Справа № 803/404/14
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року Справа № 803/404/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

при секретарі судового засідання
Шаблій Л.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Захарунь
І.О., Стадник Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Волинської обласної
державної адміністрації, Федерації
професійних спілок Волинської області,
третя особа Головне управління
статистики у Волинській області про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся із
позовом до Волинської обласної ради,
Федерації професійних спілок
Волинської області, третя особа
Головне управління статистики у
Волинській області про визнання
протиправною бездіяльності щодо
нездійснення з 1985 року періодичного
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Луцьку та зобов'язання відповідачів
прийняти рішення про визначення рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Луцьку в 2008 році
згідно із статистичною звітністю в
розмірі 11,2 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
згідно зі статтею 48 Житлового кодексу
Української РСР жиле приміщення
надається громадянам у межах норми
жилої площі, але не менше розміру, який
визначається Кабінетом Міністрів
України і Федерацією професійних
спілок України. Пунктом 53 Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
житлових приміщень в Українській РСР,
затверджених постановою Ради
Міністрів УРСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок від 11 грудня 194 року № 470,
визначено, що жиле приміщення
надається громадянам у межах 13,65
квадратного метра жилої площі на одну
особу, але не менше рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
даному населеному пункті. Рівень
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в населеному пункті
визначається і періодично
переглядається виконавчими комітетами
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів спільно
з радами профспілок виходячи з даних
статистичної звітності.

При розгляді адміністративної справи
за позовом ОСОБА_1 до Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України про
зобов'язання зарахувати на обік осіб,
які потребують поліпшення житлових
умов, позивачу стало відомо, що рівень
середньої забезпеченості жилою площею
в м. Луцьку з 1985 року не переглядався
(постановою виконавчого комітету
Волинської обласної ради народних
депутатів та Президії Волинської
обласної ради професіональних союзів
від 10 січня 1985 року № 6 середня
забезпеченість громадян жилою площею в
м. Луцьку встановлена на рівні 7 кв.м.).

В той же час, згідно з довідкою
Головного управління статистики у
Волинській області від 06 квітня 2009 року
№ 57-10/02 рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
в м. Луцьку на кінець 2007 року становив
11,2 кв.м. Державна статистична звітність
за формою № 1- житлофонд подається один
раз на рік за звітний період з 01 січня
по 31 грудня звітного року.

Через нездійснення відповідачами з 1985
року періодичного перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Луцьку порушуються
його права та інтереси щодо
зарахування на облік як такого, що
потребує поліпшення житлових умов. З
питанням про постановку на облік
позивач звернувся 25 лютого 2008 року за
місцем проходження військової служби -
до начальника Донецького
прикордонного загону. Вважає, що
оскільки існує спір про право
перебування на обліку осіб, які
потребують поліпшення житлових умов,
згідно з його заявою від 25 лютого 2008
року, то позивач просив зобов'язати
відповідачів прийняти рішення про
визначення рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею
в м. Луцьку згідно зі статистичною
звітністю в розмірі 11,2 кв.м. (а.с.3-7, 62-63).

Ухвалою суду від 14 березня 2014 року
задоволено клопотання позивача та
замінено відповідача - Волинську
обласну раду на Волинську обласну
державну адміністрацію (а.с.85-86).

У письмовому запереченні проти позову
Волинська обласна державна
адміністрація (відповідач 1) позовні
вимоги не визнає (а.с.95-97). В
обґрунтування заперечення вказала, що
відповідно до статті 19 Конституції
України зобов'язана діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 34 Житлового кодексу
Української РСР передбачено, що
підставою для визнання громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, є
забезпечення житловою площею нижче за
рівень, що визначається в порядку,
встановленому Радою Міністрів УРСР і
Українською республіканською радою
професійних спілок. Зазначена норма
деталізується у Правилах обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм житлових
приміщень в Українській РСР,
затверджених постановою Ради
Міністрів УРСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок від 11 грудня 1984 року № 470. В свою
чергу, Правила не містять конкретних
критеріїв для перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею у певному населеному
пункті, визначення періодичності і меж
статистичних показників забезпечення
громадян жилою площею.

Крім того, пунктом 53 зазначених Правил
на виконавчі комітети обласних рад
спільно з радами профспілок
покладається вирішення питань щодо
визначення розміру жилої площі.

Повноваження у сфері визначення рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в населеному пункті та
квартирного обліку громадян місцевим
державним адміністрація не делеговано
та чинним законодавством не
передбачено (ні Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні», ні
Законом України «Про місцеві державні
адміністрації»).

Відповідач 1 в задоволенні позову з
наведених підстав просив відмовити.

У письмовому запереченні проти позову
Федерація професійних спілок
Волинської області (відповідач 2) позов
не визнає також (а.с.93-94). В
обґрунтування заперечення такий
відповідач вказав, що законодавець не
визначив терміни перегляду рівня
середньої забезпеченості жилою площею
і не вказав, що рівень середньої
забезпеченості має відповідати даним
статичної звітності, а лише зазначив,
що слід враховувати (виходити) з цього
показника.

На даний час в Україні рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
становить від 6 до 9 кв.м. і в більшості
областей він не переглядався з 1985 року.
Вимога позивача про встановлення рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Луцьку в розмірі
11,2 кв.м. є безпідставна і
необґрунтована. Крім того, прийняття в
2014 році рішення про збільшення рівня
середньої забезпеченості жилою площею
в 2008 році призведе до перегляду черги
на житло і неминуче вплине на номер
черги багатьох громадян, які
перебувають на квартирному обліку, в
сторону збільшення і суперечить
встановленому частиною першою статті 58
Конституції України принципу дії
законів та нормативно-правових актів у
часі.

Також звертає увагу, що позивач
проживає і зареєстрований в м.
Маріуполі, де йому надано службове
житло у 2006 році згідно з рішенням
Приморського районного суду
м. Маріуполя. Доказів проживання в м.
Луцьку позивачем не надано і тим самим
не обґрунтовано позов в частині
порушення його прав через неперегляд у
2008 році рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею в м. Луцьку.

З наведених підстав у задоволенні
позову відповідач 2 просив відмовити.

У судовому засіданні позивач позов
підтримує з підстав, у ньому
викладених. Представники відповідачів
у судовому засіданні позов не визнають
з підстав, викладених у письмових
запереченнях проти позову.

Представник третьої особи у судове
засідання не прибув, у письмовому
клопотанні така особа просила судовий
розгляд здійснювати за відсутності її
представника (а.с.122).

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд приходить до висновку, що в
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити з таких мотивів та
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 звертався з позовом до
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
про зобов'язання зарахувати на обік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов. Після скасування рішень
суду першої та апеляційної інстанцій
ухвалою Вищого адміністративного суду
України справу направлено до
Донецького окружного
адміністративного суду на новий
розгляд з тих підстав, що суди
попередніх інстанцій не дослідили,
який рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею був встановлений
в даному населеному пункті, а лише
врахували довідки Головного
управління статистки у Волинській
області від 06 квітня 2009 року № 57-10/02 та
Головного управління статистики у
Донецькій області від 18 травня 2009 року
№ 05-93/85 (а.с.8-15).

Так з копії довідки Головного
управління статистки у Волинській
області від 06 квітня 2009 року № 57-10/02
слідує, що згідно зі статистичною
звітністю забезпеченість населення м.
Луцька житлом на кінець 2007 року в
середньому на одного жителя становила
18,1 кв.м загальної площі та 11,2 кв.м. жилої
площі (а.с.16).

Згідно з пунктом 1 статті 34 Житлового
кодексу Української РСР (далі -
Житловий кодекс) потребуючими
поліпшення житлових умов визнаються
громадяни забезпечені жилою площею
нижче за рівень, що визначається в
порядку, встановлюваному Радою
Міністрів Української РСР і
Українською республіканською радою
професійних спілок. Відповідно до
частини першої статті 48 Житлового
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.

Відповідно до статті 60 Житлового
кодексу постановою Ради Міністрів УРСР
і Українською республіканською радою
професійних спілок від 11 грудня 194 року
№ 470 затверджено Правила обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР, які
введено у дію з 01 січня 1985 року (далі -
Правила обліку громадян).

Пунктом 1 розділу XV «Перехідні
положення» Конституції України
встановлено, що закони та інші
нормативні акти, прийняті до набуття
чинності цією Конституцією, є чинними у
частині, що не суперечить Конституції
України.

