Справа № 826/2843/14
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2014 року № 826/2843/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Пащенка К.С., при секретарі судового
засідання Іконніковій О.Ю., розглянувши
у порядку письмового провадження
адміністративну справуза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Укрбудпостач
Еліт»доДержавної податкової інспекції
у Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання протиправними
повідомлень-рішень,ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просив визнати
протиправними податкові
повідомлення-рішення відповідача від
В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали,
просили задовольнити позов у повному
Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував та
просив відмовити у задоволенні
Не зважаючи на належне повідомлення
про час та місце розгляду справи
відповідач явку своїх представників у
судове засідання 14.04.2014 не забезпечив, з
урахуванням чого адміністративна
справа відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС
України розглядається у порядку
письмового провадження на підставі
наявних у ній доказів.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
04.02.2014 за результатами документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«Укрбудпостач Еліт» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства під час здійснення
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Каргаріус» та
ТОВ «Бравіус» за період з 01.01.2011 по
31.08.2013 ДПІ у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві складено Акт № 104/26-55-22-08/36520544
(далі - Акт перевірки), яким встановлено
порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п.п. 198.1,
198.3, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок,
заниження податку на додану вартість
на загальну суму у розмірі 128960 грн., а
також порушення ст. 134, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.
138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
та, як наслідок, заниження податку на
21.02.2014 на підставі Акту перевірки
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення:
185.1 ст. 185, п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України, позивачу визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 128960 грн., а
також застосовано штрафні (фінансові)
134, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п.
139.1 ст. 139 ПК України, позивачу визначено
суму грошового зобов'язання з податку
грн., а також застосовано штрафні
З аналізу Акту перевірки видно, що
підставою для висновку відповідача про
порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п.п. 198.1,
198.3, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок,
заниження податку на додану вартість
на загальну суму у розмірі 128960 грн., а
також порушення ст. 134, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.
138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
та, як наслідок, заниження податку на
грн., стала встановлена ним нікчемність
правочинів, укладених між ТОВ
«Укрбудпостач Еліт» та ТОВ «Бравіус»,
ТОВ «Каргаріус», внаслідок складення
акту ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 29.08.2013 №
942/26-55-22-08/38292369 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Бравіус», відсутності ТОВ «Каргаріус»
та ТОВ «Бравіус» за місцезнаходженням,
а також показань при допиті в якості
свідків директора ТОВ «Бравіус» ОСОБА_2
та директора ТОВ «Каргаріус» ОСОБА_3,
які показали, що зареєстрували такі
товариства за грошову винагороду,
проте будь-якого відношення до
діяльності вказаних підприємств не
мають, жодних фінансово-господарських
документів вони не складали та не
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.
На думку суду самі по собі відомості,
викладені в акті ДПІ у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
29.08.2013 № 942/26-55-22-08/38292369 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Бравіус» та відсутність ТОВ
«Каргаріус» та ТОВ «Бравіус» за
