Справа № 2а-14/11/0970
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 р.
Справа № 14245/11/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Долинської об`єднаної
державної податкової інспекції
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
січня 2011 року у справі за позовом
Приватного підприємства ОСОБА_1 до
Долинської об`єднаної державної
податкової інспекції
Івано-Франківської області про
скасування податкового повідомлення -
рішення за №/0 від 20.12.2010 року,-

В С Т А Н О
В И Л А:

04.01.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про скасування
податкового повідомлення - рішення за
№/0 від 20.12.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем в порушення приписів ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» безпідставно зменшено суму
бюджетного відшкодування з ПДВ за
жовтень 2010 року в розмірі 9 393 грн.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
січня 2011 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні
адміністративного позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що позивачем в порушення пп.7.4.1,
пп.7.4.4, п. 7.4., п.7.7.1. п.7.7 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» завищено податковий кредит з
ПДВ за жовтень 2010 року в розмірі 9 393 грн.

В разі відсутності клопотань від усіх
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю, суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із
змінами і доповненнями, внесеними
згідно із Законом України від 07.07.2010
року N 2453-VI).

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
фізична особа - підприємець не є
платником податку на прибуток, не має
обов'язку вести бухгалтерський облік,
тому формує витрати тільки згідно з
переліком статті 5 «Валові витрати»
зазначеного Закону та не здійснює
формування валових витрат за статтею 8
«Амортизація» цього ж закону.
Відсутність обов'язку вести
бухгалтерський облік і обов'язку
обліковувати основні засоби, що
використовуються для ведення
господарської діяльності підприємця -
фізичної особи не може бути перешкодою
для включення до складу валових витрат
сум грошових коштів сплачених за
закупівлю запчастин та проведеного
ремонту транспортних засобів, що
використовуються таким підприємцем
при провадження господарської
діяльності з надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом відповідно
до видів робіт, визначених Законом
України «Про автомобільний транспорт».

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1
зареєстрований фізичною особою -
підприємцем 22.01.1999 року та з 19.04.1999 року
перебуває на податковому обліку, 28.10.2003
року зареєстрований як платник податку
на додану вартість, про що видано
свідоцтво за НОМЕР_23, здійснює
підприємницьку діяльність, в тому
числі автомобільного вантажного
перевізника на підставі ліцензії серії
НОМЕР_22 від 03.09.2007 року.

20.12.2010 року Долинською ОДПІ
Івано-Франківської області проведено
документальну невиїзну (камеральну)
перевірку достовірності заявленої
суми бюджетного відшкодування податку
на додану вартість.

В ході проведення вказаної перевірки
відповідачем встановлені порушення
податкового законодавства, допущені
позивачем, зокрема підпункту 7.4.4 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», у результаті чого
завищено суму бюджетного
відшкодування податку на додану за
жовтень 2010 року в розмірі 9 393 гривень.

Підставою для визначення вказаного
порушення слугував висновок
відповідача про те, що позивач до
складу податкового кредиту включив
суму податку на додану вартість від
придбаних товарів, які не
використовувались в підприємницькій
діяльності за вересень 2010 року, а саме
сум податку на додану вартість в
загальному розмірі 9 393 гривень на
закупівлю запчастин та ремонт
транспортних засобів, оскільки фізична
особа - підприємець, фактично не є
суб'єктом права власності на
автомобілі, не має законних підстав
щодо податкового кредиту з податку на
додану вартість (а.с. 10-13, 53).

За наслідками перевірки складено Акт
за №4082/172/НОМЕР_1 від 20.12.2010 року, за
результатами розгляду якого 20.12.2010 року
відповідач виніс оскаржуване
податкове повідомлення-рішення.

