
обґрунтування власних заперечень.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

Ч.1.7 ст.1 Закону України "Про податок на
додану вартість" передбачено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з п.7.4 ст.7 вказаного Закону
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті), послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при імпорті, з метою подальшого
використання у виробництві та/або
поставки товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.п.7.2.6 цього пункту). Податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" обґрунтування
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п.1 ст.9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (п.
2 ст. 9 цього Закону).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами також визначена п.п. 1.2 п. 1,
п.п. 2.1 п. 2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем здійснювались господарські
операції з придбання
товарно-матеріальних цінностей від ТОВ
«Завод полімерних матеріалів «Союз»,
ДП «Мега Пак» ТОВ «Клайм», ТОВ
«Торгівельно-виробнича компанія
«Мега-Пак», ТОВ «Торгівельно-виробнича
компанія №1», ТОВ «Тайстра-К», ПП «Віком
Плюс», ТОВ «ТЕМП-2000», СГД ОСОБА_4, СГД
ОСОБА_5, СГД ОСОБА_6, СГД ОСОБА_7

На підтвердження господарських
операціях з вказаними контрагентами в
обґрунтування підстав віднесення до
податкового кредиту позивачем до
перевірки надано податкові накладні:
№30208 від 02 березня 2010 року на загальну
суму 26000 грн., в тому числі ПДВ - 4333, 33
грн., №14 від 23 лютого 2010 року на
загальну суму 2321,16 грн, в тому числі ПДВ-
386,86 грн., №11 від 12 лютого 20-10 року на
загальну суму 8700 грн., в тому числі
ПДВ-1450 грн., №20206 від 02 лютого 2010 року на
загальну суму 21240 грн., в тому числі
ПДВ-3540 грн., №12509 від 25 січня 2010 року на
загальну суму 18760 грн., в тому числі ПДВ
- 3126, 67 грн., №11407 від 14 січня 2010 року на
загальну суму 25830 грн., в тому числі ПДВ
- 4305 грн., №34 від 21 червня 2010 року на
загальну суму 4002 грн., в тому числі ПДВ -
667 грн., №33 від 14 червня 2010 року на
загальну суму 5040 грн., в тому числі ПДВ -
840 грн., №60213 від 02 червня 2010 року на
загальну суму 45000 грн., в тому числі ПДВ
- 7500 грн., №50704 від 07 травня 2010 року на
загальну суму 20250 грн., в тому числі ПДВ
- 3375 грн., №50501 від 05 травня 2010 року на
загальну суму 43200 грн., в тому числі ПДВ
- 7200 грн., №40610 від 06 квітня 2010 року на
загальну суму 42380 грн., в тому числі ПДВ
- 7063,33 грн., №40104 від 01 квітня 2010 року на
загальну суму 34320 грн., в тому числі ПДВ
- 5720 грн., №40 від 20 вересня 2010 року на
загальну суму 10078,32 грн., в тому числі
ПДВ - 1679, 72 грн., №56 від 31 серпня 2010 року
на загальну суму 4002 грн., в тому числі
ПДВ - 667 грн., №70515 від 05 липня 2010 року на
загальну суму 63640 грн., в тому числі ПДВ
- 10606,67 грн., №84733 від 27 вересня 2010 року на
загальну суму 300 грн., в тому числі ПДВ -
49,79 грн., №83260 від 11 серпня 2010 року на
загальну суму 300 грн., в тому числі ПДВ -
49,79 грн., №81695 від 20 липня 2010 року на
загальну суму 300 грн., в тому числі ПДВ -
49,79 грн., №120113 від 01 грудня 2010 року на
загальну суму 23700 грн., в тому числі ПДВ
- 3950 грн., №120306 від 03 грудня 2010 року на
загальну суму 21460 грн., в тому числі ПДВ -
3576,67 грн., №2343 від 17 грудня 2010 року на
загальну суму 4125 грн., в тому числі ПДВ -
687,50 грн., №2345 від 17 грудня 2010 року на
загальну суму 9900,01 грн., в тому числі ПДВ
- 1650 грн., №25.грг від 25 грудня 2010 року на
загальну суму 1680 грн., в тому числі ПДВ -
0 грн., №184985 від 04 жовтня 2010 року на
загальну суму 300 грн., в тому числі ПДВ -
49,79 грн., №110215 від 02 листопада 2010 року на
загальну суму 35280 грн., в тому числі ПДВ -
5880 грн., №110417 від 04 листопада 2010 року на
загальну суму 25280 грн., в тому числі ПДВ -
4213,33 грн., №30 від 24 листопада 2010 року на
загальну суму 10563,36 грн., в тому числі
ПДВ - 1760,56 грн., №12 від 25 жовтня 2010 року
на загальну суму 4548 грн., в тому числі
ПДВ - 758 грн., а також ряд податкових
накладних на підтвердження
господарських операціях здійснених
позивачем у 2011 році на загальну суму
888418,32 грн., в тому числі ПДВ 148069,70 грн.

Усі первинні документи, якими
зафіксовано факти здійснення
господарських операцій, були надані
для перевірки. Претензій щодо форми та
змісту зазначених документів у
відповідача немає.

Крім того, виконання договірних
зобов'язань позивача з вказаними
контрагентами підтверджується також
підтверджується відповідними
платіжними дорученнями та
банківськими виписками.
Заборгованість щодо розрахунків за
2010-2011 роки відсутня.

