Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/800/30293/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2013 року

у справі № 2а-4217/09/0770

за позовом Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції

Закарпатської області

до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

Закритого
акціонерного товариства «Мукачівський
лісокомбінат»

Приватного
підприємства "Полімер і К"

Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5

Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6

Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_7

Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_8

про застосування
наслідків недійсності договорів,

В С Т А Н О В И В

Свалявська міжрайонна державна
податкова інспекція Закарпатської
області Державної податкової служби
(надалі також -позивач, ДПІ) звернулась
до суду із адміністративним позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
Закритого акціонерного товариства
«Мукачівський лісокомбінат»,
Приватного підприємства «Полімер і К»,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, в
якому просила застосувати наслідки
визнання договорів недійсними, що
встановлені статтею 208 Господарського
кодексу України.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року апеляційну скаргу Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
залишено без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2011
року - без змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2013 року і прийняти рішення,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивачем проведено
позапланову документальну перевірку
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) ФОП ОСОБА_4 за
період з 1 січня 2006 року по 30 вересня 2008
року, за результатами якої складено акт
від 20 березня 2009 року № 7/1700/1.

Зі змісту вказаного акту слідує, що при
проведенні перевірки податковим
органом виявлено, зокрема, порушення
вимог частини 1 статті 203, статей 215, 216,
228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України
(надалі також - ЦК України) в частині
недодержання в момент вчинення
правочинів вимог щодо настання
реальних правових наслідків, що
обумовлені ними (частина 5 статті 203 ЦК
України), а саме по правочинах,
здійснених ФОП ОСОБА_4 з: - ФОП ОСОБА_8
щодо придбання лісоматеріалів на суму
472500,35 грн. (з ПДВ); - МП «Полімер і К» щодо
придбання б/а напоїв, мінеральної води
і плівки ПЕТ на суму 292752,96 грн. (з ПДВ); -
ФОП ОСОБА_6 щодо придбання б/а напоїв,
мінеральної води на суму 72329,82 грн. (з
ПДВ); - ФОП ОСОБА_7 щодо придбання б/а
напоїв, мінеральної води на суму 86550
грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_5 щодо придбання
б/а напоїв на суму 16200 грн. (з ПДВ); - ЗАТ
«Мукачівський ЛК» щодо реалізації
лісоматеріалів на суму 449368,27 грн. (з
ПДВ); - ФОП ОСОБА_8 щодо придбання б/а
напоїв, мінеральної води і плівки ПЕТ
на суму 593786,52 грн. (з ПДВ).

Вказані висновки ґрунтуються на тому,
що у ФОП ОСОБА_4 відсутні: необхідні
умови для результатів відповідної
господарської, економічної діяльності;
технічний персонал, основні фонди,
виробничі активи, складські приміщення
і транспортні засоби. Товарний
характер укладених ФОП ОСОБА_4
договорів документами не підтверджено,
а відтак такі договори є нікчемними.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно з частиною 1 статті 208 цього
Кодексу у разі якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Зі змісту наведених норм слідує, що при
розгляді позову про застосування
юридичних наслідків вчинення
нікчемних правочинів, суд має надати
таким правочинами оцінку та зробити
висновок щодо дійсного наміру
відповідачів при здійсненні
господарських зобов'язань, оскільки
саме це є кваліфікуючою ознакою для
визнання правочину та здійсненого на
його виконання господарського
зобов'язання таким, що суперечить
інтересам держави і суспільства, а отже
і підставою для застосування юридичних
наслідків, встановлених частиною 1
статті 208 Господарського кодексу
України.

Так, дійсний намір відповідачів при
укладенні договорів не може вважатися
встановленим з огляду на те, що оцінка
доказів у справі зроблена судом без
дотримання вимог статті 86 КАС України.
Згідно з цією статтею суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Статтею 69 вказаного Кодексу
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (частина 2 цієї статті).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили із того,
що правочини між ФОП ОСОБА_4 та ФОП
ОСОБА_8, МП «Полімер і К», ФОП ОСОБА_6, ФОП
ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, ЗАТ «Мукачівський
ЛК» були спрямовані на настання
реальних наслідків, що ними обумовлені.
При цьому згідно обставин встановлений
судами попередніх інстанцій, дійсний
намір сторін щодо настання реальних
правових наслідків за укладеними
правочинами підтверджується доказами:
договорами, накладними, рахунками,
податковими накладними, платіжними
дорученнями, банківськими виписками,
видатковими накладними, квитанціями,
касовими ордерами.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України вважає, що судами першої та
апеляційної інстанцій надана
передчасна оцінка обставин у справі, що
мають значення для вирішення спору, а
відтак, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам законності та
обґрунтованості , що визначені статтею
159 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Зазначаючи про те, що договори укладені
між відповідачами з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, без наміру створення
реальних господарських наслідків, а
лише з метою отримання формальної
підстави для зменшення податкових
зобов'язань по неіснуючим операціям,
ДПІ у судовому процесі посилалась на
вирок Свалявського районного суду
Закарпатської області від 13 грудня 2012
року, яким ОСОБА_8 визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених
частинами 4, 5 статті 191, частинами 1, 2
статті 209 Кримінального кодексу
України.

Висновки про реальність здійснених
відповідачами господарських операцій
суди попередніх інстанцій зробили без
фактичного дослідження обставин, що
стосуються такого питання, зокрема не
досліджено підстави, порядок, зміст та
обсяги господарських операцій
відповідно до умов договорів, не
досліджено наявності у відповідачів
об'єктивної можливості у виконати
господарські зобов'язання за
укладеними договорами. Не дослідженими
й лишились обставини транспортування
товарів, які були предметом укладених
договорів, та дійсний економічний
змісту господарських операцій, що був
обумовлений виконанням договорів з
метою ведення господарської
діяльності.

Для з'ясування дійсного економічного
змісту господарської операції варто
аналізувати кінцевий економічний
ефект у вигляді фактичного приросту
(зміни вартості) активів, який настав
або повинен був настати в результаті
здійснення відповідної операції,
незалежно від зафіксованих у
документах намірів її учасників. У
випадку, якщо ж та чи інша операція не
зумовлена розумними економічними
причинами (позбавлена ділової мети), то
такі операції не є вчиненими в межах
господарської діяльності.

З урахуванням викладеного, суди
повинні були витребувати у сторін
докази, які підтверджували реальність
або фіктивність спірних господарських
операцій. Якщо сторонами таких доказів
не надано або останні не були
достатніми, суд керуючись приписами
частин 4, 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язаний був із власної ініціативи
витребувати докази, які підтверджують
або спростовують такі обставини.

Виходячи з принципу офіційного
з'ясування обставин справи, суди
повинні вжити всіх заходів із
витребування необхідних доказів, а не
обмежуватись виключно доказами, що
подані сторонами у справі.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби
задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2013 року скасувати.

Справу № 2а-4217/09/0770 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко