Справа № 821/786/14
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/786/14
Херсонський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Пекного А.С.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Прокурора м. Нова Каховка
Херсонської області до Новокаховської
міськи ради Херсонської області про
визнання протиправним та скасування
рішення,

встановив:

Прокурор м. Нова Каховка (далі - позивач,
прокурор) звернувся до суду із позовом
до Новокаховської міської ради (далі -
відповідач, міськрада), в якому просить
визнати протиправним та скасувати
рішення міськради від 16.02.2012р. №598 "Про
затвердження Порядку оформлення
договору користування територією щодо
розміщення та обслуговування
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності в межах
міста Нова Каховка".

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
ході проведеної прокурорської
перевірки встановлені порушення
міською радою вимог Земельного кодексу
України, Законів України "Про місцеве
самоврядування в Україні", "Про оренду
землі", "Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності", "Про Перелік
документів дозвільного характеру у
сфері господарської діяльності" під
час прийняття оскарженого рішення.

Так, позивач вказує, що затверджений
цим рішенням "Порядок оформлення
договору користування територією щодо
розміщення та обслуговування
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності в межах
міста Нова Каховка" фактично
передбачає передачу фізичним та
юридичним особам у платне користування
земельних ділянок для розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності поза
установленою Земельним кодексом
України та Законом України "Про оренду
землі" процедурою надання земельних
ділянок у користування.

Крім того, за висновками прокурора,
затверджений оскарженим рішенням
Порядок передбачає отримання
заінтересованою у розміщенні
тимчасової споруди особою від міської
ради дозволу на укладення договору
користування територією, що суперечить
вимогам Законів України "Про дозвільну
систему у сфері господарської
діяльності", "Про Перелік документів
дозвільного характеру у сфері
господарської діяльності", оскільки
такого роду дозвіл цими нормативними
актами не передбачений, а введений
оскарженим рішенням у правове поле
дозвіл ставить у залежність від його
отримання можливість здійснення
особою підприємницької діяльності.

Посилаючись на вказані обставини,
прокурор просить задовольнити позов.

Відповідач надав письмові заперечення
на позов, у яких просить відмовити у
його задоволенні, посилаючись на те, що
оскаржене рішення прийнято на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, які визначені Конституцією та
законами України.

Зокрема, міською радою вказано, що цим
рішенням визначаються єдині умови
оформлення договірних відносин щодо
використання території міста Нова
Каховка, на якій розташовані або
планується розміщення тимчасових
споруд, до законодавчого врегулювання
питань використання земельних ділянок
фізичними та юридичними особами для
розміщення та функціонування
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності.

При цьому відповідач звертає увагу на
те, що він є власником та розпорядником
земель міста Нова Каховка і їх
використання суб'єктами
господарювання повинно бути належним
чином оформлено відповідно до вимог
законодавства.

Також відповідач вказує, що суб'єктам
господарювання не передаються
земельні ділянки у розумінні ст. 79
Земельного кодексу України, отже не має
підстав вважати передбачені
оскарженим рішенням договори
користування територією договорами
оренди земельних ділянок, а відтак і
плата за користування територією не є
орендною платою за землю або земельним
податком. Передбачені оскарженим
рішенням графічні матеріали для
укладення договору користування
територією міста фактично є складовою
паспорту прив'язки тимчасової споруди,
тобто в цій частині рішення відповідає
вимогам законодавства, що регулює
питання містобудування та благоустрою
населених пунктів.

У судовому засіданні, яке відбулось
26.03.2014р., представник позивача
підтримала позовні вимоги та
наполягала на їх задоволенні,
представник відповідача заперечував
проти задоволення позову.

В судове засідання, призначене на
02.04.2014р., представник відповідача не
з'явився, надавши не обґрунтовану
належними доказами щодо поважності
причин не прибуття до суду заяву про
відкладення розгляду справи.

У судове засідання, призначене на
09.04.2014р. представник відповідача знову
не з'явився.

Представником позивача 09.04.2014р. подано
заяву про розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Враховуючи наведене та вимоги ст.ст. 122,
128 КАС України, суд вважає за можливе
розглянути цю справу у порядку
письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи,
враховуючи надані 26.03.2014р. пояснення
представників сторін, оцінивши наявні
докази у їх сукупності, суд вважає, що
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Новокаховської міської ради від
16.02.2012р. №598 затверджено "Порядок
оформлення договору користування
територією щодо розміщення та
обслуговування тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності в межах міста Нова Каховка"
(далі - Порядок).

