Справа № 591/9482/13-а
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.Справа № 591/9482/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Головного управління
Пенсійного фонду України в Сумській
області на постанову Зарічного
районного суду м. Суми від 03.01.2014р. по
справі № 591/9482/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного
фонду України в Сумській області

про визнання неправомірними дій щодо
перерахунку пенсії та спонукання до
вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Зарічного районного суду
м.Суми з позовом до Головного
Управління пенсійного фонду України в
Сумській області (далі по тексту -
відповідач, ГУПФУ в Сумській області),
в якому просив суд: визнати
неправомірними дії ГУПФУ в Сумській
області щодо нарахування та виплати
йому пенсії не у відповідності до вимог
ст. 43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб»; зобов`язати ГУПФУ в Сумській
області щомісяця здійснювати виплату
позивачу пенсію в розмірі, визначеному
ч.3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», а також здійснити виплату
позивачу коштів недоотриманої пенсії в
розмірі різниці між пенсією, яку
повинен отримувати згідно із ч.3 ст. 43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», і до моменту отримання ним
першої пенсії.

Постановою Зарічного районного суду
м.Суми від 03.01.2014 року по справі
№591/9482/13-а зазначений позов ОСОБА_1 -
задоволено частково.

Визнано неправомірними дії ГУПФУ в
Сумській області щодо нарахування
ОСОБА_1 пенсії не відповідно до вимог
ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб».

Зобов'язано ГУПФУ в Сумській області
здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1
відповідно до вимог ч.3 ст.43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», та провести
перерахунок і здійснити виплату з
урахуванням раніше сплачених сум.

В іншій частині позивних вимог
відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Зарічного районного суду
м.Суми від 03.01.2014 року по справі
№591/9482/13-а та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив про порушення судом
першої інстанції, при прийнятті
оскаржуваної постанови норм ст.ст.99, 100
КАС України, ч.3 ст.43 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», п. 7 Постанови
Кабінету Міністрів України від 17.07.1992
року № 393 «Про порядок обчислення
вислуги років, призначення та виплати
пенсій і грошової допомоги особам
офіцерського складу, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їх сімей» (далі по
тексту - ПКМ України №393 від 17.07.1992
року). Стверджує, що ОСОБА_1 було вірно
призначено пенсію, та не вбачає підстав
для перерахунку пенсії позивача.
Вважає помилковими висновки суду
першої інстанції, оскільки було
неповно з`ясовано обставини, які мають
значення для справи.

Позивач, у надісланих до суду письмових
запереченнях на апеляційну скаргу та в
судовому засіданні, просив у
задоволенні апеляційної скарги
відмовити, а постанову Зарічного
районного суду м.Суми від 03.01.2014 року по
справі №591/9482/13-а залишити без змін.
Вважає рішення суду першої інстанції
законним та обґрунтованим, прийнятим з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи
повідомлений належним чином, надіслав
до суду клопотання про розгляд справи у
його відсутність.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

З огляду на наведену норму, враховуючи,
що відповідач по справі належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду, колегія суддів
вважає за можливе розглянути
адміністративну справу без участі
представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача,
перевіривши рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 1982 року по 1984 рік ОСОБА_1, проходив
службу в лавах Радянської Армії
колишнього СРСР, з 1984 року по 2010 рік
проходив службу в органах внутрішніх
справ, звільнений за віком відповідно
до наказу за № 208 ос. Загальна вислуга
років позивача на день звільнення
склала 28 років 03 місяці 23 дні. Після
звільнення 21.09.2010 року Головним
Управлінням пенсійного фонду України
в Сумській області позивачу була
призначена пенсія . (а.с. 7-11).

Як вбачається з матеріалів справи,
розмір призначеної позивачу пенсії
визначений з грошового забезпечення з
використанням п.7 ПКМ України №393 від
17.07.1992 року. При цьому, до складу
грошового забезпечення, з розміру
якого було обчислено пенсію позивача,
було взято такі види грошового
забезпечення: посадовий оклад, оклад за
військове звання, процентна надбабка
за вислугу років - 40%, середньомісячна
сума додаткових видів грошового
забезпечення за 24 місяці, у т.ч.
надбавка за виконання особливо
важливих завдань - 50%, премія - 190%.

