Справа № 803/466/14
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 рокуСправа № 803/466/14

Волинський окружний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

суддів Мачульського В.В., Денисюка Р.С.

при секретарі судового засідання Новак
Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання
неправомірними та скасування наказу
№66 від 10.09.2013 року, рішення про
відхилення скарги та зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним
позовом до Державної міграційної
служби України (далі - ДМСУ, відповідач
1), Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
(далі - УДМСУ у Волинській області,
відповідач 2) про визнання
неправомірними та скасування наказу
№66 від 10.09.2013 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, рішення про відхилення скарги
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про яке йдеться у
повідомленні №29 від 12.11.2013 року, та
зобов'язання прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання ОСОБА_1 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач, маючи побоювання стати
жертвою переслідувань у країні
походження за релігійною ознакою, а
також зазнати там тортур, нелюдського
чи принижуючого гідність поводження
або бути вбитим, залишив Іран та прибув
до України, де звернувся до Управління
Державної міграційної служби у
Волинській області із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту.

11.09.2013 року позивача було повідомлено
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
наказу №66 від 10.09.2013 року, який був
прийнятий на підставі статті 8 Закону
України «Про біженців або осіб, які
потребують додаткового захисту».

Зокрема, вказує на те, що відповідачем 2
було порушено встановлений законом
порядок повідомлення про прийняте
рішення №679-13 від 25.11.2013 року щодо
відмови у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту - текст повідомлення не містить
викладення причин, через які позивачу
було відмовлено у прийнятті документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позивач не погоджується із
оскаржуваним наказом, вважає його
необґрунтованим та таким, що
суперечить вимогам законодавства,
підлягає скасуванню, оскільки, на його
думку, даний наказ прийнятий без
врахування та без дослідження всіх
обставин, які мають юридичне значення і
стосуються справи.

Так, при ухваленні рішення про відмову
позивачеві у оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем чи особою, що потребує
додаткового захисту, УДМСУ у
Волинській області не проведено
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання Позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, а
також не взято до уваги інформацію про
країну походження з інших
загальнодоступних джерел.

Позивач вказує на те, що, в країні його
громадянської належності Ірані,
відбуваються переслідування таких
осіб як він за релігійною ознакою, а
також, що існує реальний ризик
застосування до нього тортур,
жорстокого та такого, що принижує
гідність поводження і покарання, проте,
відповідачами при прийнятті
оскаржуваних рішень дані обставини не
були всебічно досліджені та з'ясовані
та безпідставно не взяті до уваги.

Крім того вказує на те, що відмова
відповідача 2 у прийнятті документів
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
порушує міжнародні договори, зокрема,
право на ефективний засіб правового
захисту, заборону тортур, жорсткого чи
такого, що принижує гідність ,
поводження чи покарання.

Позивач вважає, що відповідає умовам
для визнання біженцем або особою, яка
погребує додаткового захисту,
оскільки: 1) перебуває за межами країни
своєї громадянської належності; 2) не
може і не бажає повертатися до неї, так
само як користуватися допомогою цієї
країни, оскільки має цілком
обгрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань в країні належності, а
також, тому, що в разі його повернення
до цієї країни він ризикує зазнати
тортур, нелюдського та такого, що
принижує гідність поводження.

З огляду на наведене, просить суд
визнати неправомірними та скасувати
наказ №66 від 10.09.2013 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, рішення про відхилення скарги
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про яке йдеться у
повідомленні №29 від 12.11.2013 року, та
зобов'язати УДМСУ у Волинській області
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник у судове
засідання не прибули, представник
позивача надав суду заяву про розгляд
справи в порядку письмового
провадження за відсутності сторін.
Заявлені позовні вимоги підтримує, при
розгляді справи, просить врахувати
додаткові пояснення та додані до заяви
матеріали. Крім того зазначає, що
відмова на стадії попереднього
розгляду заяви порушує право позивача
на всебічний і повний розгляд його
заяви про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Рішення відповідачами
прийняте без урахування фактичних
обставин справи, належної інформації
по країні походження та без оцінки усіх
ризиків для нього у випадку повернення
його до Ісламської Республіки Іран.

