Справа № 10/421
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" березня 2014 р. м. Київ
К-36798/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, - розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Голосіївському районі м. Києва на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.10.2010 у
справі № 10/421 (2а-6751/08) за позовом
Закритого акціонерного товариства
"Мода" до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2008 року Товариством заявлений
позов про скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції від 05.12.2007 №
/0, від 18.02.2008 № /1, від 04.04.2008 №
/2, від 13.06.2008 № /3, якими
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість (ділі - ПДВ) у сумі 17 447 165,00 грн.
та застосовано фінансові санкції у
сумі 17 447 165,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.03.2010 у задоволенні позову відмовлено.
В основу висновку суду першої
інстанції покладено маркетингове
дослідження експертно - оціночної
компанії (ТОВ "Нотінгем Хауз") щодо
вартості нерухомого майна,
аналогічного відчуженому позивачем, на
підставі якого під час перевірки
відповідачем було встановлено
заниження позивачем вартості
реалізованого майна.

Апеляційний адміністративний суд
постановою від 27.10.2010 рішення суду
першої інстанції скасував та позовні
вимоги задовольнив.

Ухвалюючи судове рішення про
задоволення позову, апеляційний суд
виходив з того, що дохід позивачем від
продажу нерухомого майна було
визначено виходячи з ціни, зазначеної у
договорі купівлі - продажу, яка була
вищою ніж та, що була розрахована
державним органом (бюро технічної
інвентаризації), уповноваженим
здійснювати таку оцінку відповідно до
законодавства. Водночас суд дійшов
висновку, що фактично податкові
зобов'язання були нараховані за
непрямим методом, методику якого на
момент спірних правовідносин не було
затверджено, внаслідок чого Державна
податкова інспекція повинна була
звернутися до суду з позовом про
визначення рівня звичайних цін на
об'єкт нерухомого майна, що був
проданий позивачем, та стягнення сум
податкового зобов'язання.

Не погоджуючись з судовим рішенням
апеляційної інстанції, Державна
податкова інспекція оскаржила його в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене судове рішення
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції. При цьому
державний податковий орган
обґрунтовує касаційну скаргу тим, що
судом апеляційної інстанції, на його
думку, помилково взято до уваги довідку
- характеристику бюро технічної
інвентаризації щодо ціни на
реалізоване позивачем майно, оскільки
ціни визначені бюро технічної
інвентаризації значно занижені від
реальних ринкових цін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що передумовою визначення
позивачу оспорюваного податкового
зобов'язання були висновки планової
виїзної перевірки Товариства з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства за період з 01.07.2004
по 30.06.2007, зокрема щодо оподаткування
продажу частини майнового комплексу
будинку побуту "Московський", які
викладені у акті від 23.11.2007.

У ході зазначеної перевірки працівники
контролюючого органу дійшли висновку,
що Товариство під час продажу частини
майнового комплексу (нежитлових
приміщень) загальною площею 7 497,7 м2
згідно з договорами купівлі - продажу
від 13.02.2007 3-м різним фізичним особам
порушені вимоги п. 4.1 ст. 4 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок
на додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011), оскільки продаж частини
майнового комплексу було здійснено не
за звичайними цінами, в результаті чого
занижено податкове зобов'язання з ПДВ
на суму 17 447 165,00 грн. Такий висновок
податкового органу мотивовано тим, що
при продажу частини майнового
комплексу Товариством було занижено
його вартість на 87 235 828,00 грн., що
підтверджено маркетинговим
дослідженням експертно - оціночної
компанії ТОВ "Нотінгем Хауз",
викладеному у листі, наданого на запит
державного податкового органу. За
даними вказаного маркетингового
дослідження, ринкова вартість
аналогічного приміщенню, відчуженого
позивачем, станом на 2007 рік становить
від 2 000,00 дол. США до 4 500,00 дол. США (а.с.
136).

