Справа № 296/2771/14-а
Суддя: Адамович О. Й.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 296/2771/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 р.
м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира
у складі:

судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання
Світко Т.І.

позивача ОСОБА_1, представника
відповідача Гарлінського О.Й.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративний позов
ОСОБА_1 до голови Корольовської
районної ради м. Житомира Соя Олега
Васильовича про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом до голови Корольовської
районної ради м. Житомира Сої Олега
Васильовича, в якому враховуючи
уточнення позовних вимог просить
визнати дії голови Корольовської
районної ради м. Житомира Сої Олега
Васильовича неправомірними та
зобов'язати Сою Олега Васильовича
надати ОСОБА_1 головному
спеціалісту-юрисконсульту виконавчого
комітету Корольовської районної ради
м.Житомира щорічну оплачувану
відпустку за період з 25.06.2012 року по
24.06.2013 року відповідно до вимог ч. 2 ст. 9
Закону України «Про відпустки».
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
службу в органах місцевого
самоврядування» виплатити допомогу на
оздоровлення у розмірі посадового
окладу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказав, що розпорядженням голови
Корольовської районної ради м.
Житомира Возної С.В. №68 від 25.06.2011 року
він був прийнятий на роботу в органи
місцевого самоврядування та
призначений на посаду головного
спеціаліста-юрисконсульта виконкому
Корольовської районної ради м.
Житомира, як такий, що пройшов
конкурсний відбір та стажування і був
присвоєний 14 ранг посадової особи
місцевого самоврядування. 26.03.2014 року
позивач звернувся з письмовою заявою
до голови Корольовської районної ради
м. Житомира Сої О.В. щодо надання йому
щорічної оплачуваної відпустки з 01.04.2014
року за період з 25.06.2012 року по 24.06.2013
року відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про відпустки». Відповідно до
ст. 21 Закону України «Про службу в
органах місцевого самоврядування»
виплатити допомогу на оздоровлення у
розмірі посадового окладу. 28.03.2014 року
Соя О.В. відмовив у наданні відпустки з
01.04.2014 року в зв'язку з тим, що 25.05.2014 року
відбудуться вибори Президента України
та необхідно забезпечувати їх
проведення. Також, Соя О.В. відмовився
надати позивачу письмову відмову на
його заяву від 26.03.2014 року. Вважає дії
відповідача не правомірними та такими
до не відповідають вимогам закону.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав повністю та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача позовні вимог
не визнав та просив у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
докази в їх сукупності, суд при
вирішені спору виходить з наступного.

Постановою Корольовського районного
суду м. Житомира від 10.02.2014 року
№296/320/13-а визнано незаконним та
скасовано розпорядження голови
Корольовської районної ради м.Житомира
№103 від 03.10.2011р. «Про звільнення
ОСОБА_1»; поновлено ОСОБА_1 на посаді
головного спеціаліста - юрисконсульта
виконавчого комітету Корольовської
районної ради м. Житомира з 10 жовтня 2011
року; стягнуто з виконавчого комітету
Корольовської районної ради м.
Житомира на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 10 жовтня 2011р. по 10 лютого 2014р. у
розмірі 28769,58 грн. (а.с.4-5).

Судом встановлено, що позивач був
поновлений на роботі з 10.10.2011 року, що
визнається сторонами та
підтверджується розпорядженням голови
Корольовської районної ради м.
Житомира від 13.02.2014 року №08-В (а.с.19).

Також, з даного розпорядження
вбачається, що позивачу було надано
невикористану частину основної
щорічної оплачуваної відпустки за
період роботи з 25.06.2011 року по 24.06.2012
року терміном 21 календарний день та
виплачено матеріальну допомогу на
оздоровлення в розмірі посадового
окладу (а.с.19).

26.03.2014 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про надання
щорічної оплачуваної відпустки з 01.04.2014
року за період роботи з 25.06.2012 року по
24.06.2013 року відповідно до вимог ч. 2 ст. 9
Закону України «Про відпустки». Також,
в заяві зазначалося про виплату
допомоги на оздоровлення у розмірі
посадового окладу згідно ст. 21 Закону
України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» (а.с.20).

З резолюції на заяві вбачається, що
відповідно до ст. 10 Закону України «Про
відпустки» та враховуючи інтереси
виробництва зазначена заява
залишилася без задоволення (а.с.20).