Представники відповідачів не прибули у
судове засідання, призначене на 14:30 год.
26.03.2014 року, при цьому від відповідачів
не надходило до суду заяв про розгляд
справи за відсутності представника.

26.03.2014 року від УДМС у Волинській
області до суду надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з відрядженням представників,
проте, будь-яких доказів поважності
неприбуття представників відповідачів
у судове засідання відповідачем 2 суду
не надано.

Клопотання відповідача 2 26.04.2014 року
судом було задоволено, розгляд справи
відкладено на 10.04.2014 року.

Одгнак, 09.04.2014 року від відповідача 2
повторно надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи,
призначеної на 11:30 год. 10.04.2014 року у
зв'язку перебуванням на лікарняному та
у відрядженні 10.04.2014 року працівників
структурного підрозділу, який здійснює
представництво інтересів ДМСУ в судах.
Доказів на підтвердження даної
обставини суду повторно не надано.

Відповідачі двічі не направили своїх
представників в судові засідання,
заявляючи при цьому клопотання про
відкладення розгляду справи.

Разом з тим, суд зазначає, що підстави
неприбуття представників відповідачів
в судові засідання, визначені у
клопотаннях про відкладення, є
неповажними, оскільки суду не
представлено доказів, що підтверджують
неможливість оформлення довіреності
на іншого повноважного представника.

Проаналізувавши вищевикладене, суд
вважає, що в даному випадку заявленням
клопотань про відкладення розгляду
справи відповідач 2 зловживає своїми
процесуальними правами, що призводить
до затягування розгляду справи.

Таким чином, оскільки представники
відповідачів повторно не прибули у
судове засідання, призначене на 11:30 год.
10.04.2014 року, без поважних причин, від
відповідачів не надійшло заяви про
розгляд справи за відсутності
представника, враховуючи строки
розгляду справ, визначені частиною
першою статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), суд приходить до
висновку, що в задоволенні клопотання
відповідача 2 про відкладення розгляду
справи від 09.04.2014 року слід відмовити, а
справу розглянути за відсутності
представників відповідачів, на
підставі наявних у ній доказів.

Представник відповідача 1 у наданих
суду письмових запереченнях від 24.03.2014
року адміністративний позов не визнав,
вказує на те, що оскаржувані рішення
прийняті УДМСУ у Волинській області та
ДМСУ правомірно, з врахуванням усіх
обставин, що мають значення для їх
прийняття та за наявності усіх підстав
вважати, що заява позивача є
необгрунтованою, оскільки у заявника
відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи
13 частини першої статті 13 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту». За таких
обставин, представник відповідача 1
просить суд в задоволенні
адміністративного позову відмовити
повністю.

В зв'язку з неприбуттям в судове
засідання всіх осіб, які беруть учать в
справі, на підставі частини першої
статті 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Дослідивши подані суду письмові
докази, суд вважає, що у задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 19.07.2013 року
ОСОБА_1, громадянином Ірану,
ІНФОРМАЦІЯ_1, подано до УДМСУ у
Волинській області заяву про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з підстав
побоювання стати жертвою
переслідування чи тортур, нелюдського
або такого, що принижує честь
поводження у країні походження у
зв'язку з його релігійними
переконаннями.

З дослідженої судом особової справи
№2013 LT0018 громадянина Ірану ОСОБА_1
вбачається, що 09.09.2013 року відповідачем
2 за результатами розгляду даної заяви
зроблено висновок щодо прийняття
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та на
підставі статті 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
видано відповідний наказ №66 від 10.09.2013
року, яким позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

З матеріалів справи також слідує, що
ОСОБА_1, не погоджуючись із таким
рішенням відповідача 2 оскаржив його до
Державної міграційної служби України.

