Справа № 826/20693/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.,

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 17
лютого 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання неправомірним та
скасування рішення, визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві про визнання
неправомірним та скасування рішення,
визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги
обгрунтовує тим, що вважає дії
відповідача щодо відмови в визнанні
позивача біженцем неправомірними, а
рішення про відмову таким, що не
відповідає міжнародним принципам.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 17
лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову про задоволення
даного позову повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постанова суду
- скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне.

Позивач народився у місті Ахваз, Іран
ІНФОРМАЦІЯ_1, неодружений, за
національністю - іранець, за
віросповіданням - мусульманин-шиїт.

До України позивач прибув у березні 2013
року літаком, легально.

Причиною залишення країни
громадянської належності, позивач
вказав переслідування за політичними
та релігійними ознаками.

Позивач звернувся до Державної
міграційної служби України з заявою
про визнання його біженцем.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 685-13 від 05.12.2013 року позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу 4 частини 1
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону, відсутні.

Позивач, не погоджуючись із такими
діями відповідача та вважаючи, що
останній порушив положення чинного
законодавства України, звернувся з
даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що доводи позовної заяви є
необґрунтованими, позивачем не
доведено, що ситуація, яка склалася у
нього на Батьківщині є несприятливою
та небезпечною для нього.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 10 Закону встановлено, що
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції може вимагати подання
додаткової інформації від органу
міграційної служби, який здійснював
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У разі якщо спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції прийняв рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом семи робочих
днів з дня його отримання надсилає або
видає особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення.

Коло обов'язків Державної міграційної
служби України та порядок розгляду
зазначеним органом питання про
визнання іноземця чи особи без
громадянства біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні визначається Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», Правилами
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату або позбавлення
статусу біженця та додаткового захисту
і скасування рішення про визнання
особи біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затвердженими
Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року
(надалі «Правила») та нормами
міжнародних договорів України.

Згідно розділу п. 5.1. Правил після
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби (особа, яка веде
справу): а) проводить співбесіди із
заявником або його законним
представником з метою виявлення
додаткової інформації, що необхідна
для оцінки справжності фактів,
повідомлених заявником або його
законним представником під час подання
заяви; г) у разі виникнення сумнівів
щодо достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів в установленому порядку
звертається із відповідними запитами
до органів Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжності фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається; д) готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Висновок складається за результатами
оцінки заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, комплексного та системного
вивчення документів, наявних в
особовій справі заявника, та перевірки
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

Оцінка заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється на
індивідуальній основі і включає в себе
вивчення наявних відомостей про: всі
відповідні факти, що стосуються країни
походження на момент прийняття рішення
щодо заяви, в тому числі закони і інші
нормативно-правові акти країни
походження заявника і порядок їх
застосування; відповідні твердження і
документи, представлені заявником, у
тому числі інформацію про те, що
заявник був або може стати об'єктом
переслідування чи об'єктом завдання
серйозної шкоди; особисті дані і
обставини заявника, включаючи
інформацію про те, що заявник був чи
може стати об'єктом переслідування чи
йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом
переслідувань або йому було завдано
серйозної шкоди, наявність прямих
загроз такого переслідування або такої
шкоди є важливим показником цілком
обґрунтованих побоювань заявника
стати жертвою переслідування або
реального ризику отримати серйозну
шкоду.

У висновку обов'язково робиться
посилання на використану інформацію
про країну походження заявника,
включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Згідно п. 5 ст. 10 Закону рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, чи про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту може
бути прийнято Державною міграційною
службою України тільки за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегією суддів було встановлено, що у
заяві про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та відповідній анкеті, позивач
повідомив, зокрема, про такі особисті
обставини, які на його думку свідчили
про обґрунтованість його побоювань
зазнати переслідувань за ознаками,
визначеними в п. 1 ч. 1 ст.1 вказаного вище
Закону, а також зазнати тортур,
нелюдського чи такого, що принижує
гідність поводження у країні свого
походження.

Такі свідчення позивача вказують на те,
що він звернувся до Державної
міграційної служби України із заявою
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
обгрунтовано.

Правова позиція по даному питанню
висловлена у п. 22 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
№ 3 від 16.03.2012 року, за змістом якого
слід ураховувати, що згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця. Такими
підставами є: знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців (а саме:
расової належності; релігії;
національності (громадянства);
належності до певної соціальної групи;
політичних поглядів); неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження

внаслідок таких побоювань.

Таким чином, рішення про визнання
позивача біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту
спеціального уповноваженого органу
виконавчої влади у справах міграції, не
відповідає міжнародним принципам з
питань міграції, оскільки позивачем
зроблено реальну спробу обґрунтувати
свою заяву; він повідомив всі важливі
факти, що були у нього в розпорядженні;
повідомлені позивачем факти,
відповідач не визнав
неправдоподібними або такими, що
суперечать конкретній та загальній
інформації за даною справою; позивач
має заслуговувати на довіру, оскільки
щодо нього не було виявлено
компрометуючої інформації.

Колегією суддів було встановлено, що
відповідачем не було виявлено
обставин, зазначених у ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відповідно до
яких статус біженця не надається.

Частиною 8 ст. 9 Закону передбачено, що у
разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту чи про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
приймається на основі всебічного
вивчення і оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Оскільки головним критерієм для
визнання особи біженцем є обгрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань, то саме наявність таких
побоювань і мала бути перш за все
з'ясована уповноваженим органом
виконавчої влади у справах
національностей та релігій та судом
першої інстанції.

Правова позиція по даному питанню
висловлена у постанові Пленуму Вищого
Адміністративного суду України № 1 від
25 червня 2009 року, за змістом якої
залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

Крім того, при розгляді зазначених
справ слід враховувати, що
підтвердження обгрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватись від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масове: інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

При винесенні оскаржуваного рішення
суд першої інстанції послався на те, що
надана позивачем під час співбесіди
інформація не підтверджує отримання
погроз його здоров'ю та життю, він не
був об'єктом переслідування зі сторони
уряду.

Однак, колегія суддів вважає такі
висновки помилковими та
необгрунтованими, оскільки
відповідачем належним чином факт
побоювань переслідування з боку
державних органів перевірено не було.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає неправильним висновок
суду першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог.

За вказаних обставин колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги
обґрунтованими, а тому вона є такою, що
підлягає задоволенню частково.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Проаналізувавши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції невірно надана правова
оцінка обставинам справи, оскаржуване
судове рішення постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постанова суду
- скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 17 лютого 2014 року -
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою адміністративний позов ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання неправомірним та
скасування рішення, визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити
дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 05 грудня 2013 року № 685-13.

Визнати протиправними дії Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві щодо
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути питання
про надання ОСОБА_2 статусу біженця.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е.
Мацедонська

Головуючий суддя

Мельничук В.П.

Судді:

Грищенко Т.М.