Відповідно до змісту цього Порядку, він
визначає єдині умови оформлення
договірних відносин щодо використання
території м. Нова Каховка, на якій
розташовані або планується розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності, а також
регулює інші питання, пов'язані з
укладенням зазначеного договору.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4 Порядку, його
розроблено з метою визначення порядку
оформлення договору користування
територією та справляння плати за
використання території в межах міста
на умовах, визначених цим Порядком, з
посиланням на те, що використання землі
в Україні є платним; його дія
поширюється на суб'єктів
господарювання, які виявили намір
розмістити тимчасові споруди для
провадження підприємницької
діяльності. Договір користування
територією для розміщення та
обслуговування тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності оформлюється з метою
розміщення тимчасової споруди як
елементу благоустрою без права на
капітальну забудову в межах допустимої
категорії земель, визначеної
Генеральним планом м. Нова Каховка або
комплексної схеми розміщення
тимчасових споруд.

За змістом п. 1.6 Порядку, право
використання територій - це право
суб'єкта господарювання на обмежене,
платне, строкове користування
земельною ділянкою (територією міста),
розпорядником якої є Новокаховська
міська рада.

Безпосередньо процедуру укладення
договору регулюють п.п. 2.1-3.4.1 Порядку,
якими передбачені наступні етапи:

звернення особи (замовника), яка має
намір установити тимчасову споруду, до
виконавчого комітету Новокаховської
міської ради із відповідною заявою,
погодженою управлінням містобудування
та архітектури виконавчого комітету
Новокаховської міської ради, у якій
зазначається бажане місце
розташування, строк розміщення та
призначення тимчасової споруди і її
призначення та до якої додаються
визначені Порядком документи;

внесення на підставі цієї заяви
пропозиції про укладення договору на
розгляд міської ради та прийняття
останньою відповідних рішень;

оформлення проектувальною
організацією за заявою замовника
технічної документації із землеустрою
для укладення договору або графічних
матеріалів визначення території для
укладення договору (з 08.02.2013р. згідно із
змінами, внесеними рішенням
Новокаховської міськради від 08.02.2013р.
№1004) та передача цих матеріалів до
виконавчого комітету Новокаховської
міської ради;

передача виконавчим комітетом
Новокаховської міської ради
пропозицій міській раді для
затвердження технічної документації
із землеустрою або графічних
матеріалів визначення території для
укладення договору;

прийняття міською радою рішення та
укладення із замовником договору
користування територією.

Оцінюючи правомірність цього рішення,
оскарженого прокурором, суд виходить з
наступного.

Відповідно до вимог частини другої
статті 6 та частини другої статті 19
Конституції України органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У відповідності із ст.ст. 2-4 Земельного
кодексу України, земельні відносини -
це суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.

Земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами. Земельне
законодавство включає цей Кодекс, інші
нормативно-правові акти у галузі
земельних відносин.

Завданням земельного законодавства є
регулювання земельних відносин з метою
забезпечення права на землю громадян,
юридичних осіб, територіальних громад
та держави, раціонального використання
та охорони земель.

Главою 15 Земельного кодексу України
унормовано відносини щодо надання
земельних ділянок у користування, при
цьому розрізняються окремі види
землекористування, до яких віднесено
право постійного користування землею
(ст. 92) та право оренди земельної
ділянки (ст. 93), а також право
користування чужою земельною ділянкою.

Порядок надання земельних ділянок у
користування також визначений
Земельним кодексом України та, зокрема,
включає в себе отримання дозволу на
складання землевпорядної
документації, її розроблення,
затвердження та прийняття
уповноваженим на те органом рішення
про надання земельної ділянки у
користування на підставі розгляду
поданої зацікавленою особою заяви та
затвердженого проекту землеустрою
(ст.ст. 122, 123, 124, 186 Земельного кодексу
України).

За змістом ст. 125 Земельного кодексу
України право постійного користування
та право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу
України право розпорядження землями
територіальної громади, яке включає й
можливість надання земельних ділянок у
користування, належить сільським,
селищним та міським радам.