За результатами розгляду даної скарги
відповідно до висновку від 04.11.2013 року
відповідачем 1 прийнято рішення №44-13
від 06.11.2013 року, яким скаргу позивача на
рішення УДМСУ у Волинській області про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відхилено та
надіслано позивачу відповідне
повідомлення №29 від 12.11.2013 року.

Як слідує із висновку від 09.09.2013 року
відповідача 2, підставою для відмови в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, та видачі
оскаржуваного наказу стало те, що заява
ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою,
тобто у заявника відсутні умови,
зазначені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
для визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Аналогічні обставини стали підставою
для відхилення відповідачем 1 скарги
на рішення органу міграційної служби
та прийняття оскаржуваного рішення
№44-13 від 06.11.2013 року.

Суд, дослідивши матеріали особової
справи №2013 LT0018 громадянина Ірану
ОСОБА_1, вважає, що такі висновки органу
державної міграційної служби
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам законодавства, з
огляду на таке.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої вказаної
статті встановлено, що особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Згідно з частиною першою статті 8
даного Закону центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, який прийняв до
розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку про
звернення за захистом в Україні та
реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в заяві, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
та приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Частиною четвертою вказаної статті
передбачено, що рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Як передбачено частиною шостою статті 8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Разом з тим, частинами першою, п'ятою
статті 12 вказаного Закону передбачено,
що рішення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, протягом п'яти
робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом;
рішення за скаргою приймає центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як на
три місяці.

З матеріалів особової справи №2013LT0018
вбачається, що ОСОБА_1 народився в
Ірані, в місті Шираз, за
віросповіданням - християнин, за
національністю - іранець, має
громадянство Ірану, освіта - вища,
неодружений, до складу його родини
входять батьки, брати та сестра.

З протоколу співбесіди від 29.08.2013 року
слідує, що позивач вперше виїхав з
Ірану 20.08.2010 року, прибув до Києва, а
аеропорт Бориспіль. За час виїзду з
країни громадянської належності
позивач мав закордонний паспорт,
виданий паспортною службою поліції, та
оформлені документи для в'їзду в
Україну. В Києві позивач перебував
протягом місяця, та, як слідує із
протоколу співбесіди, під кінець
перебування прийняв християнство.

Після повернення на батьківщину,
приблизно через півтора місяці ОСОБА_1
оформив візу для в'їзду в України та
через Туреччину пароплавом 29.10.2010 року
потрапив в Україну в місто Севастополь,
звідки переїхав у Сімферополь, а потім -
у Київ, де за захистом протягом кількох
місяців не звертався.

З пояснень, наданих під час співбесіди
також слідує, що позивач звернувся за
захистом в Україні у грудні 2010 року,
проте, через кілька місяців отримав
відмову, яку у суді не оскаржував.
Приблизно рік позивач працював у Києві,
потім поїхав у Житомир, де проживав і
працював без документів, після чого
виїхав до Ужгорода.

З матеріалів справи також вбачається,
що постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 05.06.2013 року встановлено, що
25.07.2013 року прикордонним нарядом
Чопського прикордонного загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
ОСОБА_1 був затриманий за спробу
незаконного, поза пунктами пропуску,
перетину державного кордону України з
Словаччиною, без відповідних
документів, що посвідчують особу. Також
даною постановою позивача примусово
видворено за межі території України.

Як слідує із протоколу співбесіди,
заявник повідомив, що причиною виїзду з
країни походження було те, що в країні
його належності, на його думку, він може
бути заарештований через релігійні
переконання, зокрема, за зміну релігії.

Слід зазначити, що повідомлена
позивачем інформація стосовно причин
виїзду з Ірану є суперечливою. Так, у
заяві-анкеті позивач зазначає, що люди
із стражів ісламської революції у
вересні 2010 року хотіли його забрати
серед ночі з дому і арештувати через те,
що він будучи з дитинства
мусульманином, поміняв свою віру на
християнську і намагався
євангелізувати свою родину і близьких,
що карається смертною карою за законом
Ірану, але він був попереджений про
арешт одним із своїх друзів і зміг
втекти та залишитися живим.