З доданої до справи довідки від 27.03.2014
року, підписаної головним спеціалістом
з питань державної служби, кадрів та
нагород Є.Л. Гусєвим, яка була
підготовлена для вирішення питання про
надання відпустки позивачу,
вбачається, що ОСОБА_1 не був внесений
до Графіку щорічних відпусток
працівників виконавчого комітету
Корольовської районної ради м.
Житомира (виділено жирним шрифтом)
(а.с.22).

В судовому засіданні сторони визнали
ті обставини, що позивача відповідно до
розпорядження голови районної ради від
11.02.2014 року №15-к було попереджено про
наступне звільнення по ст. 40 ч.1 п. 1 КЗпП,
а тому згідно ч. 3 ст. 72 КАС України інших
доказів сторони не надавали.

Згідно рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 25.03.2014
року №19 з 15.04.2014 року було скорочено
посаду головного
спеціаліста-юрисконсульта.

Згідно п.2 ч.1 ст. 9 Закону України «Про
відпустки», до стажу роботи, що дає
право на щорічну відпустку,
зараховувався час, коли працівник
фактично не працював, але за ним
згідно з законодавством зберігалися
місце роботи (посада) та заробітна
плата повністю або частково (в тому
числі час оплаченого вимушеного
прогулу, спричиненого незаконним
звільненням або переведенням на іншу
роботу).

Таким чином, поновившись на роботі з
10.10.2011 року, відповідно до рішення суду,
яким також було зобов'язано сплатити
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 10.10.2011 року по 10.02.2014
року, позивач набув право на врахування
періоду оплаченого вимушеного прогулу
до стажу, який дає право на щорічну
основну відпустку.

Посилання відповідача, що в цій частині
рішення суду не набрала законної сили і
що фактично прогул не оплачено є
безпідставним, оскільки, виходячи зі
змісту ст. 235 КЗпП та п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону
України «Про відпустки», встановлення
судом факту вимушеного прогулу та
стягнення у зв'язку з цим середнього
заробітку є достатніми підставами для
зарахування стажу для відпустки, та не
потребує фактичної оплати стягнутих за
рішенням суду коштів.

Згідно ч. 10 та ч. 11 ст. 10 Закону України
«Про відпустки», черговість надання
відпусток визначається графіками,
які затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) чи
іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом, і доводиться до відома всіх
працівників. При складанні графіків
ураховуються інтереси виробництва,
особисті інтереси працівників та
можливості для їх відпочинку;
конкретний період надання щорічних
відпусток у межах, установлених
графіком, узгоджується між
працівником і власником або
уповноваженим ним органом, який
зобов'язаний письмово повідомити
працівника про дату початку відпустки
не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
відпустки», за бажанням працівника у
разі його звільнення (крім
звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення в цьому
разі є останній день відпустки.

Як вказувалося вище, сторони були
усвідомлені того, що позивача було
попереджено про звільнення, і що
позивач не був внесений до графіка
відпусток.

Тому, при розгляді заяви позивача на
відпустку від 26.03.2014 року, відповідач не
врахував права позивача на отримання
відпустки уразі звільнення, що
передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про відпустки», на норми якої послався
позивач в позові. Доказів того, що
позивачу було запропоновано такий
варіант не надано.

Вимога позивача про зобов'язання
відповідача виплатити допомогу на
оздоровлення є передчасною, оскільки
питання про надання такої допомоги
вирішується окремо при наданні
щорічної відпустки згідно ст. 21 Закону
України «Про службу в органах
місцевого самоврядування». Проте, з
матеріалів справи вбачається, що дане
питання вирішене не було, письмової
відповіді позивачу не надавалося.

Тому, лише у разі відмови в наданні
допомоги на оздоровлення при наданні
щорічної відпустки, право позивача
вважатиметься порушеним. В даному
випадку, питання надання такої
допомоги слід вирішувати виходячи з
дискреційних повноважень керівника.

Враховуючи вищевикладене позов
підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати дії голови Корольовської
районної ради м.Житомира Сої Олега
Васильовича неправомірними.

Зобов'язати Сою Олега Васильовича
надати ОСОБА_1 головному спеціалісту -
юрисконсульту виконавчого комітету
Корольовської районної ради м.Житомира
щорічну оплачувану відпустку за
період з 25.06.2012року по 24.06.2013р.
відповідно до вимог п.2 ст.9 Закону
України "Про відпустки", з вирішенням
питання щодо виплати допомоги на
оздоровлення згідно ст. 21 Закону
України "Про службу в органах місцевого
самоврядування".

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Корольовський районний суд м. Житомира
протягом десяти днів з дня її
отримання. Постанова суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
О. Й. Адамович