Повноваження сільських, селищних,
міських рад визначені ст. 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", зокрема, згідно з п.34 цієї
статті до виключної компетенції
міської ради належить вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин, які
розглядаються на пленарному засіданні
ради - сесії, проте вказана правова
норма не містить посилань на
компетенцію рад щодо надання фізичним
та юридичним особам у користування
території населеного пункту, а не
земельних ділянок, для розміщення
тимчасових споруд та встановлення за
це плати.

Не встановлені такі повноваження і
нормативними актами, переліченими у
оскаржуваному рішенні в якості підстав
для його прийняття.

Як видно зі змісту затвердженого
оскарженим прокурором рішенням
міської ради Порядку, ним вводиться у
правове поле не передбачений
законодавством у сфері земельних
відносин новий вид користування землею
- платне строкове користування
територією міста на підставі договору
користування територією для
розміщення тимчасової споруди для
провадження підприємницької
діяльності, що підтверджується змістом
п. 1.6 Порядку.

При цьому відповідачем фактично
передається у користування суб'єкту
господарювання земельна ділянка
площею, необхідною для розміщення
тимчасової споруди, без оформлення у
встановленому законодавством порядку
права користування (оренди) такою
земельною ділянкою, але при цьому за
таке користування справляється плата у
розмірі орендної плати для відповідної
земельної ділянки, яка зараховується
до міського бюджету та сплачується в
порядку і строки, визначені Податковим
кодексом України (п.п. 4.1-4.4 Порядку).

Також суд зауважує, що платним в
Україні є користування землею, а не
територією, як визначено відповідачем.

Селищна рада як власник землі та
суб'єкт права власності на землю
відповідно до ст.ст. 12, 78, 83, 90, 93
Земельного кодексу України має право
розпоряджатись земельними ділянками,
що знаходиться у власності
територіальної громади та
встановлювати плату за користування
землею.

Питання користування земельними
ділянками регулюються Земельним
кодексом України та Законом України
"Про оренду землі".

Користування земельною ділянкою
відбувається шляхом отримання її у
власність або в оренду.

Підстави набуття права власності на
землю визначені ст.ст. 81-84, 116 Земельного
кодексу України, підстави набуття
права користування земельною ділянкою
- ст.ст. 92, 93, 116 цього ж кодексу.

Так, громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, або за
результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Порядок набуття права власності на
земельну ділянку та отримання
земельної ділянки в оренду
встановлений розділом IV "Набуття і
реалізація права на землю" Земельного
кодексу України і, зокрема, ст. 123
вказаного кодексу.

Однак оскаржене рішення за своїм
правовим характером не є тим рішенням,
яке відповідно до вимог Земельного
кодексу України та Закону України "Про
оренду землі" повинно оформлювати
право користування земельною ділянкою.

Фактично відповідачем унормовується
надання фізичним та юридичним особам
права користування земельними
ділянками без прийняття належних
рішень, за відсутності проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок або технічної документації із
землеустрою, без укладення відповідних
цивільно-правових угод.

Тобто, оскаржене рішення суперечить
вимогам ст. 123 Земельного кодексу
України і не є підставою для отримання
особою права користування земельною
ділянкою та справляння плати за
користування такою ділянкою.

Доводи відповідача про правомірність
оскарженого рішення з тих підстав, що
суб'єктам господарювання не
передаються земельні ділянки у
розумінні ст. 79 Земельного кодексу
України і тому не має підстав вважати
передбачені цим рішенням договори
користування територією договорами
оренди земельних ділянок, а плату за
користування територією - орендною
платою за землю або земельним податком,
спростовуються змістом наведених вище
правових норм та дослідженими
доказами.

Зокрема, жодним із перелічених
відповідачем в якості підстав для
прийняття оскарженого рішення
нормативним актом не передбачено
можливості передачі у користування
території населеного пункту чи її
частині, а також відповідних
повноважень відповідача.

Така територія чи її частина не є
індивідуально визначеним майном, щодо
користування яким можуть виникнути
договірні відносини і це унеможливлює
справляння плати за таке користування.

За таких обставин суд погоджується із
доводами позивача про невідповідність
оскарженого рішення та затвердженого
ним Порядку вимогам Земельного кодексу
України, Законів України "Про місцеве
самоврядування в Україні" та "Про
оренду землі", оскільки воно прийнято
не на підставі та не в межах
повноважень відповідача як органу
місцевого самоврядування.

Судом також встановлені і інші
обставини невідповідності оскарженого
рішення вимогам чинного законодавства.