Позивачем в період який підлягав
перевірці здійснювалось використання
в своїй підприємницькій діяльності
транспортні засоби та причепи Volvo FН4ХТ
державний номерний знак НОМЕР_2
(вантажний транспортний засіб); Кгопе
SDP27 державний номерний знак НОМЕР_3
(причіп); Volvo РН4ХТ державний номерний
знак НОМЕР_4 (вантажний транспортний
засіб); Кгопе SDP27 державний номерний
знак НОМЕР_5 (причіп); Volvo FН4ХТ державний
номерний знак НОМЕР_6 (вантажний
транспортний засіб); Кгопе SDP27
державний номерний знак НОМЕР_7
(причіп); Кrоnе 824 державний номерний
знак НОМЕР_8 (причіп); Volvo FН12 державний
номерний знак НОМЕР_9 (вантажний
транспортний засіб); Volvo FН440 державний
номерний знак НОМЕР_10 (вантажний
транспортний засіб); Кгопе SDP27
державний номерний знак НОМЕР_11
(причіп); Volvo FН440 державний номерний
знак НОМЕР_12 (вантажний транспортний
засіб); Кгопе SDP27 державний номерний
знак НОМЕР_13 (причіп); Volvo FН12 державний
номерний знак НОМЕР_14 (вантажний
транспортний засіб); Smitz Sol державний
номерний знак НОМЕР_15 (причіп); Volvo FН4Х2Т
державний номерний знак НОМЕР_16
(вантажний транспортний засіб); Кгопе
SDP24 державний номерний знак НОМЕР_17
(причіп); Volvo FН12 державний номерний
знак НОМЕР_18 (вантажний транспортний
засіб); Кгопе SDP27 державний номерний
знак НОМЕР_19 (причіп); Volvo FН12 державний
номерний знак НОМЕР_20 (вантажний
транспортний засіб); Кгопе SDP27
державний номерний знак НОМЕР_21
(причіп); МАN 19.464 державний номерний
знак НОМЕР_24 (вантажний транспортний
засіб); Schwarzmuller державний номерний знак
НОМЕР_25 (причіп, далі - транспортні
засоби, а.с. 58-71).

Lля здійснення своєї підприємницької
діяльності позивачем використовується
будівля магазину та перукарні по
АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві
приватної власності (далі будівля, а.с.
33).

Під час здійснення підприємницької
діяльності позивачем придбано
запчастини для проведення ремонту
транспортних засобів та будівельні
матеріали для проведення поточного
ремонту будівлі.

Так. 10.09.2010 року позивачем придбано
запчастини для транспортних засобів на
суму 2 395, 28 гривень, в тому числі податок
на додану вартість в розмірі 399, 21
гривень у товариства з обмеженою
відповідальністю «ФХ Сервіс», яким на
вказану операцію придбання товарів
виписано позивачу податкову накладну
за №13850; 13.09.2010 року позивачем придбано
запчастини для транспортних засобів на
суму 6 480 гривень, в тому числі податок
на додану вартість в розмірі 1080 гривень
у приватного підприємства «Ерма», яким
на вказану операцію придбання товарів
виписано позивачу податкову накладну
за №666; 15.09.2010 року позивачем придбано
послуги по сертифікованій діагностиці
транспортних засобів на суму 607
гривень, в тому числі податок на додану
вартість в розмірі 101, 17 гривень у філії
товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтертрансгруп»,
яким на вказану операцію отримання
послуг виписано позивачу податкову
накладну за №171/2; 15.09.2010 року позивачем
придбано запчастини для транспортних
засобів на суму 39 000 гривень, в тому
числі податок на додану вартість в
розмірі 6 500 гривень у товариства з
обмеженою відповідальністю «Терекс»,
яким на вказану операцію придбання
товарів виписано позивачу податкову
накладну за №00005070; 22.09.2010 року
позивачем придбано запчастини для
транспортних засобів на суму 2 755, 76
гривень, в тому числі податок на додану
вартість в розмірі 459, 29 гривень у
товариства з обмеженою
відповідальністю «ФХ Сервіс», яким на
вказану операцію придбання товарів
виписано позивачу податкову накладну
за №14076; 22.09.2010 року позивачем придбано
запчастини для транспортних засобів на
суму 2 112,12 гривень, в тому числі податок
на додану вартість в розмірі 352, 02
гривень у товариства з обмеженою
відповідальністю «ФХ Сервіс», яким на
вказану операцію придбання товарів
виписано позивачу податкову накладну
за №14077; 22.09.2010 року позивачем придбано
запчастини для транспортних засобів на
суму 300, 89 гривень, в тому числі податок
на додану вартість в розмірі 50,15
гривень у товариства з обмеженою
відповідальністю «ФХ Сервіс», яким на
вказану операцію придбання товарів
виписано позивачу податкову накладну
за №14078; 30.09.2010 року позивачем придбано
будівельні матеріали для будівлі на
суму 2 471, 90 гривень, в тому числі податок
на додану вартість в розмірі 411, 98
гривень у фізичної особи підприємця
ОСОБА_2, яким на вказану операцію
придбання товарів виписано позивачу
податкову накладну за №238; 29.09.2010 року
позивачем придбано послуги на суму 237, 60
гривень, в тому числі податок на додану
вартість в розмірі 39, 60 гривень у
приватного малого підприємства
«Вогнеборець», яким на вказану
операцію придбання послуг виписано
позивачу податкову накладну за №318 (а.с.
14- 32).