місцезнаходженням, не є беззаперечними
доказами безтоварності операцій між
позивачем та зазначеними
Разом з тим, з огляду на встановлені
податковим органом обставини, що
свідчать про можливу фіктивну
діяльність ТОВ «Каргаріус» та ТОВ
«Бравіус» суд вважає, що з метою
доведення правомірності своїх дій щодо
формування, зокрема, податкового
кредиту за операціями з ними, позивач
зобов'язаний надати суду копії всіх
документів, які підлягали складенню
під час виконання відповідних
Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
За змістом пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК
України для визначення об'єкта
оподаткування включають витрати
операційної діяльності, зокрема,
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.
Обов'язковою умовою виникнення права
на формування податкового кредиту є
сплата податку на додану вартість у
ціні придбаного або виготовленого
товару чи послуг, а умовою віднесення
витрат до складу валових витрат є
фактичне придбання або виготовлення
товарів (робіт, послуг).
Таким чином, під час здійснення
контролю за правомірністю формування
платником податку податкового кредиту
та валових витрат підлягає перевірці
фактичне придбання (виготовлення)
товару чи отримання послуги.
Формування податкового кредиту та
валових витрат на підставі правочинів,
у межах яких було здійснено виключно
обмін документами первинного
бухгалтерського обліку та
перерахування грошових коштів, чинним
законодавством не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
Як встановлено Актом перевірки та не
заперечувалось представниками сторін,
між позивачем та ТОВ «Каргаріус» та ТОВ
«Бравіус» укладено договорт поставки
товару від 01.10.2012 № 0110/1 та від 01.03.2013 №
0103/1 відповідно (далі - Договори). На
підтвердження факту виконання
вказаних Договорів складено
відповідні видаткові накладні, а також
ТОВ «Каргаріус» та ТОВ «Бравіус»
виписали позивачу податкові накладні,
на підставі яких позивач сформував
податковий кредит за спірний період на
суму у розмірі 128960 грн.
Водночас, як видно з матеріалів справи,
вироком Шевченківського районного
суду м. Києва від 24.09.2013 у справі №
761/22932/13-к, який набрав законної сили
30.10.2013, встановлено, зокрема, що: «Крім
того, згідно даних Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України ОСОБА_2 є засновником суб'єкта
підприємницької діяльності - юридичної
особи: товариства з обмеженою
відповідальністю (далі ТОВ) «Бравіус»
(, юридична адреса: м.
Київ, вул. Інститутська, 28). Дане
підприємство було зареєстроване в
органах державної влади з метою
прикриття незаконної діяльності
невстановленими слідством особами за
співучастю у формі пособництва ОСОБА_1,
вчинене повторно, а також згодою і
безпосередньою участю ОСОБА_2 Зокрема,
у липні 2012 року ОСОБА_1 вступив у
попередню змову з невстановленими
слідством особами та запропонував
ОСОБА_2 зареєструвати на ім'я
останнього, в органах державної влади
суб'єкт підприємницької діяльності -
юридичну особу ТОВ «Бравіус» (), створену для прикриття
незаконної діяльності невстановлених
слідством осіб, без наміру зайняття
підприємницькою діяльністю.
Домовившись про підписання у нотаріуса
статутних та інших документів
пов'язаних з реєстрацією підприємства,
ОСОБА_1 пообіцяв виплатити ОСОБА_2 за
вчинення цих дій грошову винагороду.
Тим самим ОСОБА_1 порадами, наданням
засобів та усуненням перешкод сприяв у
незаконному створенні суб'єкту
підприємницької діяльності (юридичних
осіб) з метою прикриття незаконної
діяльності. Не усвідомлюючи
протиправний характер дій,
запропонованих ОСОБА_1, та не
усвідомлюючи, що підприємство
реєструється з метою прикриття
незаконної діяльності невстановлених
осіб, ОСОБА_2 погодився на таку
пропозицію. Приблизно в середині липня
2012 року в денний час ОСОБА_1, реалізуючи
злочинний умисел, з невстановленою
слідством особою прибув до
нотаріальної контори, розташованої по
вул. Солом'янській, буд № 5,
усвідомлюючи, що реєструє суб'єкт
господарської діяльності з метою
прикриття незаконної діяльності
невстановлених осіб схилив ОСОБА_2,
який не мав наміру здійснювати
фінансово-господарську діяльність, у
присутності приватного нотаріуса
підписати завчасно підготовлені
невстановленими особами: довіреність;
протокол загальних зборів учасників
ТОВ «Бравіус»; статут ТОВ «Бравіус»
(); реєстр нотаріальних
дій, після чого передати статут
невстановленій слідством особі, тобто
вчинив дії направлені на реєстрацію
суб'єкта підприємництва. В подальшому
ОСОБА_2, під керівництвом та
безпосереднім сприянням ОСОБА_1,
відкрив розрахунковий рахунок ТОВ
«Бравіус» () №9001 у
Київській філії ПАТ КБ «Південкомбанк»
(МФО 320876) та №1855 в АТ «КБ «Союз»
(МФО 380515). Підписання ОСОБА_2 статутних
документів ТОВ «Бравіус» () дало змогу невстановленим
слідством особам здійснити реєстрацію
підприємства в Печерській районній в м.
Києві державній адміністрації.
Протягом 2012 - 2013 років на рахунок ТОВ
«Бравіус» () від
підприємств реального сектору
економіки були перераховані грошові
кошти, як оплата за начебто виконані
роботи (послуги), поставку товарів, хоча
підприємницьку діяльність фактично не
здійснювали. Крім того, згідно даних
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
ОСОБА_3 є засновником суб'єкта
підприємницької діяльності - юридичної
особи: товариства з обмеженою
відповідальністю (далі ТОВ)
«Каргаріус» (, юридична
адреса: м. Київ, вул. Олени Теліги, 39-А).
Дане підприємство було зареєстроване в
органах державної влади з метою
прикриття незаконної діяльності
невстановленими слідством особами за
співучастю у формі пособництва ОСОБА_1,
вчинене повторно, а також згодою і
безпосередньою участю ОСОБА_3Зокрема, в
кінці липня 2012 року ОСОБА_1 вступив у
попередню змову з невстановленими
слідством особами та запропонував
ОСОБА_3 зареєструвати на ім'я
останнього, в органах державної влади
суб'єкт підприємницької діяльності -
юридичну особу ТОВ «Каргаріус» (), створену для прикриття
незаконної діяльності невстановлених
слідством осіб, без наміру зайняття
підприємницькою діяльністю.
Домовившись про підписання у нотаріуса
статутних та інших документів
пов'язаних з реєстрацією підприємства,
ОСОБА_1 пообіцяв виплатити ОСОБА_3 за
вчинення цих дій грошову винагороду.
Тим самим ОСОБА_1 порадами, наданням
засобів та усуненням перешкод сприяв у
незаконному створенні суб'єкту
підприємницької діяльності (юридичних
осіб) з метою прикриття незаконної
діяльності. Не усвідомлюючи
протиправний характер дій,
запропонованих ОСОБА_1, та не
усвідомлюючи, що підприємство
реєструється з метою прикриття
незаконної діяльності невстановлених
осіб, ОСОБА_3 погодився на таку
пропозицію. Приблизно на початку
серпня 2012 року в денний час ОСОБА_1,
реалізуючи злочинний умисел, з
невстановленою слідством особою
прибув до нотаріальної контори,
розташованої по вул. Солом'янській, буд
№ 5, усвідомлюючи, що реєструє суб'єкт
господарської діяльності з метою
прикриття незаконної діяльності
невстановлених осіб схилив ОСОБА_3,
який не мав наміру здійснювати
фінансово-господарську діяльність, у
присутності приватного нотаріуса
підписати завчасно підготовлені
невстановленими особами: довіреність;
протокол загальних зборів учасників
ТОВ «Каргаріус»; статут ТОВ
«Каргаріус» (); реєстр
нотаріальних дій, після чого передати
статут невстановленій слідством особі,
тобто вчинив дії направлені на
реєстрацію суб'єкта підприємництва. В
подальшому ОСОБА_3, під керівництвом та
безпосереднім сприянням ОСОБА_1,
відкрив розрахунковий рахунок ТОВ
«Каргаріус» () №6001
у Київській філії ПАТ КБ
«Піденкомбанк» (МФО 320876). Підписання
ОСОБА_3 статутних документів ТОВ
«Каргаріус» () дало
змогу невстановленим слідством особам
здійснити реєстрацію підприємства в
Шевченківській районній в м. Києві
державній адміністрації. Протягом 2012 -
2013 років на рахунок ТОВ «Каргаріус»
() від підприємств
реального сектору економіки були
перераховані грошові кошти, як оплата
за начебто виконані роботи (послуги),
поставку товарів, хоча підприємницьку
діяльність фактично не здійснювали.».

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України
вирок суду в кримінальній справі або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

При цьому, суд зауважує, що платник
податку повинен бути розумним та
обачливим при виборі контрагента.
Перевірка наявності у постачальника
державної реєстрації та реєстрації у
податковому органі не характеризує
підприємство як добросовісного
платника, що має ділову репутацію, як
конкурентоспроможну особу на ринку
відповідних товарів, що діє через
уповноважену особу, яка представляє
інтереси підприємства. Отже, заходи,
спрямовані на отримання витягу з
Єдиного державного реєстру та інших
документів реєстраційного характеру,
не є достатніми, позаяк отримані
платником відомості не дозволяють
кваліфікувати контрагента як
добросовісного партнера, що гарантує
виконання своїх зобов'язань через
уповноважених представників.
Позивачем під час розгляду справи не
представлено будь-яких доказів на
підтвердження того, що він перевірив
повноваження осіб, які діяли від імені
його контрагентів, ідентифікував осіб,
що підписували документи від імені ТОВ
«Каргаріус» та ТОВ «Бравіус».

Несприятливі наслідки недостатньої
обережності у підприємницькій
діяльності покладаються на особу, якою
укладено відповідні правочини, та не
можуть бути перенесені на бюджет
шляхом зменшення податкових
зобов'язань та провадження
необґрунтованих виплат. У випадку
недобросовісності контрагентів
покупець несе ризик своєї
бездіяльності не лише по виконанню
господарсько-правових зобов'язань, але
і в рамках податкових правовідносин,
позаяк в силу вимог податкового
законодавства позбавляється
можливості скористатися пільговим
порядком обчислення бази
оподаткування у зв'язку з відсутністю
належним чином оформлених первинних
документів. Аналогічна правова позиція
викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.03.2014 у справі № К/9991/26540/11.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Враховуючи, що складені з ТОВ
«Каргаріус» та ТОВ «Бравіус» на
підставі Договорів видаткові та
податкові накладні, які є доказами
реальності здійснення господарських
операцій, підписані невідомими особами
від імені директора ТОВ «Бравіус»
ОСОБА_2 та директора ТОВ «Каргаріус»
ОСОБА_3, хоча у них навпроти підписів
зазначено прізвища останніх, суд
прийшов до висновку, що вказані
первинні документи були оформлені з
порушенням ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а тому не
беруться судом до уваги як докази
реального виконання спірних
господарських операцій.

Зважаючи на викладене, а також
враховуючи, що вироком Шевченківського
районного суду м. Києва від 24.09.2013 у
справі № 761/22932/13-к встановлено, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали наміру
здійснювати та не здійснювали
підприємницьку діяльність від імені
ТОВ «Каргаріус» та ТОВ «Бравіус», суд
приходить до висновку про
безтоварність, тобто лише
документальне оформлення, відповідних
господарських операцій.

При цьому, позивачем не доведена
реальність операцій, оскільки не
підтверджено час здійснення операцій,
а також до матеріалів справи не надано
жодних доказів наявності у ТОВ ТОВ
«Каргаріус» та ТОВ «Бравіус» трудових
ресурсів, виробничого обладнання,
транспортного чи торгівельного
обладнання. Відтак, господарські
операції, що відбулися оформлені лише
документально.

Суд вважає, що така господарська
діяльність без наявності на те
поважної розумної економічної або
іншої причини (ділової мети)
підтверджує намір платника зменшити
отримані доходи з метою несплати
податків та отримати додаткову
«вигоду» у вигляді зниження
податкового навантаження, що обставини
справи та надані документи
підтверджують той факт, що зазначені
господарські операції є безтоварними.

Фактичне не отримання товару,
відсутність поважної розумної
економічної або іншої причини
здійснення таких операцій позбавляють
платника податку права на податковий
кредит за наслідками цих операцій
навіть у випадку наявності належним
чином оформлених податкових накладних
та інших первинно-бухгалтерських
документів. Аналогічна правова позиція
викладена в постановах Вищого
адміністративного суду України від
20.02.2013 у справах № К/9991/59642/12 та №
К/9991/59709/12.

Таким чином, з матеріалів справи видно,
що головною метою, яку переслідували
сторони при укладенні вищевказаних
Договорів, було одержання доходу
винятково за рахунок необґрунтованої
податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування ТОВ
«Укрбудпостач Еліт» податкового
кредиту за відсутності наміру
здійснювати реальну підприємницьку
діяльність, та, як наслідок, несплата
податків до Державного бюджету
України, що суперечить інтересам
держави і суспільства та порушує
публічний порядок, з урахуванням чого,
вказані Договори є нікчемними
відповідно до ст. 228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4. та 201.8 ст.
201 ПК України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
встановленому порядку.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що підставою виникнення у
платника права на податковий кредит є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними).

