Справа № 813/6200/13-а
Суддя: Матковська З.М.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 р.

Справа № 876/13533/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді:
Матковської З.М.,

суддів:
Запотічного І.І., Костіва М.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Харківський
машинобудівний завод «Світло Шахтаря»
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року у адміністративній справі
№813/6200/13-а за позовом Публічного
акціонерного товариства «Харківський
машинобудівний завод «Світло Шахтаря»
до державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області Мироненка Віктора
Володимировича, Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання протиправними
дій,-

В С ТА Н О В И В :

ПАТ «Харківський машинобудівний завод
«Світло Шахтаря» звернувся в суду з
позовом до державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області Мироненка Віктора
Володимировича, Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області в якому просить визнати
неправомірними дії державного
виконавця по винесенню постанови про
повернення виконавчого документа
стягувачеві від 13.06.2013р. у виконавчому
провадженні ВП 2885773 про примусове
виконання наказу Господарського суду
Львівської області №4/9-29/6 від 04.03.2005
року, скасувати вищезазначену
постанову та зобов`язати державного
виконавця відновити виконавче
провадження ВП 2885773.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
спірною постановою відповідачем було
повернуто виконавчий документ
стягувачеві з посиланням на п. 9 ч. 1 ст.
47, ст. 50 Закону України «Про виконавче
провадження». Вважає вказану позицію
неправомірною, оскільки відповідачем
не було враховано норм Закону України
«Про введення мораторію на примусову
реалізацію майна» внаслідок чого
порушено права позивача, як стягувача у
вказаному виконавчому проваджені.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції, позивачем подана
апеляційна скарга, в якій вказує на те,
що постанова суду першої інстанції є
незаконною та необґрунтованою,
прийнятою з порушенням норма
матеріального та процесуального права
та невірним встановленням обставину
справі. Посилається на те, що
відповідачем при винесенні ним
постанови про повернення виконавчого
документа стягувачеві від 13.06.2013р. у
виконавчому провадженні ВП №288773 грубо
порушив норми Закону України «Про
виконавче провадження» та Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, і як наслідок порушив права
позивача як стягувача у вказаному
виконавчому провадженні. Просив
постанову суду першої інстанції
скасувати та прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Сторони в судове засідання не
з'явились, хоча належним чином були
повідомлені про дату судового
засідання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197
КАС України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджується наступне.
21.02.2005р. Господарським судом Львівської
області винесено рішення у справі
№4/9-29/6 за позовом ВАТ «Харківський
машинобудівний завод «Світло шахтаря»
до ДП «Львіввугілля» про стягнення
заборгованості, яким вирішено стягнути
з ДП «Львіввугілля» на користь
позивача 14 752 грн. 80 коп. боргу, 147 грн. 53
коп. держмита, 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічні послуги по
забезпеченню судового процесу. На
підставі вказаного рішення,
Господарським судом Львівської
області видано наказ від 04.03.2005р. №4/9-29/6
про примусове виконання даного
рішення.

Вказаний виконавчий документ
знаходився на виконанні у Відділі
державної виконавчої служби
Сокальського районного управління
юстиції на підставі постанови про
відкриття виконавчого провадження від
12.04.2005р.

20.04.2005р. державним виконавцем ВДВС
Сокальського РУЮ Бурко О.Й. винесено
постанову про приєднання виконавчого
документу до зведеного виконавчого
провадження № 1/1-03.

Постановою від 08.10.2012р. вказане
виконавче провадження передано для
виконання у відділ примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області та постановою від 26.11.2012р.
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області Мироненком В.В.
прийнято його до виконання.

13.06.2013р. відповідачем винесено
постанову ВП №2885773 про повернення
виконавчого документа стягувачеві на
підставі п. 9 ч. 1ст. 47 Закону України
«Про виконавче провадження».

За змістом вказаної постанови,
підставою для повернення виконавчого
документа стягувачеві є те, що майно
Державного підприємства
«Львіввугілля» є державною власністю і
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання, підприємство
відноситься до категорії підприємств,
на які поширюється дія Закону України
«Про введення мораторію на примусову
реалізацію майна». Все належне йому
майно залучене до виробничого процесу
підприємства. Крім того, відповідач
посилається на лист Генерального
директора ДП «Львіввугілля» від
26.03.2013р., згідно з яким, майно
підприємства, яке не задіяне в
технологічному ланцюгу видобутку
вугілля відсутнє.

Суд першої інстанції в задоволенні
позову відмовив з тих підстав, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів в обґрунтування
позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає їх вірними, такими,
що відповідають нормам матеріального
права та обставинам справи з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Стаття 47 Закону України «Про виконавче
провадження» містить вичерпний
перелік підстав, за наявності яких,
державний виконавець повертає
виконавчий документ стягувачеві. Так,
відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 згаданого
Закону виконавчий документ
повертається стягувачеві якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Законом України «Про введення
мораторію на примусову реалізацію
майна» встановлено мораторій на
застосування примусової реалізації
майна державних підприємств та
господарських товариств, у статутних
фондах яких частка держави становить
не менше 25 відсотків (далі -
підприємства), до вдосконалення
визначеного законами України
механізму примусової реалізації майна.
Під примусовою реалізацією майна
підприємств розуміється відчуження
об'єктів нерухомого майна та інших
основних засобів виробництва, що
забезпечують ведення виробничої
діяльності цими підприємствами, а
також акцій (часток, паїв), що належать
державі в майні інших господарських
товариств і передані до статутних
фондів цих підприємств, якщо таке
відчуження здійснюється шляхом
звернення стягнення на майно боржника
за рішеннями, що підлягають виконанню
Державною виконавчою службою.

Оскільки, боржником у даному
виконавчому провадженні є державне
підприємство, то на примусову
реалізацію його майна поширюються
норми вищезазначеного закону, відтак
постанова про повернення виконавчого
документу стягувачеві прийнята у
відповідності до норм чинного
законодавства.

Що стосується тверджень апелянта про
те, що у відповідності до п.7 Порядку №845
державний виконавець зобов'язаний був
передати виконавчий документ для
виконання Державною казначейською
службою України, то колегія суддів
зазначає, що відповідно до п. 7 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, затвердженого Постановою КМ
України №845 від 03.08.2011р. (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) у разі наявності
підстав для повернення виконавчого
документа стягувачу керівник органу
державної виконавчої служби подає
відповідно до Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» Казначейству протягом
10 днів з дня складення державним
виконавцем відповідного акта оригінал
виконавчого документа разом із
супровідним листом та завірені
належним чином державним виконавцем
копії інших матеріалів виконавчого
провадження.

Згідно п. 3 ст. 4 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», передбачено
проведення відповідних дій державним
виконавцем у випадку наявності підстав
для повернення виконавчого документа
стягувачеві, передбачених п. 2-4 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження». Оскаржувана постанова
винесена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження», а
тому у державного виконавця були
відсутні підстави для передачі
виконавчого документа органу
Державної казначейської служби.

Посилається позивача на і те, що ДП
«Львіввугілля» внесено до Реєстру
підприємств паливно-енергетичного
комплексу, які беруть участь у
процедурі погашення заборгованості
відповідно до Закону України «Про
заходи спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу», а
тому державний виконавець зобов'язаний
був зупинити виконавче провадження на
підставі п. 15 ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України
«Про заходи спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу» дія
цього Закону поширюється на
підприємства паливно-енергетичного
комплексу, а також інших учасників
розрахунків, які мають або перед якими
є заборгованість, що виникла внаслідок
неповних розрахунків за енергоносії.

Рішенням Конституційного Суду України
від 13.12.2012р. у справі щодо офіційного
тлумачення положень пункту 15 частини
першої статті 37 Закону України «Про
виконавче провадження» у взаємозв'язку
з положеннями частини першої статті 41,
частини п'ятої статті 124, пункту 9
частини третьої статті 129 Конституції
України, статті 115 Господарського
процесуального кодексу України,
пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої
статті 2, абзацу шостого пункту 3.7
статті 3 Закону України «Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу»
(справа про стягнення заборгованості з
підприємств паливно-енергетичного
комплексу) дано роз'яснення стосовно
аналогічних відносин.

З змісту вказаного рішення вбачається,
що обов'язкове зупинення виконавчого
провадження та заходів примусового
виконання судових рішень здійснюється
лише щодо стягнення заборгованості,
яка виникла через неповні розрахунки
за енергоносії, та щодо учасників
розрахунків, визначених Законом
України «Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу». Внесення юридичної особи,
незалежно від форми власності, до
Реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості, не є підставою для
зупинення виконавчого провадження та
заходів примусового виконання судових
рішень щодо стягнення з неї
заборгованості, яка не стосується
неповних розрахунків за енергоносії і
не визначена Законом України «Про
заходи, спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу».

Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на території
України, остаточним і не може бути
оскаржене.

З врахуванням наведеного, суд не бере
до уваги доводи позивача щодо
порушення відповідачем вимог п. 15 ч. 1.
ст. 37 Закону України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі,
якщо постанова державного виконавця
про закінчення виконавчого
провадження або повернення
виконавчого документа стягувачу
визнана судом незаконною чи скасована
начальником відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або керівником
відповідного органу державної
виконавчої служби або якщо до
державного виконавця надійшло рішення
суду про скасування заходів до
забезпечення позову, а також у разі
повернення виконавчого документа з
іншого відділу державної виконавчої
служби, виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду,
виконавчого документа чи постанови
керівника відповідного органу
державної виконавчої служби.

Таким чином, виконавче провадження
підлягає відновленню в силу Закону, а
тому не потребує судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводами апеляційної скарги висновки,
викладені в судовому рішенні, не
спростовуються і підстав для його
скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи,
висновку суду не спростовують, а
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Харківський
машинобудівний завод «Світло Шахтаря»
- залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року у адміністративній справі
№813/6200/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після надіслання її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді І.І. Запотічного

М.В. Костів