Справа № 2016/2а-3074/11
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/60470/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Головного управління Пенсійного фонду
України в Харківській області на
постанову Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 29 квітня
2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07 березня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Харківській
області про зобов'язання здійснити
перерахунок, нарахування та стягнення
недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги дітям війни,

встановив:

23 лютого 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовною заявою до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Харківській області про зобов'язання
провести перерахування і виплатити
соціальної допомоги дитині війни за
період з 01 липня 2007 року по
31 грудня 2007 року.

Позивач зазначив, що він відноситься до
категорії діти війни та відповідно до
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» має право на
щомісячне підвищення до пенсії в
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.
Посилаючись на те, що таке підвищення
до пенсії йому не виплачувалось, просив
поновити строк звернення до суду та
зобов'язати відповідача здійснити
відповідні перерахунки.

Постановою Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 29 квітня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 березня
2013 року, позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність
відповідача; зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок пенсії позивачу
з підвищенням її на 30 % мінімальної
пенсії за віком за період з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року та з 22
травня 2008 року по 31 грудня 2010 року з
урахуванням виплачених сум.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
відповідач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх скасувати та
закрити провадження у справі, оскільки
є рішення суду, яке набрало законної
сили з того самого спору і між тими
самими сторонами.

В запереченнях позивач просив залишити
скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що позивач
відноситься до категорії діти війни.

Відповідно до статті 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Отже, відповідно до положень вказаного
закону пенсія позивача повинна
виплачуватись із збільшенням її на 30 %
мінімальної пенсії за віком.

При цьому колегія суддів погоджується
з висновками судів, що розмір
мінімальної пенсії за віком необхідно
обраховувати відповідно до частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого частиною першою
цієї статті, мінімального розміру
пенсії за віком.

Водночас, слід зазначити, що в межах
цієї справи позивач просив суд
провести перерахування і виплатити
соціальної допомоги дитині війни з 01
липня 2007 року по 31 грудня 2007
року.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги
за період з 22 травня 2008 року по
31 грудня 2010 року, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції у постанові
від 07 березня 2013 року, не звернули увагу
на те, що позивач не ставив такі вимоги
відповідачеві, в судовому засіданні
участі не приймав, позовні вимоги не
збільшував.

Відповідно до частини другої статті 11
КАС України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

За змістом статті 51 КАС України позивач
має право збільшити або зменшити
розмір позовних вимог. Також позивач
має право змінити предмет або підставу
позову шляхом подання письмової заяви.

Під збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти,
відповідно, збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення. Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
інтересу.

Зміна предмету позову означає зміну
матеріально-правової вимоги до
позивача, а зміна підстави позову
означає зміну обставин, якими позивач
обґрунтовує свою вимогу до
відповідача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

У разі надходження до суду такої заяви
(клопотань) суд, виходячи з її змісту,
повинен розцінювати її як: збільшення
або зменшення розміру позовних вимог,
зміну предмета або підстав позову тощо.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правила вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені КАС України.

Доказів того, що позивач реалізував
своє право, шляхом подання заяви до
суду про зобов'язання провести
перерахування і виплатити соціальної
допомоги дитині війни за період з 22
травня 2008 року по 31 грудня 2010 року, в
матеріалах справи не міститься.

Таким чином, суд касаційної інстанції
дійшов висновку, що судами, в порушення
статті 11 КАС України, без належного
дослідження заявленого позивачем
періоду, передчасно розглянуто спір за
період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2010
року та постановлено судові рішення,
виходячи, при цьому, за межі позовних
вимог, що є порушенням норм
процесуального законодавства.

Крім того, приймаючи рішення у даній
справі, суди попередніх інстанцій не
звернули увагу на тай факт, що в межах
іншої справи є такі, що набрали
законної сили, постанова чи ухвала з
того самого спору і між тими самими
сторонами.

Так, постановою Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 20 квітня 2011 року (справа №
2042/2а-2664/11) позов задоволено: зобов'язано
відповідача здійснити перерахунок
пенсії позивачу з підвищенням її на 30 %
мінімальної пенсії за віком з 22 травня
2008 року по 31 жовтня 2010 року.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15 квітня 2013
року скасовано постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 20 квітня 2011 року в частині
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок пенсії позивачу з
підвищенням її на 30 % мінімальної
пенсії за віком за період з 22 травня 2008
року по 08 серпня 2010 року; позов
за період з 22 травня 2008 року по 07 серпня
2010 року залишено без розгляду; в іншій
частині рішення суду залишено без змін.

На такі обставини суди попередніх
інстанцій уваги не звернули та вдалися
до оцінки предмету позову, який вже
вирішено іншим судом, що є безумовним
порушенням норм процесуального
законодавства, оскільки наслідками
таких дій є застосування пункту 4
частини першої статті 157 КАС України.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів
справи, в межах цієї справи суд
апеляційної інстанції переглянув
рішення суду першої інстанції за
апеляційною скаргою відповідача -
Головного управління Пенсійного фонду
України в Харківській області та за
апеляційною скаргою особи, яка не була
учасником судового процесу -
Управління Пенсійного фонду України в
Ізюмському районі Харківської області.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції за апеляційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
Ізюмському районі Харківської області,
апеляційний суд у своїй постанові від
28.05.2012 року помилково зазначив
відповідачем управління Пенсійного
фонду в районі, тоді як позивач
визначив у позовній заяві відповідача
як Головне управління Пенсійного фонду
України в Харківській, що за своєю
дієздатністю є іншою юридичною особою.

У даному випадку така особа може бути
скаржником та мати статус особи, яка не
брала участь у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки.

Таким чином, у матеріалах справи
знаходяться постанови апеляційної
інстанції від 28 травня 2012 року та від 07
березня 2013 року за скаргами різних
юридичних осіб на рішення суду першої
інстанції, за результатами перегляду
яких прийняті протилежні за змістом
рішення, що не допускається в
адміністративному процесі.

Відтак, суди першої та апеляційної
інстанції не перевірили, яким суб'єктом
владних повноважень допущено
порушення прав та законних інтересів
позивача, та хто має це порушення
усунути.

Відповідно до статті 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі. Підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі (ч. 2 ст. 220 КАС України).

Порушення норм процесуального права
щодо повного та всебічного з'ясування
обставин в адміністративній справі
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, є
підставою для скасування судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанцій і направлення справи на
новий судовий розгляд.

Відповідно до частини другої статті 227
КАС України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в Харківській
області задовольнити частково.

Постанову Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 29 квітня
2011 року, ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 28 травня 2012 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 березня
2013 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: