Справа № 826/20508/13-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Клименчук
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2014 року

м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 06.02.2014 у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Карат
ЛТД» до Державної податкової інспекції
у Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Карат ЛТД» звернулось до суду
першої інстанції з позовом, в якому
просило: скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 26.07.2013.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
06.02.2014 позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним вище
судовим рішенням відповідач звернувся
із апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нову постанову, якою
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку із чим, колегія суддів,
на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196
КАС України розглядає справу за їх
відсутності без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи на
підставі направлення №202/22-40 від 09.07.2013
та наказу ДПІ у Шевченківському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві №188 від 09.07.2013,
головним державним податковим
ревізором-інспектором відділу
перевірок платників податків
управління податкового аудиту ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві, радником податкової служби
ІІІ рангу ОСОБА_2, відповідно до пп. 75.1.2
п. 75.1 ст . 75, п. 78.1, п. 78.4 ст. 78, ст. 81, ст. 82
Податкового кодексу України проведено
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Карат ЛТД» з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ «Басмер ЛТД» за
період з 01.02.2013 по 28.02.2013.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено акт №317/2240/32799897
від11.07.2013, відповідно до висновків
якого за позивачем встановлені
порушення п. 198.1, п. 198.4, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1,
п. 200.2, п. 200.3 ст. 200 ПК України, в
результаті чого завищено податковий
кредит на загальну суму 282 780 грн., в тому
числі за лютий 2013 року у розмірі 282 780
грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення № від 26.07.2013
про збільшення суми податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
282 780 грн. та за штрафними (фінансовими
санкціями (штрафами) на суму 70 695 грн.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що оскільки формування
податкового кредиту за господарськими
операціями підтверджено первинною
документацією, господарські операції
були реальними, у зв'язку з чим є
підстави для скасування спірного
податкового повідомлення-рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законодавством України. Податкове
повідомлення-рішення є обґрунтованим,
оскільки у ході перевірки встановлено
порушення позивачем вимог податкового
законодавства, що свідчить про
заниження ним податкових зобов'язань.

Колегія суддів не погоджується з
рішенням суду першої інстанції та
вважає доводи апелянта обгрунтованими,
враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи між
позивачем (покупець) та ТОВ «Басмер
ЛТД» укладено договір купівлі-продажу
від 01.10.2012, за яким постачальник
зобов'язується поставити комплектуючі
вироби, обладнання, матеріали (товари),
а покупець зобов'язується прийняти та
оплатити вказані товари.

На підтвердження виконання вказаного
договору позивачем надано копії
видаткових накладних №152 від 01.02.2013, №151
від 14.02.2013, №271 від 21.02.2013, №310 від 27.02.2013,
№ 272 від 27.02.2013, податкових накладних
№152 від 01.02.2013, №151 від 14.02.2013, №271 від
21.02.2013, №310 від 27.02.2013, № 272 від 27.02.2013,
акти приймання-передачі, рахунки
фактури, платіжні доручення.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та
послуг;придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 199.1 ст. 199 ПК України у разі
якщо придбані та/або виготовлені
товари/послуги частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково - ні, до сум
податку, які платник має право віднести
до податкового кредиту, включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку під час їх придбання або
виготовлення, яка відповідає частці
використання таких товарів/послуг в
оподатковуваних операціях.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до п. 198.6 ст. 198 ПК України не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку, сплачених у складі
ціни за придбаний товар (роботи,
послуги), необхідні первинні документи
(податкові накладні, видаткові
накладні, акти здачі-прийняття товару
тощо), оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні».

Закон України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні» (далі - Закон) поширюється на
всіх юридичних осіб, створених
відповідно до законодавства України,
незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Колегія суддів звертає увагу, що
видаткові накладні скріплені
печатками TOB «Карат ЛТД» та TOB «Басмер
ЛТД» без зазначення прізвища, посади
осіб, що їх підписали; на наданих
видаткових накладних відсутні
зазначення номеру довіреностей осіб,
які здійснювали прийом матеріальних
цінностей. Податкові накладні
скріплені печатками TOB «Басмер ЛТД» без
зазначення посади осіб, що їх
підписали. Також, подані позивачем
копії банківських виписок не завірені
печаткою банку.

Більш того, відповідно до висновку
спеціаліста науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при УМВС України на південно-західній
залізниці в м. Києві, начальника
сектору фототехнічних, портретних,
технічних досліджень документів та
почерку відділу криміналістичних
досліджень НДЕКЦ при УМВС України на
південно-західній залізниці в м. Києві,
капітана міліції ОСОБА_3 №18 від 12.04.2013
підписи від імені ОСОБА_4, директора ТОВ
«Басмер ЛТД» в довіреностях та
реєстраційних картках про внесення
змін до відомостей про юридичну особу,
виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів
вважає, що надані позивачем податкові
та видаткові накладні, банківські
виписки не можуть вважатися юридично
значимими первинними документами в
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», оскільки
неможливо встановити чи вони були
підписані уповноваженими на те
особами.

Колегія суддів звертає увагу, що
відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 судам необхідно
перевірити фізичні, технічні та
технологічні можливості певної особи
до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до акту ДПІ у Печерському
районі м. Києва ДПС №1379/22.8//38290555 від
16.04.2013 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Басмер ЛТД» за
період з 01.10.2012 по 31.03.2013, не встановлено
факту реального здійснення
господарських операцій ТОВ «Басмер
ЛТД» за період діяльності з 01.10.2012 по
31.03.2013, встановлено відсутність
об'єктів оподаткування при придбанні
та продажу товарів (послуг), які
підпадають під визначення ст. 22 та ст. 185
ПК України; загальна чисельність
працюючих на TOB «Басмер Лтд»,
відповідно до баз даних ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС склала 1
чол.

Згідно постанови Верховного суду
України від 08.09.2009 у справі № 21-737во09 про
необґрунтованість податкової вигоди
може свідчити відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності в силу
відсутності управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів, а
також письмові заперечення посадових
осіб контрагентів, що будь-яких
документів, угод, платіжних доручень,
банківських та господарських
документів вони не підписували.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачем не
доведено факт реального виконання умов
договору, що надало б йому право на
формування податкового кредиту з
огляду на наступне.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що відповідно до ст.
228 ЦК України правочин, учинений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, а отже, - нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Такий правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.
216).

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Разом із тим, за змістом
частини 1 статті 208 ГК застосування цих
санкцій можливе не за сам факт
укладення зазначеної угоди, а лише в
разі виконання правочину хоча б однією
стороною. Санкції, встановлені
частиною 1 статті 208 ГК, не можуть
застосовуватися за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових
платежів), зокрема однією зі сторін
договору, що є самостійним
правопорушенням. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 цього Кодексу, необхідним є умисел на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Колегія суддів приходить до висновку,
що фінансово-господарська діяльність
контрагента позивача здійснювалась
ним поза межами правового поля, а
укладені ним правочини (договори) є
такими, що вчиненні без мети настання
реальних наслідків, а тому недійсність
договору, укладеного між позивачем та
ТОВ «Басмер ЛТД», не потребує доведення
в силу його нікчемності. Колегія суддів
не приймає до уваги доводи позивача про
те, що договори не визнавалися
недійсними в судовому порядку,
оскільки в даному випадку, визнання
таких правочинів недійсними судом не
вимагається.

Як зазначено у постанові Верховного
Суду України від 07.02.2012 № 21-425во10
наявність у позивача податкових
накладних, виданих контрагентом, за
умови встановлення судом факту
нездійснення самої господарської
операції, не є підставою для віднесення
зазначених у цих накладних сум до
податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у м. Києві № від 26.07.2013 є
правомірним, оскільки винесене з
дотриманням норм чинного податкового
законодавства, що не було враховано
судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції прийняте рішення з
порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач не надав до суду належних
доказів, що б підтверджували факт
протиправності рішення суду першої
інстанції, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень - довів
правомірність своїх дій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції вирішив скасувати її та
ухвалити нове рішення, оскільки судом
першої інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207
КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 06.02.2014 скасувати та
ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «Карат
ЛТД» до Державної податкової інспекції
у Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:

Василенко Я.М.

Судді:

Кузьменко В.В.

Шурко
О.І.

Головуючий суддя

Василенко Я.М.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.