Справа № 810/2211/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року 810/2211/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
Какун В.В.

Безштанько С.М. (за довіреністю)

від відповідача:
не прибув

від третьої особи:
Громова О.С. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до третя особа:
проПриватного підприємства «Візит»
Відділу державної виконавчої служби
Броварського міськрайонного
управління юстиції Київської області
Управління Уктрансінспекції у
Київській області визнання
незаконними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Візит» (далі -
позивач) звернулось до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Відділу державної
виконавчої служб Броварського
міськрайонного управління юстиції
(далі - відповідач), третя особа
Управління Укртрансінспекції у
Київській області (далі - третя особа)
про визнання незаконними та скасування
постанов Відділу державної виконавчої
служб Броварського міськрайонного
управління юстиції про відкриття
виконавчого провадження від 4 березня
2014 року ВП№42341200 та ВП№42341192.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Відділом державної
виконавчої служби Броварського
міськрайонного управління юстиції, при
прийнятті постанов про відкриття
виконавчих проваджень на підставі
рішень Управління Уктрансінспекції у
Київській області, було порушено
вимоги Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки строк їх
пред'явлення до виконання становить
три місяці.

На думку позивача, стягнення, що
накладаються за порушення вимог Закону
України «Про автомобільний транспорт»
є різновидом відповідальності за
адміністративні правопорушення, отже
застосування до таких рішень строку
пред'явлення до примусового виконання
в один рік є протиправним.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача підтримали
позовні вимоги, просили суд позов
задовольнити.

Відповідач явку уповноваженого
представника не забезпечив,
заперечення на позов не надав, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, про
причини неможливості прибути у судове
засідання суду не повідомив.

Представник третьої особи проти позову
заперечував, мотивуючи це тим, що
штрафи накладені постановами
Управління Уктрансінспекції у
Київській області є
адміністративно-господарськими
санкціями та можуть бути пред'явлені
для примусового виконання протягом
року.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
позивача та третьої особи, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, врахувавши норми закону, які
діяли на момент виникнення
правовідносин між сторонами, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Приватне підприємство «Візит»
зареєстроване як суб'єкт
господарювання 15 лютого 1994 року, про що
внесено відповідний запис до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (а.с. 17).

Як вбачається з матеріалів справи,
постановами Управління
Уктрансінспекції у Київській області
від 4 грудня 2013 року №026105 та від 5
листопада 2013 року №010967 до позивача, за
порушення абзацу 3 статті 60 Закону
України «Про автомобільний транспорт»
було застосовано
адміністративного-господарські
санкції у вигляді штрафу у розмірі 1700
грн. (а.с. 11, 14). Вказані постанови
позивачем в адміністративному чи
судовому порядку оскаржені не були та є
чинними.

Відповідно до заяв третьої особи від 14
лютого 2014 року №894/07/28-14 та від 24 лютого
2014 року №1186/08/28-14 (а.с. 10, 13), постановами
Відділу Державної виконавчої служби
Броварського міськрайонного
управління юстиції від 4 березня 2014
року були відкритті виконавчі
провадження щодо примусового
виконання рішень Управління
Укртрансінспекції у Київській області
ВП№42341200 та ВП№42341192 (а.с. 9, 12).

Не погоджуючись із постановами
відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку оскаржуваним
постановам, суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку визначено Законом України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року № 606-XIV.

Статтею 17 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Закону
України «Про виконавче провадження»
встановлено, що за заявою стягувача або
його представника, державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

У силу положень частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» підлягають виконанню
державною виконавчою службою такі
виконавчі документи: 1) виконавчі листи,
що видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом; 3) судові накази;
4) виконавчі написи нотаріусів; 5)
посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій; 6)
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом; 7)
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу; 8) рішення інших
органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу; 9) рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Згідно статті 25 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Аналіз наведених вище положень Закону
свідчить про можливість звернення до
примусового виконання рішень органів
державної влади, якщо їх виконання за
законом покладено на державну
виконавчу службу, за умови їх
відповідності вимогам, що ставляться
до виконавчих документів, встановлених
статтею 18 Закону України «Про
виконавче провадження». Таким чином, у
разі відповідності виконавчого
документу формальним вимогам Закону,
державний виконавець зобов'язаний
відкрити виконавче провадження.
Водночас, Законом не встановлено права
чи обов'язку державного виконавця
давати юридичну оцінку щодо наявності
чи відсутності підстав для накладення
стягнень.

