Справа № 810/1834/14
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року 810/1834/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Волков А.С.,

при секретарі судового засідання Сюр
В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Ірпінського міського
відділу управління Державної
міграційної служби України в Київській
області, третя особа - ОСОБА_2, про
визнання протиправним рішення та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
ОСОБА_1 з позовом до Ірпінського
міського відділу управління Державної
міграційної служби України в Київській
області, третя особа - ОСОБА_2, про
визнання протиправним рішення від
11.03.2014 вих. № 690 про відмову в реєстрації
місця проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язання
здійснити реєстрацію місця проживання
цієї особи за вказаною адресою.

Вказаним рішенням відповідач відмовив
позивачу у реєстрації місця проживання
з тих мотивів, що органу реєстрації не
було надано згоду співвласників
житлового будинку щодо такої
реєстрації .

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що вона є жінкою похилого
віку і потребує догляду. В зв'язку з цим
вона тривалий час (з 2006 року) фактично
проживає у своєї дочки - ОСОБА_2, якій
належить право власності на виділену в
натурі частку житлового будинку в
АДРЕСА_1. Оскільки в позивача постійно
виникали труднощі з отриманням пенсії,
медичних та інших соціальних послуг,
які надаються на місцем реєстрації
особи, вона була знята з реєстрації за
попередньою адресою місця проживання в
іншій місцевості і звернулась до
відповідача з письмовою заявою щодо
реєстрації місця проживання у своєї
дочки за її згодою у належній їй
частині житлового будинку. Однак,
відповідач, на думку позивача,
незаконно відмовив їй у реєстрації
місця проживання з тих мотивів, що
позивач не надала згоду на реєстрацію
її місця проживання від інших
співвласників цього ж житлового
будинку.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд позов задовольнити.

Третя особа без самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_2 (дочка позивача)
позовні вимоги підтримала, просила суд
позов задовольнити. Обставини надання
своєї згоди на реєстрацію позивача у
належній їй частині житлового будинку
підтвердила.

Відповідач позову не визнав, надіслав
до суду письмові заперечення, яких
зазначив, що правомірно відмовив
позивачу у реєстрації місця
проживання, оскільки реєстрація місця
проживання особи в будинку, що
перебуває у спільній частковій
власності кількох осіб, є правочином
особи, що реалізує право користування
майном, тобто право власності, а це без
згоди співвласників житлового будинку
є неможливим. Відповідач також
звернувся до суду з клопотанням про
розгляд справи за відсутності його
представника.

Заслухавши пояснення представника
позивача та третьої особи, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позов підлягає задоволенню з таких
підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, була
зареєстрована у АДРЕСА_2, знята з
реєстрації за вказаною адресою 13.11.2012.

5 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Ірпінського міського відділу
управління Державної міграційної
служби України в Київській області із
заявою про реєстрацію місця проживання
за адресою: АДРЕСА_1, до якої додала
копію витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданого
на ім'я ОСОБА_2

Із змісту заяви ОСОБА_1 убачається, що
на ній міститься напис ОСОБА_2 про згоду
на реєстрацію позивача за вказаною
адресою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, є дочкою ОСОБА_1

Згідно з рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 20.03.2002 за
ОСОБА_2 визнано право власності на 28/100
будинку АДРЕСА_1 й виділено в натурі
конкретні приміщення згідно з планом:
1-1 площею 8,0 м2; 1-2 площею 11,3 м2; 1-3 площею
16,0 м2; 1-4 площею 3,2 м2; 11 площею 2,5 м2 з
відповідними частками надвірних
будівель.

Крім того, судом встановлено, що 05.02.2014
до ДМС Ірпінського МВ у Київській
області також зверталась ОСОБА_2 із
заявою щодо неправомірної відмови в
реєстрації місця проживання її матері
ОСОБА_1, в якій вимагала провести
реєстрацію місця проживання позивача.

Як убачається із заяви, до неї були
додані копія рішення Ірпінського
міського суду Київської області від
20.03.2002 та копія акта від 29.09.2013,
складеного депутатом Ворзельської
селищної ради Шклевою К.М. за участі
сусідів - ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, на
підтвердження того факту, що ОСОБА_1 з
2006 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 у
своєї дочки - ОСОБА_1, потребує
постійного догляду, лікування, а також
переведення пенсії.

Листом від 11 березня 2014 року № 690
Ірпінський міський відділ управління
Державної міграційної служби України в
Київській області відмовив ОСОБА_1 в
реєстрації місця проживання на
підставі пункту 2.2 розділу ІІ Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів, затвердженого наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за
№ 2109/22421, з тих мотивів, що позивач не
надала для реєстрації згоди інших
співвласників житла, адже її донці
належить лише 28/100 частки житла.

Не погоджуючись з відмовою в
реєстрації місця проживання, позивач
звернулась до суду з позовом про захист
порушеного права.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України
від 11.12.2003 № 1382-IV "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" громадянам
України, а також іноземцям та особам
без громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом.