Не погодившись з розміром пенсії,
призначеної відповідно до п.7 ПКМ
України №393 від 17.07.1992 року, ОСОБА_1
звернувся до суду з даним позовом про
визнання неправомірними дії ГУПФУ в
Сумській області щодо нарахування та
виплати йому пенсії не у відповідності
до вимог ст. 43 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб»; зобов`язання ГУПФУ
в в Сумській області щомісяця
здійснювати виплату позивачу пенсію в
розмірі, визначеному ч.3 ст. 43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», а також
здійснення виплат позивачу коштів
недоотриманої пенсії в розмірі різниці
між пенсією, яку повинен отримувати
згідно із ч.3 ст. 43 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», і до моменту
отримання ним першої пенсії.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що спірні
правовідносини повинні
врегульовуватись нормами ч.3 ст.43, ч.3
ст.63 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», а не ПКМ України №393 від 17.07.1992
року, оскільки Закони України мають
вищу юридичну силу порівняно з
нормативно-правовими актами Кабінету
Міністрів України. Таким чином, вказує
на наявність підстав для перерахунку
позивачу пенсії. Разом з тим, судом
першої інстанції було відмовлено в
частині вимог про проведення і виплату
пенсії у майбутньому.

Колегія суддів частково погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
однак вважає постанову Зарічного
районного суду м.Суми від 03.01.2014 року по
справі №591/9482/13-а такою, що прийнята з
порушенням норм процесуального права,
виходячи з наступного.

Згідно вимог частин 1 і 2 статті 2 КАС
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом 30.10.2011 року із
вимогами до суб'єкта владних
повноважень (ГУПФУ в Сумській області)
щодо захисту його порушених прав на
отримання пенсії відповідно до ч.3 ст.43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» з моменту отримання ним першої
пенсії, тобто з 21.09.2010 року.

Однак, судом першої інстанції не було
визначено період, за який права
позивача підлягають захисту.

З даного приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про
правильність застосування судом
першої інстанції строку звернення до
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи необхідно з'ясувати,
коли розпочався перебіг цього строку.

Слід відмітити, що як вбачається з
матеріалів справи, порушення прав
позивача в частині нарахування та
виплати пенсії відбувалося періодично
- кожного місяця при отриманні ним суми
пенсії, починаючи з 21.09.2010 року, а тому
кожного разу при отриманні пенсії
позивач був обізнаний про порушення
його прав та мав змогу звернутись до
суду за їх захистом.

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду з адміністративним
позовом (30.10.2013 р.), колегія суддів
приходить до висновку, що права
позивача підлягають захисту в межах
шестимісячного строку, починаючи з
30.04.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений, а
процесуальний строк, встановлений
судом, - продовжений судом за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС
України суд вживає передбачені законом
заходи, необхідні для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з
власної ініціативи.

Однак позивачем ані до суду ані першої,
ані апеляційної інстанцій не було
надано доказів поважності пропуску
строку для звернення до
адміністративного суду з позовом щодо
визнання дій неправомірними,
зобов`язання здійснити перерахунок та
виплату пенсії у відповідності до ч.3
ст.43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» за період з 21.09.2010 року по 29.04.2013
року.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції не звернув уваги на
пропущення позивачем строку звернення
до суду та безпідставно, незважаючи на
відсутність належних доказів
поважності пропуску позивачем строку
звернення до суду, задовольнив позовні
вимоги без зазначення періоду
задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для поновлення позивачеві
строку звернення до суду за захистом
своїх прав за період з 21.09.2010 року по
29.04.2013 року.

Виходячи із зазначених обставин
справи, колегія суддів вважає, що судом
при ухваленні рішення було порушено
приписи ст.ст.99, 100 КАС України, що
призвело до частково необґрунтованого
задоволення позову.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотримання
норм процесуального права.

Таким чином, внаслідок неправильного
застосування норм ч.2 ст.99 КАС України,
постанова Зарічного районного суду
м.Суми від 03.01.2014 року по справі
№591/9482/13-а в частині задоволення
позовних вимог про визнання дій
неправомірними, зобов'язання провести
перерахунок та виплату пенсії у
відповідності до вимог ч.3 ст.43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», за період з
21.09.2010 року по 30.04.2013 року не може бути
визнана законною, а тому підлягає
скасуванню, а позов в зазначеній
частині згідно приписів ст. 100 КАС
України - залишенню без розгляду.

Відносно позовних вимог про визнання
дій неправомірними, зобов`язання
провести перерахунок та виплату пенсії
за період з 30.04.2013, колегія суддів
зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено в cуді апеляційної
інстанції, підставою виникнення
спірних правовідносин є невірне
застосування відповідачем, при
призначенні пенсії ОСОБА_1, норм ПКМ
України №393 від 17.07.1992 року. Так,
відповідач вважає, що нормативним
актом, який регламентує порядок
визначення основного виду грошового
забезпечення та додаткових видів
грошового забезпечення для обчислення
пенсії відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», є постанова КМУ
№ 393.

Колегія суддів вважає зазначені доводи
відповідача хибними, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 63 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» - усі призначені за цим Законом
пенсії підлягають перерахунку у
зв'язку зі зміною розміру хоча б одного
з видів грошового забезпечення
відповідних категорій
військовослужбовців, осіб, які мають
право на пенсію за цим Законом, або у
зв'язку із введенням для зазначених
категорій осіб нових щомісячних
додаткових видів грошового
забезпечення (надбавок, доплат,
підвищень) та премій у розмірах,
встановлених законодавством.