Статтею 18 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
у виконавчому документі, зокрема,
зазначаються: назва і дата видачі
документа, найменування органу,
прізвище та ініціали посадової особи,
що його видали; дата прийняття і номер
рішення, згідно з яким видано документ;
повне найменування стягувача і
боржника, їх місцезнаходження, а також
інші дані, якщо вони відомі органу, що
видав виконавчий документ, які
ідентифікують стягувача та боржника чи
можуть сприяти примусовому виконанню.
Окрім того, виконавчий документ
обов'язково повинен містити відомості
щодо дати набрання законної (юридичної)
сили рішенням та строку пред'явлення
виконавчого документа до виконання.

Строки пред'явлення виконавчих
документів до виконання встановлені
статтею 22 Закону України «Про
виконавче провадження», відповідно до
якої, посвідчення комісій по трудових
спорах, постанови судів у справах про
адміністративні правопорушення та
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення можуть
бути пред'явлені до виконання протягом
трьох місяців,а інші виконавчі
документи - протягом року, якщо інше не
передбачено законом.

Оскаржуючи рішення відповідача,
позивач наголошував на приналежність
штрафу накладеного постановами
Управління Укртрансінспекції у
Київській області до санкцій, що
накладаються за адміністративні
правопорушення в порядку та на
підставі Кодексу України про
адміністративні правопорушення.

Однак, з такою позицією позивача суд не
погоджується.

Статтею 2 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
зазначено, що законодавство України
про адміністративні правопорушення
складається з цього Кодексу та інших
законів України. Закони України про
адміністративні правопорушення до
включення їх у встановленому порядку
до цього Кодексу застосовуються
безпосередньо. Положення цього Кодексу
поширюються і на адміністративні
правопорушення, відповідальність за
вчинення яких передбачена законами, ще
не включеними до Кодексу.

Відповідно до статті 9 Кодексу України
про адміністративні правопорушення,
адміністративним правопорушенням
(проступком) визнається протиправна,
винна (умисна або необережна) дія чи
бездіяльність, яка посягає на
громадський порядок, власність, права і
свободи громадян, на встановлений
порядок управління і за яку законом
передбачено адміністративну
відповідальність.

Адміністративне стягнення, відповідно
до статті 23 цього ж Кодексу, є мірою
відповідальності і застосовується з
метою виховання особи, яка вчинила
адміністративне правопорушення, в дусі
додержання законів України, поваги до
правил співжиття, а також запобігання
вчиненню нових правопорушень як самим
правопорушником, так і іншими особами.

У силу положень статтей 24 та 27 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, за вчинення
адміністративних правопорушень можуть
застосовуватись адміністративні
стягнення, у тому числі штраф, що є
грошовим стягненням, яке накладається
на громадян і посадових осіб за
адміністративні правопорушення у
випадках і розмірі, встановлених цим
Кодексом та іншими законами України.

Отже, у силу положень Кодексу України
про адміністративні правопорушення,
суб'єктами адміністративної
відповідальності за цим Кодексом є
лише фізичні особи (громадяни, посадові
особи підприємств, установ,
організацій) за наявності саме в їх
діях ознак адміністративного
правопорушення.

Натомість, у даній справі, штраф, що
накладений на юридичну особу - Приватне
підприємство «Візит» за порушення норм
Закону України «Про автомобільний
транспорт» є різновидом
адміністративно-господарських
санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 216
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 217 Господарського
кодексу України передбачено, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Приписами статті 238 Господарського
кодексу України визначено, що за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Види адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції
можуть бути встановлені виключно
законами.

Відповідно до частини 1 статті 239
Господарського кодексу України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування відповідно до своїх
повноважень та у порядку,
встановленому законом, можуть
застосовувати до суб'єктів
господарювання
адміністративно-господарські санкції,
у тому числі
адміністративно-господарський штраф.