Проте, під час проходження співбесіди
29.08.2013 року на запитання: «Чи
відвідували ви християнські храми,
домашні церкви в Ірані?» позивач
відповів: «Ні, я в Ірані не відвідував
християнські храми», на запитання: «Які
обмеження мають люди, що належать до
релігійних меншин?» відповів:
«Католики та православні проживають
нормально», на запитання: «Чи зазнавали
Ви будь-яких переслідувань або інших
негативних проявів по відношенню до
Вас і Ірані?» - «Ні, ніяких
переслідувань я не зазнавав», на
запитання: «Чи погрожували Вам за час
проживання в Ірані?» - «Ні, мені, ніхто
не погрожував, я думав, що якщо взнають,
що я розказую своїм друзям, знайомим
про свою релігію то можуть арештувати,
після того як мій знайомий сказав мені ,
що за зміну релігії можуть арештувати,
то я вирішив покинути Іран», на
запитання: «За що Вас можуть арештувати
і при яких обставинах?» - «Якщо я буду
активно проповідувати християнство»,
на запитання: «Чи передбачено таке
покарання законом?» - «Я не знаю».

Наведене в своїй сукупності дає
підстави для висновку, що побоювання
позивача стати жертвою переслідувань в
країні походження за релігійною
ознакою ґрунтується на особистих
припущеннях, оскільки йому достовірно
невідомо чи передбачена законом
відповідальність за діяльність з
активного проповідування
християнства, якою позивач за час
перебування в країні походження не
займався, більше того, під час
перебування в країні походження
позивач не відвідував християнські
храми чи домашні церкви.

Стосовно зміни релігії, як свідчать
матеріали справи, позивач наводить
досить суперечливу інформацію. У ході
проведення співбесіди ОСОБА_1
повідомив, що за віросповіданням є
християнином (баптист). Інформація,
надана позивачем щодо обряду хрещення
має низький ступінь достовірності,
оскільки пояснення з цього приводу
логічно не впорядковані та не
відповідають дійсності. З протоколу
співбесіди від 29.08.2013 року слідує, що
вказана дія проводилась наступним
чином: у невідомій квартирі пастор
Іранської християнської церкви
прочитав молитву після чого повідомив
позивачу та його товаришу, що вони є
християнами. Однак, як вбачається з
висновку, від 04.11.2013 року, відповідачем 1
проаналізовано інформацію відносно
хрещення баптистів, якою встановлено,
інший порядок та умови хрещення, більше
того, відповідачем було встановлено, що
заявник не володіє знаннями щодо
основних священнодій вказаного
віровчення.

Як вбачається із матеріалів справи, на
підтвердження обґрунтованості
побоюванням позивач надав до органу
ДМСУ матеріали, що підтверджують факт
зміни релігії, однак, вказані
документи, на думку суду, відповідачами
обґрунтовано не були взяті до уваги,
так як на сертифікаті про хрещення,
виписаного на ім'я позивача, у нижньому
лівому кутку є посилання на
відповідний веб-сайт, при цьому органом
ДМСУ при перевірці відомостей було
встановлено, що за допомогою вказаного
Інтернет ресурсу можливо
безперешкодно роздрукувати бланк
цього документу та заповнити його на
власний розсуд.

Разом з тим, відповідно до вказаного
свідоцтва датою проведення обряду
хрещення є 29.08.2010 року, водночас, у ході
проведення співбесіди, позивач
повідомив, що прибув до України 20.08.2010
року, де перебував 1 місяць, при цьому
він зазначив, що змінив релігію
наприкінці перебування в Україні, у
заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач повідомив, що 29.08.2010
року вперше ознайомився з
християнством.