При цьому як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містити достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавством
пов'язує реалізацію права платника на
податковий кредит та на формування
валових витрат.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 26.03.2014 у справі № К/9991/26540/11.

Відповідно до п.п. 1, 16 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України 01.11.2011 № 1379 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071 (далі -
Порядок № 1379), податкову накладну
заповнює особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість. Усі примірники
податкової накладної підписуються
особою, уповноваженою платником
податку здійснювати постачання
товарів/послуг, та скріплюються
печаткою такого платника податку -
продавця.

Як встановлено судом, податкові
накладні виписані ТОВ «Каргаріус» та
ТОВ «Бравіус» на користь позивача, з
урахуванням обставин встановлених
вироком Шевченківського районного
суду м. Києва від 24.09.2013 у справі №
761/22932/13-к, фактично є недійсними, так як
всупереч вимогам ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» та
Порядку № 1379 підписані
невстановленими особами від імені
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а не останніми, хоча у
них навпроти підписів зазначено
прізвища останніх, а доказів
зворотнього суду не надано, у зв'язку з
чим дані податкові накладні за
висновком суду не можуть породжувати
жодних правових наслідків і бути
підставою для формування податкового
кредиту.

Таким чином, враховуючи, що, по-перше,
податкові накладні на підставі яких
позивачем сформовано податковий
кредит за спірний період на суму у
розмірі 128960 грн. фактично є недійсними
та виписані позивачу на підставі
нікчемних правочинів, по-друге, ТОВ
«Каргаріус» та ТОВ «Бравіус»,
податкові накладні яких стали
підставою для формування ТОВ
«Укрбудпостач Еліт» податкового
кредиту, зареєстровані в Єдиному
державному реєстрі підприємств та
організацій України і Реєстрі
платників податку на додану вартість
за зверненням невстановленої особи від
імені осіб, які заперечують свою участь
у діяльності цих товариств, отже,
виписані від їх імені податкові
накладні не можна вважати належно
оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг, суд
прийшов до висновку, що віднесення
відображених у них сум ПДВ до
податкового кредиту є безпідставним.
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
05.03.2012 у справі № 21-421а11.

Згідно з ч. 1 ст. 2442 Кодексу
адміністративного судочинства України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Крім того, відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1
ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування
є прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті та інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України
встановлено, що витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Враховуючи безтоварність, тобто лише
документальне оформлення
господарських операцій на підставі
нікчемних Договорів між позивачем та
ТОВ «Каргаріус», ТОВ «Бравіус», а також
те, що видаткові накладні виписані ТОВ
«Каргаріус» та ТОВ «Бравіус» на
користь позивача з урахуванням
обставин встановлених вироком
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24.09.2013 у справі № 761/22932/13-к
фактично є недійсними, так як всупереч
вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підписані
невстановленими особами від імені
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а не останніми, хоча у
них навпроти підписів зазначено
прізвища останніх, а доказів
зворотнього суду не надано, у зв'язку з
чим вказані документи за висновком
суду не можуть породжувати жодних
правових наслідків і бути підставою
для формування валових витрат, суд
прийшов до висновку, що витрати ТОВ
«Укрбудпостач Еліт» на порушення ст. 134,
пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не підтверджені
належними розрахунковими, платіжними
та іншими документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення податкового обліку,
а відтак неправомірно були віднесені
позивачем до складу валових витрат.

Зважаючи на викладене, а також
враховуючи, що відповідач прийняв
спірні податкові повідомлення-рішення
від 21.02.2014 № 8 та № 8 в межах
повноважень та з дотриманням вимог
чинного законодавства, суд прийшов до
висновку про відсутність належних
правових підстав для визнання
протиправними вказаних рішень ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги,
суду не надав.

Натомість відповідач довів суду
відсутність протиправних дій зі свого
боку.

За таких обставин позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрбудпостач Еліт» відмовити
повністю.

Постанова відповідно до ч.ч. 1, 3, 4
ст. 254 КАС України набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня її проголошення, а у
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України або прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч. 4
ст. 167 КАС України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

СуддяК.С. Пащенко