Справа № 27290/12/9104
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/51674/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Берегівської міської ради
Закарпатської області, Виконавчого
комітету Берегівської міської ради
Закарпатської області, третя особа:
Міськрайонне управління Держкомзему у
м. Берегово та Берегівському районі,
про визнання протиправним та
скасування рішення в частині,

установив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Берегівської міської ради
Закарпатської області та Виконавчого
комітету Берегівської міської ради
Закарпатської області, в якому, з
урахуванням уточнень позовних вимог,
просив визнати протиправним та
скасувати пункт 1.2 рішення Виконавчого
комітету Берегівської міської ради
Закарпатської області "Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам міста" № 350 від 29 грудня 1998
року.

Постановою Берегівського районного
суду Закарпатської області від 14
грудня 2011 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року скасовано постанову
Берегівського районного суду
Закарпатської області від 14 грудня 2011
року та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просив його скасувати та залишити силі
рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що відповідно до
архівної довідки від 24 квітня 2003 року
рішенням правління колгоспу ім.
Чапаєва с. Іванівка від 02 лютого 1976
року, протоколу № 1 та загальних зборів
колгоспників від 09 лютого 1976 року,
протоколу № 2 позивачу виділено
земельну ділянку під будівництво
індивідуального житлового будинку в
АДРЕСА_1, площею 300 кв. м (0,03
га).

Рішенням 44 сесії V скликання
Берегівської міської ради "Про надання
дозволу громадянам на виготовлення
технічної документації земельних
ділянок для передачі їх у приватну
власність" № 1838 від 22 жовтня 2010 року
позивачу надано дозвіл на виготовлення
технічної документації земельних
ділянок для подальшої передачі їх
безоплатно у власність для ведення
особистого селянського господарства.

Висновком міськрайонного управління
держкомзему у м. Берегово та
Берегівському районі № 2749 від 25 травня
2011 року погоджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчує
право на земельну ділянку позивачу для
ведення особистого селянського
господарства, розміщеної на території
Берегівської міської ради за адресою:
АДРЕСА_1, площею 0,0306 га.

Відповідно до листа Берегівської
міської ради № Н-1009 від 04 липня 2011 року,
позивачу відмовлено у погодженні
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,0306 га.

Підставою такої відмови стало те, що
при розгляді документів позивача
виявлено, що земельна ділянка, на яку
останній подав документи для
оформлення державного акту на земельну
ділянку, знаходиться у приватній
власності громадянина ОСОБА_5.

Право власності на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, площею
0,1508 га, виникло у ОСОБА_5 на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю серія II-ЗК № 023024,
видного на підставі рішення
Берегівського міськвиконкому № 350 від
29 грудня 1998 року.

Не погоджуючись з рішенням Виконавчого
комітету Берегівської міської ради №
350 від 29 грудня 1998 року,
позивачем визначено порушення його
права на спірну земельну ділянку, у
зв'язку з чим він звернувся до
адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку
щодо обґрунтованості заявленого
позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
дійшов протилежного висновку, тому у
задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з
висновком апеляційного суду.

Згідно із приписами статті 13
Конституції України земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені статтею 43 ЗК України
(в редакції на час виникнення спірних
правовідносин).

За приписами наведеної норми, права
власників земельних ділянок і
землекористувачів охороняються
законом. Припинення права власності на
земельну ділянку або права
користування земельною ділянкою чи її
частиною може мати місце лише у
випадках, передбачених статтями 27 і 28
цього Кодексу. Втручання в діяльність
власників земельних ділянок і
землекористувачів, пов'язану з
використанням землі, з боку державних,
господарських та інших органів і
організацій забороняється, за винятком
випадків порушення власниками землі та
землекористувачами земельного
законодавства. Права власників
земельних ділянок і землекористувачів
можуть бути обмежені лише у випадках,
передбачених цим Кодексом. Звернення
стягнення на земельну ділянку за
претензіями кредиторів може бути
здійснено за рішенням суду,
арбітражного суду лише у разі
відсутності у боржника іншого майна, на
яке може бути звернено стягнення.
Звернення стягнення за претензіями
кредиторів на земельну ділянку, що
належить громадянинові на праві
приватної власності, не допускається,
крім випадків, коли земельна ділянка є
об'єктом застави. Порушені права
власників земельних ділянок і
землекористувачів підлягають
поновленню. Поновлення прав власників
земельних ділянок і землекористувачів
здійснюється Радами народних
депутатів відповідно до їх
компетенції, судом, арбітражним судом
або третейським судом.

Згідно із приписами статті 6 ЦК України
(в редакції на час виникнення спірних
правовідносин) захист цивільних прав
здійснюється в установленому порядку
судом, арбітражем або третейським
судом шляхом: визнання цих прав;
відновлення становища, яке існувало до
порушення права, і припинення дій, які
порушують право; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
компенсації моральної шкоди;
припинення або зміни правовідношення;
стягнення з особи, яка порушила право,
завданих збитків, а у випадках,
передбачених законом або договором, -
неустойки (штрафу, пені), а також іншими
засобами, передбаченими законом.

Отже, підставами для поновлення прав
власників земельних ділянок і
землекористувачів є порушення їх права
як власників земельних ділянок і
землекористувачів.

Відповідно до приписів статті 6 ЗК
України громадяни набувають право
власності на земельні ділянки у разі:
одержання їх у спадщину; одержання
частки землі у спільному майні
подружжя; купівлі-продажу, дарування та
обміну. Передача земельних ділянок у
власність громадян провадиться
місцевими Радами народних депутатів
відповідно до їх компетенції за плату
або безплатно. Безплатно земельні
ділянки передаються у власність
громадян для: ведення селянського
(фермерського) господарства у межах
середньої земельної частки, що
обчислюється у порядку, передбаченому
цією статтею; ведення особистого
підсобного господарства; будівництва
та обслуговування будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), в тому числі земельні ділянки,
що були раніше надані у встановленому
порядку громадянам для цієї мети, у
межах граничного розміру, визначеного
статтею 67 цього Кодексу; садівництва;
дачного і гаражного будівництва. За
плату передаються у власність
громадян для ведення селянського
(фермерського) господарства земельні
ділянки, розмір яких перевищує середню
земельну частку.

Водночас згідно із приписами статей 22,
23 ЗК України (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Приступати до
використання земельної ділянки, в тому
числі на умовах оренди, до встановлення
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує право власності або право
користування землею, забороняється.
Право власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів. Державний акт на право
колективної власності на землю
видається колективному
сільськогосподарському підприємству,
сільськогосподарському кооперативу,
сільськогосподарському акціонерному
товариству із зазначенням розмірів
земель, що перебувають у власності
підприємства, кооперативу, товариства
і у колективній власності громадян. До
державного акта додається список цих
громадян. Форми державних актів
затверджуються Верховною Радою
України.

Системний аналіз вказаних норм
законодавства дає підстави для
висновку, що захисту право на земельну
ділянку підлягає у разі його порушення
як права власника чи користувача такої
ділянки, що підтверджено при цьому
певними документами у розумінні статей
22, 23 ЗК України.

Між тим, обґрунтовуючи заявлені вимоги,
позивач посилається на те, що його
права на спірну земельну ділянку
підтверджується рішенням ради, тоді як
всупереч наведеним вище приписам
закону не надав суду належних
правовстановлюючих документів на
підтвердження виникнення в нього права
власності чи користування земельною
ділянкою.

Зазначене вказує не те, що позивач не
надав до суду належного
документального підтвердження
порушень права, на захист якого він
звернувся до суду, та не довів, яким
чином оскаржуване рішення порушує його
права, а отже і наявність в нього права,
на захист якого повинен бути
спрямований позов.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Таким чином, адміністративне
судочинство спрямоване на захист саме
порушених прав осіб у сфері
публічно-правових відносин, тобто для
задоволення позову адміністративний
суд повинен встановити, що в зв'язку з
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень порушуються права
позивача.

З огляду на це, суд апеляційної
інстанції дійшов законного висновку
про відсутність порушень оспорюваним
рішенням прав або інтересів позивача у
справі, а відтак правомірно відмов у
позові.

Названий позивачем інтерес не
пов'язаний з його суб'єктивними правами
і тому не підлягає правовому захисту і
не може вважатись законним інтересом.

Доводи касаційної скарги щодо
прийняття оскаржуваного рішення поза
межами повноважень ради, за
відсутності при цьому порушень
вказаним актом прав та інтересів
позивача, не є підставою для визнання
незаконним та скасування такого
рішення.

Колегія суддів також зазначає, що
скаржник в касаційній скарзі вказує і
на питання, які стосуються оцінки
доказів.

Проте, згідно із частиною 1 статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями статями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 25 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: