Справа № К/9991/96504/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/9991/96504/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Сімферополі АР Крим

на постанову Окружного
адміністративного суду АР Крим від
12.09.2011 р.

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 01.11.2011 р.

у справі №2а-7415/11/0170/2

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз-орхідея»

до Державної податкової інспекції в м.
Сімферополі АР Крим

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Союз-орхідея» (далі -
позивач) звернулося до суду з позовом
до Державної податкової інспекції в м.
Сімферополі АР Крим (далі - відповідач)
про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду АР Крим від
12.09.2011 р., залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 01.11.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення рішення від 07.06.2011 р. №
та №, а також стягнуто з
Державного бюджету України 3,40 грн.
судового збору.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2009 р. по
31.12.2010 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2009 р. по
31.12.2010 р., про що складено акт від 27.05.2011
р. №6784/23-7/32681249, яким встановлено
порушення позивачем вимог п.п. 7.2.1 п. 7.2
ст. 7, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що призвело, на думку
податкового органу, до заниження суми
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету у р.27 Декларації про
податок на додану вартість на 980 678,00
грн., та, відповідно, завищення залишку
від'ємного значення попереднього
звітного періоду у р.24 Декларації про
податок на додану вартість на 22
399,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 07.06.2011 р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 1 226 902,95 грн., з яких
980 678,00 грн. за основним платежем
та 246 224,95 грн. штрафних (фінансових)
санкцій, та № від 07.06.2011 р., яким
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість на 22
399,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для висновку
податкового органу про завищення
позивачем податкового кредиту
слугували виявлені під час перевірки
розбіжності між даними
задекларованого податкового кредиту
позивача та даними податкових
зобов'язань ТОВ
«Сигматрейд-2009» та ТОВ «БМ Технологія»,
оскільки вказаними контрагентами не
задекларовано податкові зобов'язання
та не сплачувалися до бюджету суми
податку на додану вартість.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивачем у відповідності до вимог
законодавства сформовано податковий
кредит по податковим накладним,
отриманим від ТОВ «Сигматрейд-2009» та
ТОВ «БМ Технологія», оскільки станом на
час вчинення вказаних господарських
відносин контрагенти позивача були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість і внесені до реєстру
платників податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 01.10.2009 р. по 31.12.2010 р. позивачем
було укладено ряд господарських
договорів на придбання товарів,
зокрема, зернових культур та
сільськогосподарської продукції у ТОВ
«Сигматрейд-2009» та ТОВ «БМ Технологія».

Відповідно до податкових та
товарно-транспортних накладних
позивачем отримано товар від ТОВ
«Сигматрейд-2009» - пшеницю 6 класу на
суму 100 000,00 грн. (у т.ч. ПДВ 16 666,67 грн.) та
від ТОВ «БМ Технологія» - зернові
культури, запчастини на суму
5 920 868,85 грн. (у т.ч. ПДВ 986 811,48 грн.).

Вартість зазначеного товару, з
урахуванням податку на додану
вартість, була сплачена позивачем у
повному обсязі, що підтверджується
витягом з особового рахунку позивача у
ВАТ «Кредобанк» та платіжними
дорученнями.

Згідно господарських договорів,
укладених позивачем у перевіряємий
період, товар придбаний у ТОВ
«Сигматрейд-2009» та ТОВ «БМ Технологія»
у подальшому реалізовувався іншим
суб'єктам господарювання.

Факт поставки зазначеного товару та
сплати його вартості підтверджено
відповідними розрахунковими
документами та податковими накладними.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

У відповідності до приписів п.п. 7.2.4 п. 7.2
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Приписами п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Наявність у платника податку (позивача
у справі) податкових накладних, виданих
йому підприємствами-контрагентами та
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, із встановленням судом
реальності та товарності
господарських операцій, на переконання
колегії судів є достатніми підставами
для виникнення права на податковий
кредит.

Пунктом 7.5 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентами
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

Відповідно до п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Якщо у наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з підпунктом
7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення,
то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту кожного
наступного податкового періоду лише в
частині суми податку фактично
сплаченої отримувачем постачальникам
товарів (послуг) та при імпорті і
включається до розрахунку бюджетного
відшкодування наступного звітного
періоду (п.п.7.7.2 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»).

Отже, сума бюджетного відшкодування
формується як від'ємне значення
різниці між податковими зобов'язаннями
та податковим кредитом за відповідний
податковий період. У наступному
податковому періоді ця сума підлягає
бюджетному відшкодуванню платнику
податку за умови сплати податку на
додану вартість разом з ціною товару
постачальникам товарів. При цьому,
необхідною умовою є фактичне отримання
товару для його використання у
господарській діяльності платника
податків.

Визначальним фактом виникнення у
позивача права на включення сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є отримання ним
належним чином оформлених податкових
накладних, а також фактичне здійснення
господарських операцій, що було
підтверджено відповідними доказами.

Крім того, висновок податкового органу
про те, що невключення контрагентами
позивача до складу податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість сум такого податку за
вказаними господарськими операціями,
свідчить про відсутність у останнього
права на включення сум податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту є помилковим з огляду на те, що
чинне податкове законодавство не
ставить у залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету. Питання визначення
складу податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Оскільки судами встановлено
реальність господарських операцій по
спірним контрагентам, колегія суддів
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій про
правомірність формуванням податкового
кредиту позивачем та віднесення
залишку від'ємного значення
попереднього звітного періоду до р.24
Декларації про податок на додану
вартість.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
протиправність спірних податкових
повідомлень-рішень та наявності
підстав для їх скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Сімферополі
АР Крим залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду АР Крим від
12.09.2011 р. та Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 01.11.2011 р. у справі №2а-7415/11/0170/2
залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.