Справа № 826/14458/13-а
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа:
Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді :
Ганечко О.М.,

суддів:
Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г.,

при секретарі:
Біднячук Ю.С.

розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 листопада 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
визнання протиправним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до відповідача Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення №414-13 від 18.07.2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язання відповідача прийняти
рішення про зобов'язання визнати
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 листопада 2013 року адміністративний
позов задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№414-13 від 18.07.2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язано відповідача повторно
розглянути заяву позивача про надання
статусу біженця, або особи, яка
потребує додаткового захисту .

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням суду, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
порушення вимог належності та
допустимості доказів, що призвело до
неправильного вирішення справи по
суті.

В судовому засаданні апелянт
представник Державної міграційної
служби України вимоги, викладені в
апеляційній скарзі підтримав повністю,
просив їх задовольнити, постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 15 листопада 2013 року
скасувати.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не
з'явилась, будучи належним чином
повідомленою.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
позивачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
громадянкою Азербайджану, сповідує
іслам, заміжня та має трьох дітей,
прибула в Україну 26.12.2012 року літаком.

23.01.2013 року позивачка у встановленому
порядку звернулась до Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області із заявою
про надання статусу біженця, або особи,
яка потребує додаткового захисту.

Метою прибуття в Україну та виїзду з
рідної країни позивач назвала погрози
та психічний тиск із сторони
працівників органів внутрішніх справ
Азербайджану, які 23.10.2012р. приходили до
неї додому та попереджали її та її
чоловіка про те, що б вони негайно
забрали свої заяви з Європейського
суду, в іншому випадку буде розправа
над дітьми, та зазначили, що начебто
випадково можуть знайти наркотичні
засоби. 24.10.2012р. позивачка зустрілась із
правозахисником, який повідомив їм, що
він не зможе захистити її та її сім'ю,
порадив терміново виїхати з країни, щоб
залишитись в безпеці.

Також, позивач повідомила, що доказами
особистого переслідування є телеграми,
телефонні дзвінки погрожувального
характеру із сторони керівництва МВС
Азербайджану, відповідні статті в
мережі Інтернет, пояснення членів сім'ї
тощо.

Після дотримання відповідної
процедури, Державною міграційною
службою України прийнято рішення №414-13
від 18 липня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзацу 4 частини першої
статті 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту", як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно визначення п.1 ч.1 ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон),
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань.

Частиною 5 статті 10 Закону встановлено,
що за результатами всебічного вивчення
і оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно постанови Вищого
адміністративного суду України №1 від
25.06.2009 року «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця
та особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні», для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш,
ніж одне джерело інформації.

Відповідно ч.1 ст.8 Закону, орган
міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в заяві, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
та приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Згідно ч.8. ст.9 Закону, у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається.

Слід зазначити, що відповідач Державна
міграційна служба України,
обгрунтовуючи свою позицію, акцентує
увагу на непереконливості доводів
ОСОБА_2 та на тому, що нею не надані
документи та матеріали, які б
підтвердили її пояснення. Проте,
відповідач не витребував документи,
які він вважає за потрібне, та не навів
ніяких конкретних аргументів в
підтвердження своєї позиції.

Відповідно ч.3 ст.10 Закону, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Частиною 6 статті 8 Закону встановлено,
що рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також, якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
недоведеність відповідачем наявності
обставин, які б спростовували
пояснення та докази, надані позивачем.

До органів державної влади із
відповідними запитами стосовно
несправжності і недійсності поданих
позивачем документів міграційний
орган не звертався.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про обґрунтованість та
законність рішення суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині визнання протиправним
та скасування рішення Державної
міграційної служби України №414-13 від
18.07.2013 року про відмову у визнанні
біженцем або собою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
відповідача повторно розглянути заяву
про надання такого статусу.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи, судове рішення
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається, а тому апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС
України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
О.М.Ганечко

Судді:
А.Ю. Коротких

О.Г. Хрімлі

Головуючий суддя
Ганечко О.М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.