Крім того, вищезазначене суперечить
відомостям, наданих позивачем щодо
безпосереднього обряду хрещення,
оскільки у свідоцтві визначені особи,
які є хрещеними батьками позивача
(спочатку позивач повідомив, що обряд
відбувався лише у присутності його
товариша) та місце проведення вказаної
священної дії (Father's House Persian church).

Лист церкви «Храм спасіння» від 15.07.2013
№387 містить також досить суперечливу
інформацію, оскільки як вбачається зі
змісту листа, ОСОБА_1 бере активну
участь у діяльності церкви і служить
їй. Водночас, під час проведення
співбесіди останній пояснив, що інколи
відвідував церкву, а в інших містах
взагалі не відвідував будь-яких храмів.

Необхідно зауважити, що під час
перебування позивача в Ірані йому
ніхто не погрожував та не переслідував,
а той факт, що його могли заарештувати є
лише його припущенням.

Крім цього, позивач безперешкодно
оформив усі необхідні документи для
виїзду за кордон та залишив Іран. Його
твердження щодо зацікавленості ним
формування «Корпус Стражей Исламскої
революции» також є неправдоподібними,
оскільки, з отриманої відповідачем 2 з
Інтернет ресурсу
http://www.waronline.org/mideast/iran_armv.htm інформації
слідує, що ураховуючи роль та завдання
вказаної організації позивачу не
вдалося б безперешкодно залишити
країну громадянської належності.

У разі повернення позивача до країни
його походження йому не загрожуватиме
небезпека, оскільки сам лише факт
переходу до іншої релігії не несе
тяжких наслідків, що дорівнюватимуть
переслідуванню за релігійною ознакою.

Як вбачається з матеріалів справи, в
зміні релігії позивач бачить лише
надійний засіб легалізуватися на
Україні. Саме ця теза зазначається і в
Доповіді МВС Великобританії по Ірану,
квітень 2010 року, а семе у пункті 6.66, де
зазначається, що "многие личности
пытаются поменять религию с целью
эмиграции, учитывая то, что возможность
получения убежища на западе в связи с
этим повышается...". В іншому пункті 6.65
зазначається, що "новообращенные часто
остаются мусульманами для официальных
целей". На практиці виходить, що без
скарги на певну особу іранська поліція
не буде розслідувати справи про
перехід в іншу релігію зі своєї власної
ініціативи". Підсудний повинен визнати
свою вину в суді. Без визнання
неможливо засудити.

З матеріалів справи вбачається, що
основною метою ОСОБА_1 було потрапити
до країн ЄС. Вказане дає підстави
стверджувати, що заявник згідно
Керівництвом УВКБ ООН по процедурам та
критеріям визначення статусу біженця є
мігрантом - особою, яка добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці, а її дії мотивуються
бажанням змін чи пригод, сімейними чи
іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництва) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Слід зауважити, що обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обгрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Згідно із Позицією Управління
Верховного комісару ООН у справах
біженців «Про обов'язки та стандарти
доказів у заявах біженців» від 1998 року
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребу
додаткового або тимчасового захисту»
до заяви про визнання біженцем особою,
яка потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації «Судовий
захист біженців і осіб, що прибули в
Україну в пошуках притулку», видані 2000
року за допомогою Представництва УВКБ
ООН по справах біженців в Україні і
Центра досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Однак, ні до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області ні до Державної
міграційної служби України, ні суду за
час розгляду даної адміністративної
справи жодних переконливих доказів, що
свідчили б про переслідування та
погрози переслідування позивачем на
своїй батьківщині надано не було.

Крім того, позивач протягом тривалого
строку перебував на території України
не звертався за захистом, факт його
звернення до Управління міграційної
служби у м. Києві у 2010 року, як
вбачається із листа Головного
управління Державної міграційної
служби в місті Києві №1-12/вх.8272 від
04.09.2013 року, не підтвердився.

Позивач звернувся до відповідача 2 із
заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту лише після затримання
державною прикордонної службою
України під час незаконного перетину
кордону України, винесення
Ужгородським міськрайонним судом
Закарпатської області постанови про
примусове видворення його за межі
території України та поміщення його у
Волинський пункт тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства, які незаконно
перебувають в Україні.

Наведені обставини свідчать про
відсутність також суб'єктивного
елементу обґрунтованості побоюванням
стати жертвою переслідувань в країні
походження.

Як вбачаться із матеріалів справи
позивача, останній за жодною з
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, переслідування
достовірними доводами не
підтверджується, інформаційні
матеріали носять загальний характер і
не підтверджують подій переслідування
саме позивача та свідчать, що метою
залишення країни постійного
проживання є виїзд до країн Західної
Європи.

Під час співбесід позивач не довів, що
йому при поверненні додому, буде
загрожувати небезпека і погане
поводження за те, що він нібито змінив
своє віросповідання. Не наведено
жодних фактів загрози його життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо
нього смертної кари або виконання
вироку про смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.

У зв'язку з вищезазначеним, немає
підстав вважати, що позивач має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками
віросповідання в країні своєї
громадянської приналежності.

Суд погоджується із висновками органів
державної міграційної служби про те, що
пояснення позивача про переслідування
в країні його громадянської належності
не є переконливими, не доводять
переслідувань або існування загрози в
країні його громадянської належності
та не доводять загрози його життю,
безпеці чи свободі через побоювання
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження чи покарання.

Останнім не надано жодних
аргументованих та обґрунтованих
пояснень, конкретних фактів щодо
побоювань стати жертвою переслідувань,
зважаючи на це, не підтверджується
обов'язкова наявність умов,
передбачених пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту».

З огляду на вищевикладені обставини,
суд приходить до висновку, що УДМСУ у
Волинській області при розгляді заяви
гр. ОСОБА_1, було належним чином
проаналізовано всі подані ним
відомості про його особу та причини
звернення за захистом, і на підставі
статті 8 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» правомірно
прийнято рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту згідно наказу УДМСУ у
Волинській області №66 від 10.09.2013 року, а
ДМСУ - на підставі висновку
відповідача 2 від 09.09.2013 року, а також з
урахуванням матеріалів особової
справи 06.11.2013 року за результатами
розгляду скарги громадянина Ірану
ОСОБА_1 на рішення органу міграційної
служби про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до статті 12 вказаного
Закону правомірно прийняла рішення
№43-13 від 06.1.2013 року про відхилення
скарги позивача.

Судом не приймаються до уваги
твердження позивача про незаконність
рішень відповідачів із посиланням на
ту обставину, що відповідачами було
порушено частину сьому статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки
позивачу не було роз'яснено причини
відмови в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з огляду на те, що
вказані обставини є наслідком
прийняття рішення та не впливають на
висновок органу міграційної служби, що
приймається на підставі заяви особи, що
звернулась за захистом, співбесіди та
інформації по країні походження .

Крім того, як вбачається із
повідомлення УДМСУ №20 від 11.09.52013 року,
позивача повідомлено, що надана ним
інформація не дає підстав
кваліфікувати його як особу, що
підпадає під дію пунктів 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи, що наказ №66 від 10.09.2013 року
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, рішення про
відхилення скарги на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, №445-13 від 06.11.2013 року прийняті
відповідачами правомірно, тому у
задоволенні взаємопов'язаних позовних
вимог про скасування вказаних рішень
та зобов'язання прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання ОСОБА_1 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту слід відмовити.

Керуючись статтями 11, 17, 41, 158, частиною
третьої статті 160, статтями 162, 163, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання
неправомірними та скасування наказу
№66 від 10.09.2013 року, рішення про
відхилення скарги та зобов'язання
вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, повний
текст якої буде виготовлено 15 квітня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий
О.А. Лозовський

Судді
Р.С. Денисюк

В.В. Мачульський