Так, зі змісту затвердженого
оскарженим рішенням Порядку
вбачається, що оформлення договору
користування територією є обов'язковою
умовою для провадження суб'єктом
господарювання підприємницької
діяльності, оскільки лише на підставі
такого договору він має право
розмістити тимчасову споруду
торговельного або іншого призначення.

В той же час, питання щодо розміщення
тимчасових споруд вичерпно
врегульовано спеціальним
законодавством, яким є ст. 28 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності" від 17.02.2011р. № 3038-VI та Наказ
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 21.10.2011р. №244
"Про затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності", який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 22 листопада 2011 р. за №1330/20068.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
від 17.02.2011р. № 3038-VI, тимчасова споруда
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності -
одноповерхова споруда, що
виготовляється з полегшених
конструкцій з урахуванням основних
вимог до споруд, визначених технічним
регламентом будівельних виробів,
будівель і споруд, і встановлюється
тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення
підприємницької діяльності може мати
закрите приміщення для тимчасового
перебування людей (павільйон площею не
більше 30 квадратних метрів по
зовнішньому контуру) або не мати такого
приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм
здійснюється відповідно до Закону
України "Про благоустрій населених
пунктів".

Розміщення тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності здійснюється в порядку,
встановленому центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
містобудування.

Такий порядок встановлений Наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 21.10.2011р. №244
"Про затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності", який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 22 листопада 2011 р. за №1330/20068
(далі - Порядок №244).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.4, 2.5-2.13 Порядку
№244, підставою для розміщення
тимчасової споруди (далі - ТС) є паспорт
прив'язки ТС.

Замовник, який має намір встановити ТС,
звертається до відповідного
виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради, районної
державної адміністрації із
відповідною заявою у довільній формі
про можливість розміщення ТС.

Вичерпний перелік документів, які
додаються до заяви, встановлений п. 2.3
Порядку №244.

Відповідність намірів щодо місця
розташування ТС комплексній схемі
розміщення ТС (у разі її наявності),
будівельним нормам визначає
відповідний орган з питань
містобудування та архітектури, який
утворено у складі виконавчого органу
відповідної сільської, селищної,
міської ради, районної державної
адміністрації, протягом десяти робочих
днів з дня подання зазначеної заяви.

Про відповідність намірів замовника
щодо місця розташування ТС комплексній
схемі розміщення ТС (у разі її
наявності), будівельним нормам
замовник повідомляється відповідним
органом з питань містобудування та
архітектури письмово протягом трьох
робочих днів з дня такого визначення
відповідності намірів або замовнику
надається аргументована відмова щодо
реалізації намірів розміщення ТС.

Для оформлення паспорта прив'язки
замовник звертається до органу з
питань містобудування та архітектури
із додатковою заявою щодо оформлення
паспорта прив'язки ТС, до якої додає:
схему розміщення ТС; ескізи фасадів ТС
у кольорі М 1:50 (для стаціонарних ТС), які
виготовляє суб'єкт господарювання, що
має ліцензію на виконання проектних
робіт, або архітектор, який має
відповідний кваліфікаційний
сертифікат; схему благоустрою
прилеглої території, складену
замовником або суб'єктом
підприємницької діяльності, який має
відповідну ліцензію, архітектором,
який має відповідний кваліфікаційний
сертифікат, відповідно до Закону
України "Про благоустрій населених
пунктів України"; технічні умови щодо
інженерного забезпечення (за
наявності), отримані замовником у
балансоутримувача відповідних
інженерних мереж.

Паспорт прив'язки ТС оформлюється
органом з питань містобудування та
архітектури протягом десяти робочих
днів з дня подання зазначеної заяви.

Для підготовки паспорта прив'язки ТС
містобудівні умови та обмеження
забудови земельної ділянки не
надаються.

Паспорт прив'язки ТС оформлюється
органом з питань містобудування та
архітектури за формою, наведеною у
додатку 1 до цього Порядку.

Паспорт прив'язки включає: схему
розміщення ТС, виконану на
топографо-геодезичній основі у
масштабі 1:500, а також схему благоустрою
прилеглої території; ескізи фасадів ТС
у кольорі М 1:50 (для стаціонарних ТС);
технічні умови щодо інженерного
забезпечення ТС, отримані замовником у
балансоутримувача відповідних мереж;
реквізити замовника (найменування, П. І.
Б., адреса, контактна інформація).