Зменшення суми відшкодування
бюджетної заборгованості з податку на
додану вартість визначено
відповідачем у зв'язку з тим, що
податковий орган вважає, що включення
до складу податкового кредиту
сплачених сум податку на додану
вартість за жовтень 2010 року в
загальному розмірі 9 393 гривні в ціні
запчастин до вищевказаних
транспортних засобів та в ціні
будівельних матеріалів для ремонту
магазину, перукарні не відносяться до
складу валових витрат, та не
використовуються у оподатковуваних
операціях, оскільки є власністю
фізичної особи.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Згідно підпункту 7.7.1 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (чинного на час виникнення
спірних правовідносин) сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Таким чином, Законом України «Про
податок на додану вартість»
встановлено право включення до
податкового кредиту протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до статті 2, частини 1 статті
318 ЦК України суб'єктами права
власності є Український народ, фізичні
та юридичні особи, держава Україна,
Автономна республіка Крим,
територіальні громади, іноземні
держави та інші суб'єкти публічного
права.

Частиною 1 статті 320 ЦК України
передбачено, що власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

У відповідності до статті 325 ЦК України
суб'єктами права приватної власності є
фізичні та юридичні особи. Фізичні та
юридичні особи можуть бути власниками
будь-якого майна, за винятком окремих
видів майна, які відповідно до закону
не можуть їм належати. Склад, кількість
та вартість майна, яке може бути у
власності фізичних та юридичних осіб,
не є обмеженими. Законом може бути
встановлено обмеження розміру
земельної ділянки, яка може бути у
власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до частини 2 статті 128 ГК
України громадянин- підприємець
відповідає за своїми зобов'язаннями
усім своїм майном, на яке відповідно до
закону може бути звернено стягнення.

Суд першої інстанції правильно
зазначив з чим погодилась колегія
суддів, що суб'єктом права власності
визнається фізична особа, яка може бути
власником будь-якого майна, крім майна,
яке не може знаходитися взагалі у
власності фізичної особи, і водночас
законодавчо не відокремлюється такий
суб'єкт права власності як фізична
особа-підприємець.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» з
наступними змінами та доповненнями,
ліцензуванню підлягають такі види
господарської діяльності, як надання
послуг з перевезення пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом
відповідно до видів робіт, визначених
Законом України «Про автомобільний
транспорт».

Ліцензійні умови провадження
господарської діяльності з надання
послуг з перевезення пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом
відповідно до видів робіт, визначених
Законом України «Про автомобільний
транспорт», затверджені спільним
наказом Держкомпідприємництва,
Мінтрансзв'язку від 01.02.2008 за № 9/119,
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 21.02.2008 за № 140/14831, пунктом 1.3
яких визначено, що ліцензійні умови є
обов'язковими для виконання суб'єктами
господарювання, які надають послуги з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом відповідно
до видів робіт, визначених Законом
України «Про автомобільний транспорт»,
та суб'єктами господарювання, які мають
діючі ліцензії з надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом загального
користування (крім надання послуг з
перевезення пасажирів та їх багажу на
таксі) та з надання послуг з
перевезення пасажирів та їх багажу на
таксі.

Правилами державної реєстрації та
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 року за №
1388 встановлено, що державна реєстрація
транспортних засобів здійснюється
органами Державтоінспекції МВС лише за
юридичними та фізичними особами. Тобто,
реєстрації автомобілів за фізичною
особою - підприємцем не передбачено.

Аналогічно, Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»,
Тимчасовим положенням про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України за №7/5
від 07.02.2002 року встановлено, що державна
реєстрація прав на нерухоме майно
здійснюється лише за юридичними та
фізичними особами, тобто реєстрація
магазину за фізичною особою -
підприємцем не передбачена.

Згідно матеріалів справи, позивач
здійснює підприємницьку діяльність на
підставі свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця
серії В01 №024373, а також здійснює
ліцензійну діяльність автомобільного
перевізника на підставі ліцензії серії
НОМЕР_22 виданої Головною державною
інспекцією на автомобільному
транспорті Міністерства транспорту та
зв'язку України з надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом відповідно
до видів робіт, визначених Законом
України «Про автомобільний транспорт».
На всі транспортні засоби, які
використовуються позивачем у
господарській діяльності на
дозволених видах робіт відповідно
ліцензії, останнім отримані ліцензійні
картки. Всі ці транспортні засоби
відповідно до свідоцтв про реєстрацію,
виданих Калуського ВРЕР УДАІ УМВС
України в Івано-Франківській області
зареєстровані за позивачем, також в
його власності перебуває будівля
магазину та перукарні АДРЕСА_1.