Пунктом 1.18 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(втратив чинність 01.01.2011) встановлено,
що звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" (п. 1.18).

Згідно пп. 1.20.1 п. 20 ст. 1 Закон України
від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведено зворотне, вважається, що така
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності
-однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пункт 1.20.8 вказаного Закону обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладає на податковий орган у порядку,
встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
підпунктом 1.20.2 Закону, в межах якого
податковий орган зобов'язаний діяти
при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Таким чином, при встановленні факту
невідповідності рівня звичайних цін,
за якими здійснювалась реалізація
позивачем частини нежитлового
приміщення, на підставі листа ТОВ
"Нотінгем Хауз", податковий орган діяв
не у межах наведеної норми
законодавства, оскільки при визначенні
звичайної ціни відповідачем не було
використано інформацію про укладені,
на момент продажу такого товару
(роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах, із врахуванням звичайних при
укладанні угод між непов'язаними
особами надбавок чи знижок до ціни, не
були використані статистичні дані
внутрішнього ринку тощо.

Крім того, як вже було зазначено, згідно
з п. 1.18 ст. 1 Закону України № 168/97-ВР
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України №
334/94-ВР, яким, в свою чергу, встановлено,
що донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами.

Відповідно до пп. 4.3.5 п. 4.3 ст. 4 Закону
України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" рішення про
застосування непрямих методів
приймається податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у пп.
4.3 цього пункту. Нарахування податкових
зобов'язань з використанням непрямого
методу здійснюється виключно
податковим органом. Рішення про сплату
податкових зобов'язань приймається у
судовому порядку за поданням керівника
(його заступника) відповідного
податкового органу.

З врахуванням положень пп. 1.20 ст. 1
Закону № 334/94-ВР вимоги наведеної
правової норми при визначенні
податкового зобов'язання внаслідок
визначення звичайних цін стосуються
тільки процедури, а відтак податковий
орган, здійснивши відповідне
донарахування податкових зобов'язань,
зобов'язаний звернутися до суду з
позовом про стягнення з платника
податків в доход відповідного бюджету
донарахованої суми.

За таких обставин, не може вважатися
доведеним податковим органом той факт,
що ціна товару, визначена у договорах з
реалізації частини нежитлових
приміщень, не відповідає рівню
звичайної ціни. А тому, виходячи із
положень пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", необхідно вважати, що
звичайною вважається ціна, визначена
сторонами договору, та така ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Також, ст. 62 Господарського кодексу
України передбачає, що господарюючий
суб'єкт, який за своїми ознаками є
підприємством, самостійно здійснює
будь-які види господарської
діяльності, якщо вони не заборонені
законодавством України і відповідають
цілям, передбаченим статутом
підприємства.

Згідно з визначенням, наведеним у
Господарському кодексі України, ціна
(тариф) є формою грошового визначення
вартості продукції (робіт, послуг), яку
реалізують суб'єкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського
договору. Ціна зазначається в договорі
у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних
договорах (контрактах) можуть
визначатися в іноземній валюті за
згодою сторін.

Суб'єкти господарювання можуть
використовувати у господарській
діяльності вільні ціни, державні
фіксовані ціни та регульовані ціни -
граничні рівні цін або граничні
відхилення від державних фіксованих
цін.

Відповідно до ст. 190 Господарського
кодексу України вільні ціни
визначаються суб'єктами
господарювання на всі види продукції
(робіт, послуг) самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання. Виняток становлять
види продукції (робіт, послуг), щодо
яких встановлено державні ціни.

При цьому, чинне законодавство України
гарантує суб'єктам господарювання
вільне здійснення господарської
діяльності на власний ризик та надає
можливість самостійно визначати
вартість продукції, що передбачається
до продажу.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуте судове
рішення апеляційної інстанції у справі
відповідає приписам чинного
законодавства, а доводи касаційної
скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.10.2010 у
справі № 10/421 (2а-6751/08) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко