Справа № 2а-10300/11
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/70963/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
адміністративну справу за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Харківської міської ради,
Адміністрації Фрунзенського району
Харківської міської ради про визнання
незаконним рішення,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до
Харківської міської ради,
Адміністрації Фрунзенського району
Харківської міської ради, в якому
просила: визнати незаконним рішення
виконавчого комітету Фрунзенської
районної ради народних депутатів м.
Харкова № 138/6 від 08 серпня 1995 року про
узаконення самовільних прибудов у
домоволодінні АДРЕСА_1; визнати
незаконним рішення виконавчого
комітету Фрунзенської районної ради
народних депутатів м. Харкова № 180/14 від
17 жовтня 1995 року про перерозподіл
ідеальних часток поміж співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_1 та про видачу
свідоцтв про право власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що під
час звернення до КП "Харківське міське
бюро технічної інвентаризації" з метою
отримання витягу про право власності
на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у м.
Харкові, позивач дізналась про
оскаржувані рішення, внаслідок
прийняття яких її доля у домоволодінні
без її згоди була зменшена до 14 %. Також
позивач зазначила, що при винесенні
оскаржуваних рішень органом місцевого
самоврядування були порушені норми
діючого на той час законодавства, що
регулюють порядок прийняття таких
рішень.

Постановою Дзержинського районного
суду м. Харкова від 08 грудня 2011 року
позовні вимоги задоволено: визнано
незаконним та скасовано рішення
виконавчого комітету Фрунзенської
районної ради народних депутатів м.
Харкова № 138/6 від 08 серпня 1995 року про
узаконення самовільних прибудов у
домоволодінні АДРЕСА_1; визнано
незаконним та скасовано рішення
виконавчого комітету Фрунзенської
районної ради народних депутатів м.
Харкова № 180/14 від 17 жовтня 1995 року про
перерозподіл ідеальних часток поміж
співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1
та про видачу свідоцтв про право
власності.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року рішення суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим
рішенням, ОСОБА_4 звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить його
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, на підставі
договору купівлі-продажу від 04 лютого
1992 року гр. ОСОБА_5 належить частина
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1, а саме 2/3 частини.

На підставі договорів дарування від 04
жовтня 1967 року та 23 червня 1976 року гр.
ОСОБА_4 належить 1/3 частина
домоволодіння по АДРЕСА_1.

У зв'язку з благоустроєм будинку,
ОСОБА_5 були зроблені самовільні
прибудови, а саме: коридор літ. пл. 12,2
кв.м., кухню літ. пл. 18,3 кв.м., житлову
кімнату літ. пл. 16,9 кв.м., житлову
кімнату літ. пл. 26,0 кв.м., уборну літ. пл.
2,8 кв.м., ванну літ. пл. 4,9 кв.м, сіни літ.
пл. 5,5 кв.м., які узаконені рішенням
Фрунзенської районної ради народних
депутатів від 08 серпня 1995 року № 138/6.

Відповідно до розписки від 24 липня 1995
року на адресу виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради народних
депутатів ОСОБА_4, яка є співвласником
домоволодіння по АДРЕСА_1 з ОСОБА_5,
позивач не заперечувала проти
прибудови в зв'язку з поліпшенням
житлових умов.

Рішенням Виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради народних
депутатів м. Харкова від 17 жовтня 1995
року №180/14 було перерозподілено
ідеальні частки в загальній власності
поміж співвласниками на домоволодіння
по АДРЕСА_1, у зв'яжу з чим ОСОБА_5 стала
власником 86/100 частини домоволодіння,
замість 2/3 частини, а позивач - 14/100
частини домоволодіння, замість 1/3
частини.

Крім того, вказаним рішенням
зобов'язано Фрунзенське виробниче
житлове ремонтно-експлуатаційне
підприємство м. Харкова видати
співвласникам свідоцтва про право
особистої власності відповідно до
зазначених частин.

На підставі договору купівлі-продажу
№Н2-131 від 12 лютого 1996 року гр. ОСОБА_6
придбала у ОСОБА_5 86/100 частини у
спірному домоволодінні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржуваними рішеннями всупереч волі
позивача було зменшено її частку в
спільній частковій власності, а відтак
ці рішення підлягають скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачем
було надано згоду на проведення
поліпшення житлових умов. Крім того,
суд апеляційної інстанції послався на
рішення Конституційного суду України
від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 та
зазначив, що оскаржувані рішення є
ненормативного характеру, а відтак
вичерпуються свою дію їх виконанням.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
частково погоджується з висновками
суду апеляційної інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 86 Цивільного
Кодексу УРСР право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Право
власності охороняється законом і
Держава забезпечує стабільність
правовідносин власності. Усі форми
власності є рівноправними.

Згідно зі статтею 113 Цивільного Кодексу
УРСР володіння, користування і
розпорядження майном при спільній
частковій власності провадиться за
згодою всіх учасників, а при
відсутності згоди - спір вирішується
судом.

Статтею 119 Цивільного Кодексу УРСР
визначено, що якщо учасник спільної
часткової власності на жилий будинок
збільшить у ньому за свій рахунок
корисну площу будинку шляхом
прибудови, надбудови або перебудови,
проведеної за згодою решти учасників і
в установленому порядку, частки
учасників у спільній власності на
будинок і порядок користування
приміщеннями в ньому підлягають
відповідній зміні.

Згідно з пунктом 26 Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої наказом
Мінкомгосподарства Української РСР
від 31 січня 1966 року, якщо один з
власників спільного будинку з дозволу
місцевого органу влади зробив
прибудову або перебудову, внаслідок
чого належна йому частка в загальній
власності змінилась, і ніхто з
співвласників цього не оспорює, орган
комунального господарства, а де його
немає - виконком місцевої Ради
депутатів трудящих, за письмовою
заявою співвласників і після належної
перевірки, на підставі рішення
виконкому про зміну часток, які
належали співвласникам, і про
оформлення права власності в нових
розмірах, видає кожному з них замість
правовстановлюючих документів, які
вони мають, свідоцтва про право
особистої власності на відповідну
частку будинку.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій матеріали справи містять
підписану позивачем заяву, що свідчить
про відсутність спору при
перерозподілі ідеальних часток в 1995
році та про її обізнаність щодо
прийняття такого рішення
райвиконкомом, а також надану
позивачем розписку про те, що вона не
заперечує проти узаконення
самовільних прибудов.

Таким чином, враховуючи, що позивач не
заперечувала проти прибудови в зв'язку
з поліпшенням житлових умов, відтак
колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
про те, що оскаржувані рішення були
прийнятті у відповідності до
законодавства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
зміна розміру часток позивача у
спільній частковій власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1, не означає
фактичного зменшення розміру
належного їй майна, оскільки частка
іншого співвласника збільшилась за
рахунок погоджених прибудов шляхом
збільшення площі майна.

Разом з тим, колегія суддів вважає
недоречним посилання суду апеляційної
інстанції на Рішення Конституційного
Суду України від 16 квітня 2009 року у
справі № 1-9/2009, оскільки це рішення
стосується випадків скасування
органами самоврядування своїх же
рішень ненормативного характеру, що
вичерпали свою дію виконанням, а не
права суду скасувати протиправне
рішення.

Однак, враховуючи, що рішення суду
апеляційної інстанції по суті є вірним,
колегія суддів не вбачає підстав для
його скасування.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Згідно частини 3 статті 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237-240
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді:

з оригіналом згідно

помічник судді
А.О. Кулеша