Визначення системи державного
контролю, прав, обов'язків та
відповідальності державних органів
виконавчої влади та перевізників за
порушення міжнародних договорів та
законодавства України у сфері
перевезень пасажирів та вантажів
автомобільним транспортом є Закон
України «Про автомобільний транспорт»
від 5 квітня 2011 року № 2344-III.

Статтею 6 Закону України «Про
автомобільний транспорт» встановлено,
що реалізація державної політики у
сфері автомобільного транспорту
здійснюється через центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики з
питань безпеки на наземному
транспорті, місцеві органи виконавчої
влади та органи місцевого
самоврядування.

Процедура здійснення державного
контролю за додержанням суб'єктами
господарювання, які провадять
діяльність у сфері автомобільного
транспорту, вимог законодавства про
автомобільний транспорт врегульована
Порядком здійснення державного
контролю на автомобільному транспорті,
затвердженого Постановою Кабінету
міністрів України №1567 від 08.11.2006р. (із
змінами та доповненнями) (надалі -
Порядок №1567).

Згідно із пунктом 3 Порядку №1567
органами державного контролю на
автомобільному транспорті є
Укртрансінспекція, її територіальні
органи - управління в Автономній
Республіці Крим, обласні, Київське та
Севастопольське міські, районні
управління.

У силу положень абзаців 1,2 пункту 37
Порядку №1567 керівник органу
державного контролю та його заступник
крім зазначеного у пункті 36 цього
Порядку має право: виносити обов'язкові
для виконання суб'єктами
господарювання приписи і постанови;
вживати в установленому
законодавством порядку заходів до
обмеження надання суб'єктом
господарювання певних послуг
(виконання робіт); накладати на
суб'єктів господарювання та громадян, у
тому числі на посадових осіб, стягнення
відповідно до законодавства.

Статтею 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» встановлено,
що за порушення законодавства про
автомобільний транспорт до
автомобільних перевізників
застосовуються
адміністративно-господарські штрафи.

Цією ж статтею передбачено, що
адміністративно-господарські штрафи
стягуються відповідно до закону
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує реалізацію державної
політики у сфері організації
примусового виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), і
зараховуються до Державного бюджету
України.

З системного аналізу вказаних норм
Закону вбачається, що вирішуючи
питання про накладення штрафу
Управління Укртрансінспекції у
Київській області діє не як орган,
уповноважений розглядати справи про
адміністративні правопорушення, а як
орган, уповноважений накладати на
суб'єктів господарювання
адміністративно-господарські санкції
у зв'язку із порушенням останніми
законодавства у сфері перевезень
пасажирів та вантажів автомобільним
транспортом.

При цьому, Управління
Укртрансінспекції у Київській області,
при винесенні постанов про
застосування штрафних санкцій щодо
суб'єктів господарювання -
перевізників, керується нормами Закону
України «Про автомобільний транспорт»,
за якими визначає вид правопорушення
та розмір штрафу.

Таким чином, порушення позивачем
абзацу 3 статті 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» є
адміністративно-господарським
правопорушенням, тобто винним,
протиправним невиконанням чи
неналежним виконанням суб'єктом
господарювання своїх зобов'язань,
передбачених чинним законодавством. А
штраф застосований до позивача
постановами Управлінням
Укртрансінспекції у Київській області
від 4 грудня 2013 року №026105 та від 5
листопада 2013 року №010967, за своєю
правовою природою,- є
адміністративно-господарською
санкцією.

Враховуючи вищезазначене, постанови
про притягнення позивача до
господарсько-правової
відповідальності підлягають до
примусового виконання протягом одного
року.

За таких обставин, твердження позивача
щодо необхідності застосування до
вказаних постанов Управління
Уктрансінспекції у Київській області
строків пред'явлення визначених
Кодексом України про адміністративні
правопорушення та пунктом 1 частини 1
статті 22 Закону України «Про виконавче
провадження» є безпідставним.

З матеріалів справи вбачається, що
пред'явлені виконавчі документи,
містять необхідні формальні реквізити,
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження та пред'явлені
до виконання в межах строку. Отже, у
відповідача були відсутні підстави для
відмови у відкритті виконавчого
провадження.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, суд
приходить до висновку, що
адміністративний позов задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя (підпис)
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 22 квітня 2014 року.