Статтею 3 цього Закону визначено, що
реєстрація є внесенням інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції. При цьому,
під місцем проживання розуміється
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

В силу статті 6 вказаного Закону
громадянин України зобов'язаний
протягом десяти днів після прибуття до
нового місця проживання зареєструвати
місце проживання. Для реєстрації особа
або її законний представник подає:
письмову заяву; документ, до якого
вносяться відомості про місце
проживання; квитанцію про сплату
державного мита або документ про
звільнення від його сплати; документи,
що підтверджують право на проживання в
житлі, адреса якого зазначається під
час реєстрації. Забороняється вимагати
для реєстрації місця проживання
подання особою інших документів.

Відповідно до статті 11 Закону України
від 11.12.2003 № 1382-IV "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" реєстрація місця
проживання та місця перебування осіб
здійснюється органом реєстрації.

Процедура реєстрації місця проживання
та місця перебування осіб в Україні,
зразки документів, необхідних для
реєстрації і зняття з реєстрації місця
проживання та місця перебування
визначені Порядком реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів,
затвердженим наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 22.11.2012 №
1077, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 18.12.2012 за № 2109/22421.

Так, пунктом 1.3 вказаного Порядку
передбачено, що реєстрація/зняття з
реєстрації місця
проживання/перебування здійснюється
управліннями, відділами (секторами)
Державної міграційної служби України в
районах, районах у містах, містах
обласного, республіканського
(Автономної Республіки Крим) значення у
день подання особою документів.

Пунктом 2.2 зазначеного Порядку
встановлено, що для реєстрації місця
проживання особа або її законний
представник подає до територіального
підрозділу ДМС України, а після
утворення центрів надання
адміністративних послуг (далі - центр) -
до відповідного центру, зокрема,
документи, що підтверджують право на
проживання в житлі - ордер, свідоцтво
про право власності, договір найму
(піднайму, оренди) або інші документи. У
разі відсутності зазначених
документів реєстрація здійснюється за
згодою власника/співвласників житла,
наймача та членів його сім'ї на
реєстрацію місця проживання.

Відповідно до статті 355 Цивільного
кодексу України майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю (ст. 356 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 358
Цивільного кодексу України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Однак, частиною третьою цієї ж
статті передбачено, що кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Що стосується права розпорядження
спільним майном, то в силу статті 361
Цивільного кодексу України
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності. Інші
співвласники у такому випадку,
відповідно до положень статті 362
Цивільного кодексу України, мають
переважне право купівлі частки у праві
спільної часткової власності перед
іншими особами.

Аналіз положень частини третьої статті
358 Цивільного кодексу України надає
підстави для висновку, що в разі
виділення в натурі майна, що перебуває
у спільній частковій власності, кожний
співвласник самостійно здійснює право
володіння та користування виділеною
йому частиною спільного майна, а право
розпорядження обмежується лише
обов'язком продавця повідомити інших
співвласників про намір продати свою
частку та належним співвласника
переважним правом купівлі частки у
праві спільної часткової власності.

Таким чином, в разі виділення в натурі
частини будинку, що перебуває у
спільній частковій власності
декількох осіб, кожний із
співвласників самостійно здійснює
право володіння, користування та
розпорядження виділеною йому частиною
будинку, з урахуванням обмежень,
визначених Цивільним кодексом України,
у тому числі й самостійно надає іншим
особам право на проживання в належний
співвласнику частці.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія) тощо.

В даній справі судом встановлено, що
єдиним приводом для відмови позивачу в
реєстрації місця проживання стала та
обставина, що позивач не надав органу
реєстрації згоду інших співвласників
житлового будинку. З урахуванням того
факту, що позивач фактично проживає у
виділеній в натурі частці житлового
будинку, який перебуває у спільній
частковій власності декількох осіб, і
власник цієї частки надав свою згоду на
реєстрацію місця проживання позивача,
суд дійшов висновку, що відмова в
реєстрації місця проживання вчинена
відповідачем неправомірно. Оскільки
інших підстав для відмови в реєстрації
місця проживання відповідач не навів, з
метою захисту прав, свобод, інтересів
позивача суд вважає за необхідне
зобов'язати відповідача здійснити
реєстрацію місця проживання позивача.

Таким чином, позов підлягає
задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір. Доказів
понесення інших судових витрат позивач
суду не надав. Таким чином, судові
витрати по сплаті судового збору
підлягають присудженню з державного
бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірним рішення
Ірпінського міського відділу
управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
відмову у проведенні реєстрації місця
проживання гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Ірпінський міський відділ
управління Державної міграційної
служби України в Київській області
здійснити реєстрацію місця проживання
гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою:
АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий
збір у сумі 73 (сімдесят три) гривень 08
коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - "07" квітня 2014 р.