Справа № К/9991/14887/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/9991/14887/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 23.12.2010 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.02.2011 р.

у справі №2а-11690/10/2070

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова

про визнання податкових
повідомлень-рішень недійсними,

ВСТАНОВИВ :

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_4 (далі - позивач)
звернулася до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова (далі -
відповідач) про визнання податкових
повідомлень-рішень недійсними.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 23.12.2010 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.02.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: визнано
недійсними податкові повідомлення -
рішення від 03.06.2010 р. №/0, №/0,
від 01.07.2010 р. №/1, №/1, від
13.08.2010 р. №/2, №/2 та від 30.09.2010
р. №/3, №/3.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Згідно свідоцтва про державну
реєстрацію № 0037947 від 15.11.2005 р.,
позивач зареєстрований як фізична
особа-підприємець та перебуває на
обліку у відповідача, як платник
податків. Оподаткування одержаних
доходів з 01.01.2009 р. по 31.12.2009 р. позивач
здійснював на загальній системі
оподаткування.

Позивач зареєстрований як платник
податку на додану вартість, що
підтверджується свідоцтвом від 30.01.2010
р. №100266109.

Працівниками контролюючого органу
проведено документальну планову
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2009 р. по
31.12.2009 р., про що складено акт від 26.05.2010
р. №2817/17-218/НОМЕР_1, яким встановлено
порушення ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», що призвело, на
думку податкового органу, до заниження
доходу за період з 01.01.2009 р. по 31.12.2009 р.
на 341 585,49 грн. та п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що призвело до заниження
податку на додану вартість на 55 662,50 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 03.06.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 51 238,00
грн. та №/0, яким визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 83 493,00 грн., з
яких 55 662,00 грн. за основним платежем та
27 831,00 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

У порядку адміністративного
узгодження вказаних податкових
повідомлень-рішень, податковим органом
були прийняті податкові повідомлення
рішення від 01.07.2010 р. №/1, №/1,
від 13.08.2010 р. №/2, №/2 та від
30.09.2010 р. №/3, №/3, аналогічні
за змістом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для визначення
позивачу податкових зобов'язань з
податку з доходів фізичних осіб та
податку на додану вартість слугували
висновки податкового органу про
неправомірність формування
підприємцем витрат та податкового
кредиту, до складу яких було віднесено
суми, сплачені позивачем за
автозапчастини та автошини, які
придбавалися для експлуатації
автотранспортних засобів, що не
використовувалися у власній
господарській діяльності фізичної
особи - підприємця.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивач, як фізична особа -
підприємець мав право використовувати
автомобілі, що перебувають у його
приватній власності, у власній
господарській діяльності. Крім того,
встановлено факт використання
автомобілів та понесення витрат на їх
ремонт, що підтверджує правомірність
віднесення сум податку на додану
вартість, сплачених у складі ціни
запчастин та шин до складу податкового
кредиту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що предметом
господарської діяльності позивача є
діяльність по внутрішньому
перевезенню вантажів, міжнародні
перевезення вантажів на підставі
ліцензії АБ № 297290, та у його власності,
як фізичної особи, перебувають
транспортні засоби, а саме: 1 легковий
автомобіль, 1 автобус та 7 вантажних
автотранспортних засоби, які
використовуються у підприємницькій
діяльності.

За перевіряємий період, позивачем було
понесено витрати на вказану діяльність
по придбанню автозапчастин, автошин та
паливно-мастильних матеріалів, за
результатом чого сформовано валові
витрати та податковий кредит.

Порядок оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю на час
виникнення спірних відносин
регулювався розділом IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Отже, для цілей визначення
оподатковуваного доходу фізичної
особи від зайняття підприємницькою
діяльністю законодавством
передбачено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпункт 5.2.1 п. 5.2 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачає, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено що витрати, понесені на
придбання автозапчастин та
паливно-мастильних матеріалів
підтверджуються належним чином
оформленими первинними
бухгалтерськими документами.

Таким чином, формування позивачем
валових витрат цілком відповідає
правильному застосуванню норм Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

При цьому, попередніми судовими
інстанціями обґрунтовано не взято до
уваги посилання податкового органу на
неправомірність віднесення до валових
витрат витрат по придбанню вказаних
товарів для транспортних засобів, які є
власністю фізичної особи.

Так, Порядком державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 р. №1388, передбачено
реєстрацію транспортних засобів лише
за юридичними чи фізичними особами і не
передбачено їх реєстрацію за фізичними
особами-підприємцями.

Зважаючи на викладене, реєстрація
транспортного засобу на фізичну особу
не є тією обставиною, яка може свідчити
про його придбання без мети подальшого
використання у межах господарської
діяльності платника податку.

Також безпідставними є доводи
контролюючого органу про відсутність у
позивача обов'язку ведення
бухгалтерського обліку, з огляду на те,
що бухгалтерській облік за своєю суттю
є похідним від обставин господарських
операцій і через це не може змінювати
їх суті.

Щодо висновків податкового органу про
неправомірність формування позивачем
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість по вказаним
господарським відносинам, колегія
суддів погоджується з доводами судів
попередніх інстанцій про їх
необгрунтованість з огляду на
наступне.

З акту перевірки вбачається, що
позивачем занижені податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за січень 2009 року на 6 560,66 грн.,
за лютий 2009 року на суму 5
915,75 грн., за березень 2009 року на 189,83 грн.,
за квітень 2009 року на 11 289,56 грн., за
червень 2009 року на 6 980,07 грн., за липень
2009 року на 7 397,35 грн., за серпень
2009 року на 598,34 грн., за вересень 2009
року на 6 082,78 грн., за жовтень 2009 року на
1 630,00 грн., за листопад 2009 року
на 2 321,49 грн. та за грудень 2009 року на 3
353,34 грн.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

У відповідності до приписів п.п.7.2.4 п.7.2
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Приписами п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Наявність у платника податку (позивача
у справі) податкових накладних, виданих
йому підприємством-контрагентом та
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, із встановленням судом
реальності та товарності
господарської операції, на переконання
колегії судів є достатніми підставами
для виникнення права на податковий
кредит.

Використання належних транспортних
засобів у господарській діяльності
позивача підтверджено наказами від
01.01.2009 р. №1 та від 14.03.2009 р. №2.

Пунктом 7.5 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентами
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає обґрунтованими висновки судів
попередніх інстанцій про
неправомірність прийнятих податковим
органом спірних податкових
повідомлень-рішень та наявності
підстав для їх скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 23.12.2010 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.02.2011 р. у
справі №2а-11690/10/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.