Цей перелік документів є вичерпним.

Паспорт прив'язки підписується
керівником (заступником керівника)
відповідного органу з питань
містобудування та архітектури
виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради, районної
державної адміністрації.

При оформлені паспорта прив'язки ТС
забороняється вимагати від замовника
додаткові документи та отримання ним
погоджень, не передбачених законом та
цим Порядком.

Пунктами 2.15, 2.20, 2.21, 2.31 Порядку №244
визначено, що Паспорт прив'язки
видається на безоплатній основі.
Встановлення ТС здійснюється
відповідно до паспорта прив'язки.
Відхилення від паспорта прив'язки ТС не
допускається. Розміщення ТС
самовільно забороняється.

Підсумовуючи викладене, суд приходить
до висновку, що єдиний документ, який
дозволяє розмістити тимчасову споруду
- це паспорт прив'язки тимчасової
споруди, який видається на безоплатній
основі відповідним органом з питань
містобудування та архітектури
виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради, районної
державної адміністрації.

Таким чином, оскаржене рішення
суперечить також вимогам Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності" від 17.02.2011р. № 3038-VI та Наказу
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 21.10.2011р. №244
"Про затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності", який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 22 листопада 2011 р. за №1330/20068.

Суд також зауважує, що переліченими
вище нормативними актами, які є
спеціальними у спірних
правовідносинах, не передбачено
обов'язкового оформлення права
користування земельною ділянкою для
розміщення тимчасової споруди, що
випливає із самого юридичного
характеру таких споруд, як тимчасових.

В той же час законодавцем передбачені
обов'язки власників тимчасових споруд
щодо утримання і ремонту об'єкта
благоустрою, яким є тимчасова споруда,
забезпечення належного утримання
прилеглої до тимчасової споруди
території або прийняття пайової участі
в утриманні цього об'єкта благоустрою
та у розвитку інфраструктури
населеного пункту на умовах
відповідного договору, укладеного із
органом місцевого самоврядування
(ст.ст. 10, 15, 34, 36 Закону України "Про
благоустрій населених пунктів", ст.ст.
28, 40 Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності").

Однак передбачений оскарженим
рішенням договір користування
територією щодо розміщення та
обслуговування тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності в межах міста Нова Каховка
не є договором щодо утримання і ремонту
об'єкта благоустрою чи щодо пайової
участі в утриманні об'єкта благоустрою
або у розвитку інфраструктури
населеного пункту.

Більше того, представником відповідача
у судовому засіданні, яке відбулось
26.03.2014р., надано пояснення, що
паралельно із укладенням договору на
користування територією відповідачем
також укладаються із суб'єктами
господарювання договори на пайову
участь у розвитку інфраструктури міста
Нова Каховка.

Наведене, на думку суду, підтверджує
доводи позивача про неправомірність
оскарженого рішення, оскільки ним
передбачається справляння плати, яка
не є платою за користування земельною
ділянкою та не є платою у вигляді
участі в утриманні об'єктів
благоустрою чи пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту.

При вирішенні цього спору суд виходить
також із того, що оскаржене прокурором
рішення є за своєю правовою природою
регуляторним актом.

Відповідно до наведеного у ст.1 Закону
України "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності" від 11.09.2003р.
№ 1160-IV (далі - Закон № 1160-IV) визначення,
регуляторний акт - це:

прийнятий уповноваженим регуляторним
органом нормативно-правовий акт, який
або окремі положення якого спрямовані
на правове регулювання господарських
відносин, а також адміністративних
відносин між регуляторними органами
або іншими органами державної влади та
суб'єктами господарювання;

прийнятий уповноваженим регуляторним
органом інший офіційний письмовий
документ, який встановлює, змінює чи
скасовує норми права, застосовується
неодноразово та щодо невизначеного
кола осіб і який або окремі положення
якого спрямовані на правове
регулювання господарських відносин, а
також адміністративних відносин між
регуляторними органами або іншими
органами державної влади та суб'єктами
господарювання, незалежно від того, чи
вважається цей документ відповідно до
закону, що регулює відносини у певній
сфері, нормативно-правовим актом.

Отже, законодавчо закріплено, що
регуляторним актом може визнаватися як
нормативно-правовий акт, так і інший
офіційний письмовий документ, який
відповідає певним ознакам.

