Справа № К/9991/28593/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/9991/28593/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Житомирі

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 22.09.2010 р.

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 13.04.2011 р.

у справі №2а-7163/10/0670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спектрпроект і К»

до Державної податкової інспекції у м.
Житомирі

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Спектрпроект і К»
(далі - позивач) звернулося до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Житомирі (далі -
відповідач) про скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 22.09.2010 р.,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 13.04.2011 р.,
позовні вимоги задоволено, визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 17.06.2010 р.
№/0 та від 25.08.2010 р. №/1.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено невиїзну документальну
перевірку позивача з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок за січень 2010 року та за лютий 2010
року станом на 10.06.2010 р., про що складено
акт від 11.06.2010 р. №3328/23-2/13550721, яким
встановлено порушення позивачем вимог
п.1.8 ст.1 Закону України «Про податок на
додану вартість», у результаті чого
платником завищено суму бюджетного
відшкодування за січень 2010 року на 13
350,00 грн. та за лютий 2010 року на 22 467,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 17.06.2010 р.
№/0, яким позивачу зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість на 35 817,00 грн.

У порядку адміністративного
узгодження вказаного податкового
повідомлення-рішення податковим
органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 25.08.2010 р.
№/1, аналогічне за змістом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для зменшення контролюючим
органом суми бюджетного відшкодування
позивачу стало непідтвердження
заявленої до відшкодування суми
податку на додану вартість, оскільки у
перевіряємому ланцюгу постачальників
товару позивачу, не виявлено факту
надмірної сплати до бюджету податку на
додану вартість.

Такий висновок податкового органу
обґрунтований посиланням на
відсутність підтвердження факту
сплати сум податку на додану вартість,
включених позивачем до податкового
кредиту грудня 2009 року та січня 2010 року,
до Державного бюджету України
ТОВ «Леміш Груп» - постачальник
товарів по ланцюгу ТОВ «Пак-Трейдінг»,
а також ПП ОСОБА_4, які у свою
чергу, є постачальниками позивача.

Суд касаційної інстанції погоджується
із доводами судів попередніх інстанцій
відносно того, що наведені висновки
контролюючого органу є безпідставними
та необґрунтованими з огляду на таке.

Нормами п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість», визначено
бюджетне відшкодування як суму, що
підлягає поверненню платнику податку з
бюджету у зв'язку з надмірною сплатою
податку у випадках, визначених цим
Законом.

Згідно п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з п.п. 7.7.1 цього
пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з п.п. 7.7.1 цього
пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Відповідно до 7.7.2 цього ж пункту, у
разі якщо у наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то: а)
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

З матеріалів справи вбачається, що
податковий кредит за спірний період
сформовано позивачем на підставі
податкових накладних, які не мали
будь-яких недоліків та порядок
заповнення яких відповідав
встановленому чинним законодавством.

Крім того, проведеною податковим
органом перевіркою також не виявлено
жодних порушень з боку позивача вимог
податкового законодавства.

Наявними у матеріалах справи доказами
підтверджено, як достовірність
заявлених позивачем до бюджетного
відшкодування сум податку на додану
вартість за грудень 2009 р., січень
2010 р., так і дотримання ним процедури їх
декларування та заявлення до
відшкодування.

А відтак, оскільки під час розгляду
даної справи відповідачами не було
надано жодних належних доказів, які б
свідчили про необґрунтованість та
незаконність вимог позивача щодо
повернення йому, заявленої до
відшкодування суми податку на додану
вартість, підстав вважати, оскаржувані
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій такими, що були прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права немає.

Відповідно до ч. 2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис зазначеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання або відмовлено
у наданні податкових вигод, зокрема,
бюджетного відшкодування,
презумується добросовісність платника
податків, якщо зазначеним органом не
доведено інше.

Крім того, судова колегія погоджується
з висновками судів першої та
апеляційної інстанцій, що чинне
податкове законодавство не ставить у
залежність право позивача на бюджетне
відшкодування від податкового обліку
(стану) інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету.
Питання бюджетного відшкодування
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб. Вимога п. 1.8 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» щодо надмірної сплати
податку на додану вартість як
необхідної умови повернення з бюджету
сум цього податку його платникові,
стосується саме цього платника і
сплати ним податку у ціні придбання
товарів (послуг) постачальникам.

Обставини, які слугували фактичною
підставою для зменшення позивачу
заявленої ним до відшкодування суми
податку на додану вартість,
знаходяться поза межами вимог Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Зважаючи на викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку стосовно неправомірності
прийнятих податковим органом спірних
податкових повідомлень-рішень та
наявності підстав для їх скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Житомирі
залишити без задоволення.

2. Постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 22.09.2010 р. та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 13.04.2011 р. у
справі №2а-7163/10/0670 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.