У відповідності до ч.3 ст.43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» (в редакції,
чинній до 28.12.2007 року), пенсії особам
офіцерського складу, прапорщикам і
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом, та
членам їх сімей обчислюються з розміру
грошового забезпечення за останньою
штатною посадою перед звільненням,
враховуючи відповідні оклади за
посадою, військовим (спеціальним)
званням, процентну надбавку за вислугу
років, щомісячні додаткові види
грошового забезпечення (надбавки,
доплати, підвищення) та премії в
розмірах, установлених законодавством.

Пунктом 29 розділу ІІ Закону України
від 28 грудня 2007 року №107-VІ «Про
державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» було
внесено зміни до ч.3 ст. 43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», а саме
виключено слова «за останньою
штатною посадою перед звільненням»
та доповнено словами» та у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України».

Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року за №10-рп2008
зміни, внесені , зокрема, до ч.3 ст.43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» підпунктом 4 пункту 29 розділу
ІІ Закону України №107-VІ , визнано
такими, що не відповідають
Конституції України.

Таким чином, відсилання у ч.3 ст. 43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» на положення Постанови Кабінету
Міністрів України від 17.07.1992 року № 393
визнана неконституційною та втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України
вказаного рішення, тобто з 22.05.2008 року.

Між тим, ГУПФУ в Полтавській області
при призначенні пенсії ОСОБА_1 21.09.2010
року керувалось не приписами ч.3 ст.43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби в редакції згідно з
Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року, а ПКМУ № 393.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», законодавство про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб, які мають право на пенсію за цим
законом, гарантується Конституцією
України.

Таким чином, оскільки ГУПФУ в Сумській
області була призначена позивачу
пенсія 21.09.2010 року, відповідач при її
обчисленні повинен був керуватися ч.3
ст. 43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», в редакції згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
р. № 10-рп/2008.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність правових
підстав щодо задоволення вимог
позивача в частині визнання
неправомірними дій ГУПФУ в Сумській
області щодо нарахування здійснення
перерахунку та виплати позивачу пенсії
не у відповідності до вимог ч.3 ст.43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» та зобов`язання ГУПФУ в
Сумській області здійснити ОСОБА_1
перерахунок пенсії відповідно до
вимог ч.3 ст.43 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», проведення
перерахунку і здійснення виплат з
урахуванням раніше сплачених сум за
період з 30.04.2013 року.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для проведення
нарахування і виплату пенсії позивачу
в майбутньому, та вважає необхідним
зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
вбачається, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод і інтересів
фізичних осіб, прав і інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми
вбачається, що судовому захисту
підлягають лише порушені права,
свободи і інтереси фізичних або права і
інтереси юридичних осіб, а не
можливість їх порушення в майбутньому.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає
неможливим розглядати вимоги щодо
зобов'язання суб'єкта владних
повноважень вчиняти дії у майбутньому
у зв'язку з вірогідним настанням певних
наслідків, оскільки у суду на час
розгляду справи відсутні підстави для
прийняття рішення стосовно законності
таких дій.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що захист прав позивача на
майбутнє, є порушенням норм
процесуального права. Отже, суд першої
інстанції зробив правильний висновок,
відмовивши в даній частині позовних
вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач,
який є суб'єктом владних повноважень,
правомірність своїх дій щодо
призначення позивачеві оспоруваного
розміру пенсії, у відповідності до
норм ПКМ України №393 від 17.07.1992 року,
належним чином не довів.

Отже, колегія суддів підтверджує, що
при прийнятті судового рішення у
справі в частині задоволення позовних
вимог про визнання протиправними дій,
зобов'язання провести перерахунок та
виплату пенсії за період з 30.04.2013 року, у
відповідності до вимог ч.3 ст.43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», суд першої інстанції дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду в цій частині не спростовують.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 195, 196, 198, п. 4
ч.1 ст. 202, ст.ст.205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного
Управління пенсійного фонду України в
Сумській області - задовольнити
частково.

Постанову Зарічного районного суду
м.Суми від 03.01.2014 року по справі
№591/9482/13-а скасувати в частині
задоволення позову ОСОБА_1 до Головного
Управління пенсійного фонду України
в Сумській області про визнання
неправомірними дій щодо перерахування
пенсії та спонукання до вчинення дій,
за період з 21.09.2010 року по 29.04.2013 року.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного Управління пенсійного фонду
України в Сумській області про
визнання неправомірними дій щодо
перерахування пенсії та спонукання до
вчинення дій, за період з 21.09.2010 року по
29.04.2013 року - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Зарічного
районного суду м.Суми від 03.01.2014 року по
справі №591/9482/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Жигилій
С.П.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Перцова Т.С.

Повний текст ухвали виготовлений
14.04.2014 р.