Справа № 815/1855/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1855/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Балан Я.В., Катаєвої
Е.В.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання нечинним рішенням № 81-14 від
28.02.2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, -

В С Т А Н О В
И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - Позивач)
звернулася до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
(надалі по тексту - Відповідач або ДМС
України), в якому зазначила, що вона є
громадянкою Грузії. До 2008 року вона
активно займалась політичною
діяльність країни, неодноразово
приймала участь у виборчій компанії зі
сторони опозиції як в президентських
так і в парламентських виборах. У
зв'язку зі своєю політичною активністю,
позивач зазначала утиску зі сторони
влади, її було незаконно позбавлено
права володіння спадщиною. У 2008 році
позивач була змушена покинути країну
походження у зв'язку з початком
військового конфлікту, під час якого
цивільне населення зазнало знущання та
утиску, на момент виїзду з Грузії,
позивач мешкала в м. Поті. Позивач
зазначає, що у разі повернення в країну
походження, вона може стати жертвою
свавільного насилля в Грузії. На
підставі викладеного, в 2013 році позивач
звернулась до Управління у справах
біженців Головного управління ДМС
України в Одеській області із заявою
про надання статусу захисту в Україні,
проте рішенням ДМС України від 28.02.2014
року № 81-14 позивачу було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та
незаконним, ОСОБА_1 просить його
визнати нечинним з моменту прийняття, а
також зобов'язати відповідача прийняти
рішення про визнання її біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

У судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги та просила
їх задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила суд в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на обставини,
викладені в письмових запереченнях, в
цілому зазначивши, що за матеріалами
особової справи № 08/175 можливо
встановити, що перше звернення
заявниці до управління було 15.08.2008 року.
Щодо причин звернення за захистом
іноземка зазначила побоювання
зазначити шкоду власному життю через
збройний конфлікт в країні, який
розпочався 08.08.2008 року. Рішенням
Державного комітету України у справах
національностей та релігій № 285-09 від
28.04.2009 року позивачу було відмовлено в
наданні статусу біженця. Зазначене
рішення іноземка оскаржувала в судових
інстанціях в період з 2009 по 2012 рік.
Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 21.12.2010 року
позивачу було відмовлено в задоволенні
позивних вимог, ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 06.07.2011 року зазначену постанову
залишено без змін та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
24.07.2012 року касаційна скарга заявниці
була залишена без задоволення, а
рішення без змін. З урахуванням нової
редакції Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», 07.12.2012 року
іноземка повторно звернулась за
захистом до управління, зазначивши
нові обставини власної справи, а саме:
переслідування заявниці з боку
грузинської влади в особі президента
Саакашвілі за опозиційну політичну
діяльність в партії «Нові Праві»;
втрата родинної спадщини на
батьківщині, яку заявниця пов'язує саме
з власною опозиційної діяльністю.
Представник відповідача зазначила, що
під час розгляду заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, орган міграційної
служби встановив, що позивач ніколи не
зазнавала жодних переслідувань за
расовою належністю, віросповіданням,
національністю, громадянством та
підданством, відношення до певної
соціальної групи, політичних
переконань. Заявлена позивачем
інформація носить загальний характер і
не містить відомостей про події
переслідувань та утисків на
батьківщині його особисто або членів
його сім'ї за політичною, релігійною чи
іншими ознаками. З огляду на викладене,
представник відповідача вважає, що
рішення відповідача від 28.02.2014 року №
81-14 про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту прийнято з урахуванням та
дослідженням інформації по країні
походження та усіх обставин справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення позивача та представника
відповідача, а також дослідивши
обставини, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлені наступні факти та
обставини.

Судом встановлено, ОСОБА_1, є
громадянкою Грузії, уродженкою м.
Кобулеті, за національністю - грузинка,
за віросповіданням - православна
християнка. Згідно матеріалів особової
справи позивача встановлено, що ОСОБА_1
покинула країну погодження 12.08.2008 року.
При виїзді мала національний паспорт №
НОМЕР_1, з Грузії вибула 12.08.2008 року
поромом з м. Поті (Грузія) - м. Іллічівськ
(Україна). Державний кордон України
позивач перетинала легально, 14.08.2008
року. Після прибуття на територію
України, позивач виїхала до м. Одеси.

Згідно матеріалів особової справи
позивача, судом встановлено, що вперше
ОСОБА_1 звернулася до Управління
міграційної служби в Одеській області
із заявою про надання статусу біженця
15.08.2008 року. Щодо причин звернення за
захистом позивач зазначила побоювання
завдання шкоди власному життю через
збройний конфлікт в країні, який
розпочався 08.08.2008 року. Рішенням
Державного комітету України у справах
національностей та релігій № 285-09 від
28.04.2009 року позивачу було відмовлено в
наданні статусу біженця. Зазначене
рішення позивач оскаржила в судовому
порядку. Постановою Одеського
окружного адміністративного суду від
21.12.2010 року по справі № 2а-8941/09/1570,
позивачу було відмовлено в задоволенні
позивних вимог, ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 06.07.2011 року зазначену постанову
залишено без змін та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
24.07.2012 року касаційна скарга заявниці
була залишена без задоволення, а
рішення Одеського окружного
адміністративного суду від 21.12.2010 року
та Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011 року
без змін (а.с. 133-195).

07 грудня 2012 року ОСОБА_1, з урахуванням
нової редакції Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
повторно звернулася до Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтував причини виїзду з країни
громадянської належності тим, що:
по-перше переслідування владаю через
її політичні переконання. Зокрема, в
заяві позивач вказала, що влада
допомогла її ворогам (це її родичі -
невістка та молодший брат)
фальсифікувати документи про спадщину
на користь молодшого брата. Вона не
могла знайти роботу, через те, що їй
всюди відмовляли, остання впевнена, що
це відбувалось за її минулу політичну
діяльність. По-друге, як вказує позивач,
у неї незаконно відібрали спадок на
частину якого вона законно
претендувала, у зв'язку з чим остання
залишилась без місця проживання та
жодного майна. По-третє, почалась війна
в Південній Осетії через територію, у
той час вона підробляла у м. Поті, у
зв'язку з чим вона боялася попасти під
вогонь під час військових дій.
Зазначені обставини змусили позивача
покинути територію Грузію (а.с. 44).

28.12.2012 року наказом начальника
Управління у справах біженців
Головного управління ДМС України в
Одеській області у відповідності до ст.
8 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» прийняте рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Грузії ОСОБА_1 (а.с. 67).

08.01.2014 року за результатами розгляду
особової справи громадянки Грузії
ОСОБА_1 № ODS 12/366 Управління дійшло до
висновку про доцільність відмовити
громадянці Грузії ОСОБА_1 у визнанні її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, через відсутність
умов передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (а.с. 115-125). Так,
зокрема, аналізом особової справи,
співробітники Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області дійшли висновку, що ані під час
перебування на батьківщині, ані
перебуваючи поза межами країни своєї
громадської належності заявниця не
зазнавала і не зазнає жодних
переслідувань за ознаками расової
належності, віросповідання,
громадянства чи підданства, відношення
до певної соціальної групи, політичних
переконань. Відповідач також зазначив,
що аналізом наданих матеріалів разом
із наявною інформацією по країні
громадянського походження заявниці
можливо дійти висновку, що виїзд
іноземки з країни громадянського
походження 12.08.2008 року стався саме
через збройний конфлікт на території
Грузії. Наявною інформацією по країні
походження можливо підтвердити
відсутність бойових дій в Грузії, разом
із тим, враховуючи наведений аналіз
особової справи заявниці неможливо
підтвердити існування буд-яких фактів,
які б вказували на серйозний ризик
загрози життю, фізичній цілісності чи
свободі в країні громадянської
належності.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 81-14 від 28.02.2014 року з
посиланням на ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
висновок Головного управління
державної міграційної служби в
Одеській області підтримано,
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 41).

20 березня 2014 року позивач отримала
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту № 11 від 17.03.2014 року
(а.с. 40).

На думку суду, така відмова є
обґрунтованою та ґрунтується на законі
з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої
статті 10 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у справах міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на основі
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - це особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації «Судовий
захист біженців і осіб, що прибули в
Україну в пошуках притулку», видані 2000
року за допомогою Представництва УВКБ
ООН по справа біженців в Україні і
Центра досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної
групи або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу
біженця не надано жодних документів
або матеріалів, що могли б бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, ніяких переконливих доказів
про факти погроз, переслідування на
батьківщині, які б слугували причиною
її вимушеного від'їзду з Грузії,
позивач не надав, та заслуговуючих на
увагу пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється органами
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом двох місяців з
дня прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Строк
розгляду може бути продовжено
керівником органу міграційної служби
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби готує
письмовий висновок щодо визнання або
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачає, що рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що
«побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні
фактори, які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме не наведено
переконливих доводів щодо
відповідності повідомлених фактів
дійсності.

Так, дослідивши особову справу
позивача разом з інформацією, наданою
під час анкетування та проведенні
інтерв'ю, можна дійти висновку, що
твердження позивача про наявність
підстав для надання їй статусу біженця,
з огляду на матеріальний елемент
клопотання, є необґрунтованими.

Так, під час провдення анкетування та
співбесід, заявниця, причинами виїзду з
країни походження називає
переслідування її з боку грузинської
влади в особі президента Саакашвілі за
опозиційну політичну діяльність в
партії «Нові Праві» та втрату родинної
спадщини на батьківщині, яку заявниця
пов'язує саме з власною опозиційної
діяльністю.

За наданою позивачем інформацією та
наявними матеріалами с особової справи
співробітниками міграційної служби
було проведено аналіз, зокрема,
додатковий протокол співбесіди від
15.01.2013 року був проведений в
присутності регіонального
представника УВКБ ООН в Україні, за
яким можливо визнати розповідь
позивача цілковито необґрунтованою.

Так під час додаткової співбесіди від
15.01.2013 року (а.с. 77) позивач не змогла
вказати точний рік вступу до
політичної партії «Нові Праві».

Крім того, інформація щодо проведення
президентських (2007 рік) та
парламентських виборів (2008 рік) в
Грузії, надана позивачем згідно
проведення додаткового інтерв'ю від
15.01.2013 року (а.с. 76-77), не відповідає
дійсності, оскільки виходячи з
інформації по країні громадянського
походження - дострокові президентські
вибори у Грузії пройшли 5 січня 2008 року,
за їх результатами в першому турі
переміг Михайло Саакашвілі з
результатом 53,47 % голосів виборців.

З матеріалів особової справи
вбачається, що позивач з одного боку
вказує, що знає про усі факти
переслідувань членів політичної
партії «Нові Праві» і в той же час не
надає жодних конкретних фактів
подібних випадків (згідно проведення
додаткового інтерв'ю від 15.01.2013 року а.с.
78).

Також за наданою інформацією на момент
проведення протоколу співбесіди від
27.12.2012 року (а.с. 59-64) позивач зазначила,
що ОСОБА_5 і досі залишався керівником
політичної партії «Нові Праві», проте
за вивченою відповідачем офіційною
інформацією, він покинув цей пост ще в
жовтні 2012 року.

При цьому у судовому засіданні на
запитання суду позивач не змогла
назвати жодних з лідерів вказаної
політичної партії.

В якості документальних доказів до
Управління позивач надала посвідчення
особи члена окружної виборчої комісії
(а.с. 96-98). Разом з тим з досліджених
судом копії вказаного посвідчення та
його перекладу, вбачається, що вказаний
документ ніяким чином не підтверджує
належність заявниці як до політичної
організації «Нові Праві», так і до
будь-якої політичної організації в
країні.

Крім того, суд вважає необхідними
зазначити, що під час першого звернення
позивача за захистом на території
України 15.08.2008 року, остання згідно
анкетування від 15.08.2008 року (а.с. 139)
підтвердила, що ніколи не перебувала
членом жодної політичної організації
на батьківщині.

З огляду на проведений відповідачем
аналіз та надані позивачем у судовому
засіданні пояснення, суд приходить до
висновку, що твердження останньої про
членство в опозиційній політичній
партії Грузії «Нові Праві» не чим не
підтверджується та містять
суперечливі дані.

Як повідомила заявниця під час
проведення інтерв'ю від 27.12.2012 року (а.с.
63), через її політичну активність були
сфальсифіковані документи на родинну
спадщину з боку молодшого брата на його
користь. Згідно рішення суду, позов
заявниці не був задоволений, що
пояснюється нею впливом на суддю, який
вів справу.

При цьому, позивач ані під час
проведення співбесід з відповідачем,
ані під час судового розгляду справи не
змогла надати конкретних деталей чи
пояснень стосовно об'єктів впливу на
суддю та пов'язати це з власною
політичною активністю, яку вона також
не може підтвердити.

Вищезазначені позивачем обставини, на
думку суду, лише підтверджують, те що
особа не потребує міжнародного
захисту, як біженець у відповідності до
Конвенції 1951 року, однак ставити під
сумнів поганий політичний та
економічний стан в країні неможливо, що
в даному випадку і є дійсними причинами
виїзду позивача з країни громадської
належності.

Таким чином, суд вважає, що твердження
позивача відносно її дискримінації з
боку державних органів влади через
політичні переконання є
необґрунтованими саме з боку
політичної складової, а сам факт
незгоди заявниці з рішення суду на
території батьківщини не може бути
розглянутий в якості підстави щодо
надання притулку в Україні.

При цьому судом встановлено, що у
якості основної причини виїзду з
країни походження під час першого
звернення позивача за захистом на
території України від 15.08.2008 року був
зазначений військовий конфлікт на
території Грузії, який розпочався
08.08.2008 року.