У період, що перевірявся, ФОП ОСОБА_1
отримано валовий дохід від реалізації
товарів у сумі 243182,01 грн. за виключенням
витрат, оподатковуваний дохід склав
54417,80 грн. Після сплати податків та
обов'язкових платежів чистий дохід
(прибуток) становить 46255,13 грн., тобто,
наявна реальна економічна вигода від
результатів господарської діяльності.
Отримання і продаж товарів відображено
в податкових деклараціях.

Таким чином, зазначені господарські
операції, що були включені в податковий
облік ФОП ОСОБА_1, здійснені в рамках
господарської діяльності та
спрямовані на отримання доходу
(прибутку).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
господарські операції між позивачем та
котрагентами підтверджуються
первинними документами, які повністю
відповідають вимогам до первинних
документів, передбачених п.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні".
Оскільки підставою для включення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту, відповідно до
вимог Закону України "Про податок на
додану вартість", є належним чином
оформлені податкові накладні, то
позивачем повністю дотримано всі
вимоги чинного законодавства щодо
формування податкового кредиту.

У матеріалах справи відсутні докази
визнання недійсними у встановленому
порядку вищевказаних договорів чи
докази порушення законодавства
України в момент складання наявних у
позивача податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем на підтвердження реальності
проведених операцій з вказаними
контрагентами подано ряд первинних
документів, зокрема податкові
накладні, які не мали недоліків та
порядок заповнення яких відповідав
встановленому чинним законодавством.
Факт отримання позивачем податкової
накладної за результатами придбання
товару дає право віднести суму
сплаченого ПДВ до податкового кредиту.
Жодних додаткових вимог до формування
податкового кредиту законодавство не
встановлює. І лише відсутність
податкової накладної безумовно
позбавляє платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг). Інших обмежень
щодо включення до податкового кредиту
сум податку на додану вартість,
сплачених (нарахованих) при придбанні
товарів (робіт, послуг), законодавчо не
встановлено.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність законних
підстав для відшкодування заявлених
сум ПДВ щодо господарських операціях з
відповідними контрагентами, доводи
апелянта в цій частині є
безпідставиними та не спростовуючть
висновків суду першої інстанції.

Щодо покликань апелянта на те, що судом
першої інстанції не надано належної
правової оцінки факту відсутності
товарно-транспортних накладних чи
інших документів, які б підтверджували
рух товарно-матеріальних цінностей у
2010 році, колегія суддів зазначає
наступне.

Вимога податкового органу підтвердити
отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей, які
постачалися ФОП ОСОБА_1
товарно-транспортними накладними, є
протиправною, оскільки законодавець не
ставить у залежність відсутність
транспортних документів на
перевезення вантажу (товару) з
наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість. Наявність
товарно-транспортних накладних при
здійсненні перевезень передбачено
наказом Міністерства транспорту
України "Про затвердження типових форм
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля" та Правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, які регулюють питання
перевезення, а не питання податкового
обліку та звітності.
Товарно-транспортна накладна є
підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей. Таким
чином, відсутність таких накладної у
позивача само по собі не може слугувати
підставою для визнання господарських
операцій недійсними.

Крім того, наявність у накладних
позивача незначних недоліків в
заповненні, за умови, що такі недоліки
не перешкоджають можливості
ідентифікувати особу, яка видала
податкову накладну, та за наявності у
цих накладних відомостей про придбані
товари (роботи, послуги), їх вартість,
дату здійснення операції та відповідну
суму податку на додану вартість, не
позбавляють такі податкові накладні
правового значення та не є підставою
для висновку про необґрунтованість
включення до податкового кредиту сум
ПДВ за цими податковими накладними.
Такі недоліки можуть свідчити виключно
про окремі дефекти у оформленні
здійснених господарських операцій, а
не про їх безтоварність чи
нереальність.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення.

Водночас необхідно зазначити, що
документи та інші дані, які
спростовують реальність здійснення
господарських операцій, що відображені
в податковому обліку, повинні
оцінюватись з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, змісту послуг, що
надаються, тощо, а сама по собі
наявність чи відсутність окремих
документів та помилки у їх оформленні
не є підставою для висновків про
відсутність господарських операцій,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Враховуючи вищенаведене,
безпідставними є твердження апелянта
про те, що внаслідок відсутності
товарно-транспортних накладних
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місця (не здійснювалися).

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Ч.2 ст.71 КАС України передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладаються на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тернопільською ОДПІ не доведено
правомірність прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення,
зокрема, не надано належних і
допустимих доказів, які б об'єктивно
ставили під сумнів фактичне здійснення
позивачем господарських операцій,
також не наведено обставин та доказів,
які б свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, збитковості здійснених
операцій або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли свідчити
про їх фіктивність чи про те, що дії
позивача і його контрагента були
спрямовані на отримання незаконної
податкової вигоди. Разом з тим, позивач
довів факт дотримання ним вимог
чинного податкового законодавства.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення № від 18
квітня 2013 року прийнято неправомірно.

Таким чином, колегія суддів прийшла до
переконання про те, що доводи
апеляційної скарги є безпідставними та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а л и
в :

Апеляційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції залишити без задоволення, а
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року у справі № 819/1277/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
В.Я. Качмар

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлений
18.04.2014 року.