Зазначені Правила є чинними на час
розгляду справи і підлягають
застосуванню.

Підпунктом 1 пункту 13 Правил обліку
громадян встановлено, що потребуючими
поліпшення житлових умов визнаються
громадяни, забезпечені жилою площею
нижче за рівень, що визначається
виконавчими комітетами обласних,
Київської і Севастопольської міських
Рад народних депутатів разом з радами
профспілок. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.

Рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті визначається і періодично
переглядається виконавчими комітетами
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів спільно
з радами профспілок виходячи з даних
статистичної звітності (пункт 53 Правил
обліку громадян).

Як встановлено судом, пунктом 4
постанови виконавчого комітету
Волинської обласної ради народних
депутатів, Президії Волинської
обласної ради професійних спілок від 10
січня 1985 року № 6 установлено
мінімальну норму жилої площі на
кожного члена сім'ї в населених пунктах
6 кв.м. (крім м. Нововолинська) та
середню забезпеченість жилою площею на
одну людину для всіх населених пунктів
області 7 кв.м. (а.с.70-71).

Вирішуючи спір, суд враховує, що
відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до пунктів 2, 3 Указу
Президента України від 14 квітня 1992 року
№ 252 постановлено утворити на базі
виконавчих комітетів відповідних Рад
народних депутатів, їх відділів,
управлінь та інших структурних
підрозділів державні адміністрації
областей, міст Києва і Севастополя,
районів, районів міста Києва та
припинити у зв'язку з цим діяльність
виконавчих комітетів. Установлено, що
місцева державна адміністрація є
правонаступником виконавчих комітетів
відповідних Рад народних депутатів
щодо прийнятих ними рішень, взятих
зобов'язань та покладених на них
законодавством обов'язків у тій їх
частині, яка не суперечить Закону
України «Про Представника Президента
України» та Закону України «Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве і регіональне самоврядування».

З набранням чинності Законом України
від 03 лютого 1994 року № 3917-XII «Про
формування місцевих органів влади і
самоврядування» положення Закону
України «Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування», інших законодавчих
актів, які регулюють діяльність
місцевих органів влади і
самоврядування, діють у частині, що не
суперечить цьому Закону (стаття 9
Закону № 3917-XII).

Статтею 8 Закону України «Про внесення
змін і доповнень до Закону України «Про
формування місцевих органів влади і
самоврядування» передбачено, що після
виборів депутатів, голів сільських,
селищних, районних, міських, районних у
містах і обласних Рад та формування
виконавчих комітетів Рад втрачає
чинність Закон України «Про
Представника Президента України», а
повноваження обласних, Київської і
Севастопольської міських, районних,
районних у містах Києві і Севастополі
місцевих державних адміністрацій,
передбачені цим Законом, передаються
головам і виконавчим комітетам
відповідних Рад. Зазначеним Законом
місцеві державні адміністрації було
ліквідовано.

Місцеві державні адміністрації було
утворено на підставі Конституційного
договору «Про основні засади
організації функціонування державної
влади і місцевого самоврядування в
Україні на період до прийняття нової
Конституції України» від 08 червня 1995
року (втратив чинність згідно із
Законом України від 28 червня 1996 року №
254/96-ВР).

12 червня 1997 року набрав чинності Закон
України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР
«Про місцеве самоврядування в
Україні». Як передбачено статтею 1
Закону України виконавчі органи рад -
органи, які відповідно до Конституції
України та цього Закону створюються
сільськими, селищними, міськими,
районними в містах (у разі їх створення)
радами для здійснення виконавчих
функцій і повноважень місцевого
самоврядування у межах, визначених цим
та іншими законами.

Прийнятий 09 квітня 1999 року Закон
України № 586-XIV «Про місцеві державні
адміністрації» встановлює, що
виконавчу владу в областях, районах,
районах Автономної Республіки Крим, у
містах Києві та Севастополі здійснюють
обласні, районні, Київська та
Севастопольська міські державні
адміністрації. Місцева державна
адміністрація в межах своїх
повноважень здійснює виконавчу владу
на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою
(стаття 1 Закону ).