Судом встановлено, що факт п'ятиденної
війни на території Грузії між
військовими Південної Осетії, Грузії
та Російської Федерації
підтверджується інформацією по країні
походження.

Як встановлено судом вище, постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 21.12.2010 року по справі №
2а-8941/09/1570, яка набрала законної сили,
позивачу було відмовлено в задоволенні
її позову до Державного комітету
України національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця (а.с.
183-190).

Вказаною постановою, зокрема,
встановлено, що у відповідності до ст.
164 розділу А «Біженці війни»
керівництва з процедурі і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
зазначено, що «Особи, які вимушені
покинути країну походження у
результаті внутрішніх і міжнародних
збройних конфліктів, зазвичай не
розглядаються як біженці по сенсу
Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року.
Однак вони отримують захист,
передбачений іншими міжнародними
документами, такими як Женевські
Конвенції 1949 року про захист жертв
війни і Додатковий протокол 1977 року до
Женевських Конвенцій 1949 року, відносно
захисту жертв міжнародних конфліктів».

Крім того, суд зазначає, що зазначений
конфлікт не може бути розглянутий в
межах надання заявниці міжнародного
захисту під час повторного звернення
до управління 07.12.2012 року.

Відносно додаткової форми захисту суд
зазначає, що характерною рисою такої
категорії осіб є невідповідність
критеріям статусу біженця з одного
боку і неможливість повернення в свою
країну з іншого. Проте, в даному випадку
позивач не змогла довести існування
фактів загроз життю, безпеці чи свободі
в країні своєї громадської належності
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого,що принижує людську гідність
поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час
судового розгляду справи знайшли своє
підтвердження висновки органу
міграційної служби відносно того, що
позивач ніколи не зазнавала жодних
переслідувань за расовою належністю,
віросповіданням, національністю,
громадянством та підданством,
відношення до певної соціальної групи,
політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить
загальний характер і не містить
відомостей про події переслідувань та
утисків на батьківщині її особисто або
членів її сім'ї за політичною,
релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у
судовому засіданні позивачем пояснень,
суд приходить до висновку, що у цілому,
позивач не приховує того факту, що на
теперішній час ніяких погроз з боку
органів державної влади в країні її
громадянської належності для неї не
існує та, оскільки в Грузії, як вона
вказала її ніщо не чекає, остання бажає
стабільно жити в Україні. Такі
обставини не узгоджуються із доводами
позивача для отримання статусу біженця
(як то політичне переслідування,
наявність небезпеки для життя в
Грузії), що суд оцінює як
неправдоподібність та суперечливість
тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявила достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Грузії. Надана нею інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надала, не довела жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в позові та у судовому
засіданні щодо існування на теперішній
час небезпеки, яка їй загрожує в Грузії
особисто є безпідставними і не має
реального підґрунтя. Позивач не надала
переконливих доказів щодо її
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання нею
паспорта, факт звернення за захистом
своїх цивільних прав з позовом до суду
та відповідно - судовим розглядом
справи. Зазначене свідчить про те, що
держава, громадянином якої є позивач,
забезпечує її права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняла захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні її
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтувала неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що доводи позивача є
надуманими, остання не навела фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які позивач
назвала, щоб залишитись в Україні, не
пов'язані з її обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
відповідачем зроблено обґрунтований
висновок, що у дійсності виїзд позивача
з країни громадянської належності
12.08.2008 року був зумовлений збройним
конфліктом на території Грузії у той
час, проте за наявною інформацією по
країні походження, можливо підтвердити
відсутність на теперішній час бойових
дій в Грузії, у зв'язку з чим, неможливо
підтвердити існування будь-яких
фактів, які б вказували на ризик
загрози життю, фізичній цілісності чи
свободі позивача в країні громадської
належності.

З огляду на встановлені судом фактичні
обставини та приписи чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
рішення Державної міграційної служби
України, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, прийнято
з урахуванням інформації по країні
походження та дослідженням всіх
обставин справ і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання йому статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить до висновку
про те, що спірне рішення № 81-14 від
28.02.2014 року прийнято Державною
міграційною службою України в межах
компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини, та
обґрунтовано, у зв'язку із чим в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про визнання нечинним рішенням № 81-14
від 28.02.2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, - залишити без
задоволення.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги. Якщо апеляційну
скаргу не буде подано в строк,
встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складений та
підписаний колегією судді 18 квітня 2014
року.

Головуючий суддя
С.О. Cтефанов

Судді
Я.В. Балан

Е.В. Катаєва

18 квітня 2014 року.