Таким чином, висновки податкової
інспекції про те, що підприємець
ОСОБА_1, не є суб'єктом права власності
на транспортні засоби та на будівлю
магазину, перукарні зареєстровані на
нього як на фізичну особу не
відповідають нормам діючого
законодавства.

Досліджуючи питання придбання
запчастин для транспортних засобів та
будівельних матеріалів з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку судом встановлено, що всі
придбані запчастини для використані та
встановлені на транспортні засобі
позивача, які у відповідності до
ліцензії використовуються позивачем
для надання послуг перевезення
вантажів автомобільним транспортом, а
будівельні матеріали використані для
поточного ремонту будівлі магазину,
перукарні, де також здійснює свою
підприємницьку діяльність позивач.

Вказані обставини підтверджуються
актами списання запчастин та
експлуатаційних матеріалів та
показаннями свідка ОСОБА_3, який
проводив виконання робіт по
встановленню запчастин та поточного
ремонту будівлі (а.с.73, 78-82, 85). Факт
використання придбаних послуг по
сертифікованій діагностиці
транспортних засобів та послуг
перезарядки вогнегасників і їх ремонту
підтверджуються відповідними актами
здачі приймання виконаних робіт від
16.09.2010 року та 30.09.2010 року (а.с.83-84).

Підставою для зменшення сум бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість податковим органом визначено
відсутність у позивача права відносити
до витрат пов'язаних з отриманням
доходів та формування податкового
кредиту у зв'язку з тим, що позивач не
веде бухгалтерський облік балансової
вартості груп основних фондів та
згідно з положенням бухгалтерського
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
27.04.2000 року за № 92 не нараховує
амортизацію, тому не може включати в
валові витрати суми за придбані
запасні частини та ремонт будівлі, які
є його власністю як фізичної особи, а не
суб'єкта господарювання.

Зазначені підстави для винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення суд вважає
невірними та такими, що не відповідають
вимогам чинного на момент виникнення
спірних правовідносин, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про систему оподаткування»,
встановлення та скасування податків та
зборів (обов'язкових платежів) до
бюджетів та державних цільових фондів,
а також пільг їх платникам
здійснюються Верховною радою України,
Верховною Радою Автономної Республіки
Крим і сільськими селищними, міськими
радами відповідно до цього закону,
інших законів про оподаткування.

Статтею 14 вищезазначеного Закону
встановлено, що до загальнодержавних
податків у тому числі віднесено
податок на додану вартість (пункт 1),
податок на доходи фізичних осіб (пункт
4).

Платники податку з доходів фізичних
осіб, об'єкти оподаткування, порядок
сплати податку на доходи фізичних осіб
визначено Законом України «Про податок
з доходів фізичних осіб». Пунктом 22.10
прикінцевих положень Закону № 889-ІУ
визнано таким, що втратив чинність
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» від 26
грудня 1992 року № 13-92, крім розділу IV у
частині оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю, який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12. статті 9 цього Закону та діє
до набрання чинності спеціальним
законом з питань оподаткування
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Таким чином, Законом України «Про
систему оподаткування» встановлено
податок з доходів фізичних осіб, який
справляється в порядку передбаченому
спеціальним Законом України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до статті 13 розділу IV
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
до складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Пунктом 5.2 статті 5 зазначеного Закону
встановлено, що до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.2-5.7 цієї статті.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції, що фізична особа
- підприємець не є платником податку на
прибуток, не має обов'язку вести
бухгалтерський облік, тому формує
витрати тільки згідно з переліком
статті 5 «Валові витрати» зазначеного
Закону та не здійснює формування
валових витрат за статтею 8
«Амортизація» цього ж закону.
Відсутність обов'язку вести
бухгалтерський облік і обов'язку
обліковувати основні засоби, що
використовуються для ведення
господарської діяльності підприємця -
фізичної особи не може бути перешкодою
для включення до складу валових витрат
сум грошових коштів сплачених за
закупівлю запчастин та проведеного
ремонту транспортних засобів, що
використовуються таким підприємцем
при провадження господарської
діяльності з надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом відповідно
до видів робіт, визначених Законом
України «Про автомобільний транспорт».

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205,
206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Долинської
об`єднаної державної податкової
інспекції Івано-Франківської області
залишити без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року у справі №2а-14/11/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, може
бути оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І. Довга

І.І.Запотічний