Відповідно до пункту 11 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
районні і обласні ради відповідно до
вимог Конституції України та цього
Закону у двомісячний термін після
набрання чинності цим Законом обирають
голів рад (де ці посади суміщають
керівники місцевих державних
адміністрацій) та утворюють виконавчий
апарат рад, а також приймають рішення
про делегування повноважень
відповідним місцевим державним
адміністраціям.

Проте, будь-яких повноважень в сфері
квартирного обліку громадян місцевим
державним адміністраціям делеговано
не було.

В свою чергу, ні Конституцією України,
ні Законом України «Про місцеві
державні адміністрації», ні Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», а ні будь-яким іншим законом
чи підзаконним нормативно-правовим
актом не передбачено періодичності
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею.
Так само строки перегляду середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
Правилах обліку громадян не
встановлені.

Відповідно до частини першої статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України (КАС України) кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

З матеріалів адміністративного позову
не вбачається, яким чином
відповідачами було порушено
безпосередні права позивача щодо
реалізації його права на житло при
постановці на квартирний облік за
місцем проживання - в м. Маріуполі у
зв'язку з тим, що не було переглянуто
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в м. Луцьку.
Порядок реалізації цього права
встановлений Житловим кодексом,
Правилами обліку громадян. Постанова
виконавчого комітету Волинської
обласної ради народних депутатів,
Президії Волинської обласної ради
професійних спілок від 10 січня 1985 року
№ 6 прийнята у зв'язку із введенням в
дію Правил обліку громадян. Зазначені
акти є чинними та підлягають
застосуванню.

Водночас, Правила обліку громадян
також не містять у собі конкретних
критеріїв для перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею у певному населеному
пункті, визначення періодичності і меж
статистичних показників щодо
забезпеченості громадян жилою площею,
які є підставою для перегляду рівня
середньої забезпеченості жилою площею
громадян. Відтак, суд вважає
необґрунтованими доводи позивача про
необхідність щорічного затвердження
рівня середньої забезпеченості жилою
площею з тих підстав, що форма
державного статистичного
спостереження № 1-житлофонд «Житловий
фонд» подається за звітний період - рік,
а також зобов'язання відповідачів
визначити такий рівень у 2008 році
конкретно у розмірі 11,2 кв.м. На думку
суду, затвердження рівня середньої
забезпеченості жилою площею є тим
випадком, коли рішення приймається на
основі адміністративного розсуду
(тобто, за відсутності певних методик,
критеріїв для прийняття рішення
суб'єкт владних повноважень враховує
наявність певних показників, але має
можливість слідувати їм не безумовно,
а лише взяти за основу).

Тому судом враховано положення пункту
10 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в
адміністративній справі», відповідно
до якого суд може прийняти рішення
певного змісту, за винятком випадків,
коли суб'єкт владних повноважень під
час адміністративних процедур
відповідно до закону приймає рішення
на основі адміністративного розсуду.

Суд бере до уваги положення частини
першої статті 58 Конституції України,
згідно з якою закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі (тобто, до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце).
Відтак, прийняття рішення для
врегулювання відносин у минулому
суперечить такому принципу.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в частині визнання
бездіяльності відповідачів щодо
нездійснення з 1985 року періодичного
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Луцьку, а також і щодо зобов'язання
відповідачів прийняти рішення про
визначення рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Луцьку в 2008 році згідно із
статистичною звітністю у конкретному
розмірі 11,2 кв.м., на який посилається
позивач.

Оскільки суд відмовляє позивачу у
задоволенні позову повністю, то за
правилами статті 94 КАС України судові
витрати йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 94, частиною
третьою статті 160, статтями 162, 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Житлового кодексу
Української РСР, Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації», постанови Ради
Міністрів УРСР і Української
республіканської ради професійних
спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про
затвердження Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових
умов, і надання їм житлових приміщень в
Українській РСР», постанови
виконавчого комітету Волинської
обласної ради народних депутатів,
Президії Волинської обласної ради
професійних спілок від 10 січня 1985 року
№ 6, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Волинської обласної
державної адміністрації, Федерації
професійних спілок Волинської області,
третя особа Головне управління
статистики у Волинській області про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання прийняти рішення про
визначення рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею
в м. Луцьку в 2008 році в розмірі 11,2 кв.м.
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови, яка буде
складена у повному обсязі 17 квітня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
Ж.В.Каленюк