З наведених вище визначень випливає, що
для визнання нормативно-правового акта
регуляторним необхідно, щоб такий акт
або окремі його положення були
спрямовані на регулювання:
господарських відносин або
адміністративних відносин між
регуляторними органами та суб'єктами
господарювання або адміністративних
відносин між іншими органами державної
влади та суб'єктами господарювання.

Для визнання іншого офіційного
письмового документа регуляторним
актом, окрім вищезазначених умов,
відповідно до Закону № 1160-IV необхідна
сукупна наявність таких ознак.

Документ повинен: встановлювати,
змінювати чи скасовувати норми права;
застосовуватися неодноразово;
стосуватися невизначеного кола осіб.

Враховуючи наявність двох визначень
регуляторного акта, слід спочатку
визначити, чи є документ
нормативно-правовим актом, чи ні. Якщо
документ відповідає ознакам
нормативно-правового акта, тоді слід
користуватися першим визначенням
регуляторного акта, наведеним у статті
1 Закону № 1160-IV. У разі відсутності
ознак нормативно-правового документа
застосовується друге визначення
регуляторного акта.

Особливу увагу при визначенні
документа регуляторним слід звертати
на відносини, що є предметом
регулювання цього документа.

Як зазначається в статті 1 Закону № 1160-IV
регуляторний акт або його окремі
положення спрямовані на регулювання
господарських відносин, а також
адміністративних відносин між
регуляторними органами або іншими
органами державної влади та суб'єктами
господарювання. Саме ці відносини і є
предметом регулювання регуляторного
акта

Виходячи зі змісту оскарженого
рішення, є всі підстави вважати його
нормативно-правовим актом, оскільки
він спрямований на правове регулювання
господарських відносин, а також
адміністративних відносин між
регуляторними органами або іншими
органами державної влади та суб'єктами
господарювання.

Наведене підтверджується тим, що
оскарженим рішенням встановлюються
правила поведінки суб'єктів
господарювання, які бажають встановити
тимчасові споруди та умови, з
виконанням яких пов'язується
можливість реалізації цими суб'єктами
їх суб'єктивних прав на провадження
підприємницької діяльності.

Таким чином, оскаржене рішення
встановлює норми права, застосовується
неодноразово та стосовно
невизначеного кола осіб.

Враховуючи наведене, це рішення
повинно було прийматись із дотриманням
встановленої Законом № 1160-IV процедури,
яка включає, зокрема, розробку планів
діяльності з підготовки проектів
регуляторних актів; підготовку проекту
регуляторного акта; підготовку аналізу
його регуляторного впливу;
опублікування повідомлення про
оприлюднення проекту регуляторного
акта; безпосереднє оприлюднення
проекту разом з аналізом регуляторного
впливу; роботу із зацікавленими
суб'єктами (отримання зауважень і
пропозицій, проведення громадських
слухань, круглих столів тощо);
прийняття регуляторного акта; офіційне
оприлюднення прийнятого регуляторного
акта; проведення відстеження
результативності (базового,
повторного, періодичного)
регуляторного акта; підготовку та
оприлюднення звіту про відстеження
результативності регуляторного акта.

Як зазначав 26.03.2014р. у судовому
засіданні представник відповідача,
відповідну процедуру було дотримано в
повному обсязі, однак не зважаючи на те,
що судом двічі (13.03.2014р. та 26.03.2014р.) було
зобов'язано міську раду надати докази
дотримання установленої Законом № 1160-IV
процедури, таких доказів до суду не
надано.

Проте, зважаючи на те, що позивачем
обставини дотримання такої процедури
не були зазначені в якості підстав
позову та враховуючи, що установлених
судом інших обставин, які свідчать про
неправомірність оскарженого рішення
достатньо для визнання його
незаконним, суд вважає за можливе не
досліджувати обставини і не надавати
правової оцінки відповідності порядку
прийняття рішення вимогам Закону №
1160-IV.

Підсумовуючи викладене, суд керується
ст. 19 Конституції України, відповідно
до якої органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Цьому конституційному принципу
кореспондують положення ст.2 КАС
України, якими передбачено, що суб'єкти
владних повноважень при прийнятті
рішень, вчиненні дій або бездіяльності
мають діяти: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
також обґрунтовано; розсудливо;
пропорційно.

Обов'язок суб'єкта владних повноважень
діяти обґрунтовано означає, що він має
враховувати як обставини, на
обов'язковість яких прямо вказує закон,
так і інші обставини, що мають значення
у конкретній ситуації. Рішення суб'єкта
владних повноважень повинно
ґрунтуватись на оцінці усіх фактів та
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Прийняття рішення розсудливо
передбачає, що суб'єкт владних
повноважень прийняв його після
уважного вивчення всіх обставин і таке
рішення є найкращим способом
(варіантом) вирішення певного питання.

Рішення суб'єкта владних повноважень
можливо визнати таким, що відповідає
принципу пропорційності тоді, коли
воно прийняте з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення.
Пропорційність ґрунтується на тому, що
рішення суб'єкта владних повноважень
породжує правові наслідки як для особи,
стосовно якої воно приймається, так і
для держави, її органів, органів
місцевого самоврядування, а також може
впливати на права та інтереси інших
осіб. Ці інтереси та наслідки прийняття
рішення суб'єкт владних повноважень
повинен також враховувати.

Таким чином, принцип пропорційності
має на меті досягнення балансу між
публічним інтересом та індивідуальним
інтересом особи, а також між цілями та
засобами їх досягнення.

Суд погоджується із позицією позивача
про те, що оскаржене рішення
Новокаховської міської ради не
відповідає вимогам законодавства, у
зв'язку з чим вважає, що воно також
прийнято без дотримання наведених вище
принципів діяльності відповідача як
органу місцевого самоврядування.

Порядок розгляду справ щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади, Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування та інших
суб'єктів владних повноважень
регулюється ст.171 КАС України.

Згідно ч.8 ст.171 КАС України суд може
визнати нормативно-правовий акт
незаконним чи таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили,
повністю або в окремій його частині.

Відповідно до ч.11 ст.171 КАС України
резолютивна частина постанови суду про
визнання нормативно-правового акта
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили, і
про визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
позов є обґрунтованим і підлягає
задоволенню, а оскаржене прокурором
рішення має бути визнано нечинним і
скасоване, оскільки відповідачем
усупереч вимог ст.ст. 71, 72 КАС України не
доведено його відповідності правовим
актам вищої сили, якими є Земельний
кодекс України, Закони України "Про
місцеве самоврядування в Україні", "Про
оренду землі", "Про благоустрій
населених пунктів", "Про регулювання
містобудівної діяльності".

У зв'язку з цим на відповідача слід
також покласти обов'язок після
набрання постановою законної сили,
опублікувати резолютивну частину
постанови у виданні, в якому оскаржене
рішення було офіційно оприлюднено або
повинно було бути опубліковане.

Також суд надає оцінку доводам
позивача про поважність причин
пропуску строку на звернення до суду та
відповідача щодо відсутності таких
причин.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 99 КАС України,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду
суб'єкта владних повноважень
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня виникнення підстав,
що дають суб'єкту владних повноважень
право на пред'явлення передбачених
законом вимог.

З матеріалів справи видно, що оскаржене
прокурором рішення прийнято 16.02.2012р., а
позов подано до суду 03.03.2014р., тобто поза
межами установленого ст.99 КАС України
строку.

Однак судом встановлено, що про
наявність підстав для оскарження
рішення міськради від 16.02.2012р. №598
прокурор дізнався за наслідками
проведеної відповідно до постанови від
16.01.2014р. та за завданням Прокуратури
Херсонської області від 13.01.2014р.
№05/3-19вих-14-11окв прокурорської
перевірки та отримання 04.02.2014р. від
міської ради копій документів.

Відповідачем ці обставини не
спростовані належними і допустимими
доказами.

З огляду на викладене суд приходить до
висновку про те, позивачем не пропущено
установлений ст.99 КАС України строк для
звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167, 171 КАС України,
суд, -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати нечинним та скасувати рішення
Новокаховської міської ради
Херсонської області від 16 лютого 2012
року №598 "Про затвердження Порядку
оформлення договору користування
територією щодо розміщення та
обслуговування тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності в межах міста Нова Каховка".

Зобов'язати Новокаховську міську раду
Херсонської області після набрання
постановою законної сили, опублікувати
резолютивну частину постанови у
виданні, в якому рішення
Новокаховської міської ради
Херсонської області від 16 лютого 2012
року №598 "Про затвердження Порядку
оформлення договору користування
територією щодо розміщення та
обслуговування тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності в межах міста Нова Каховка"
було офіційно оприлюднено або повинно
було бути опубліковане.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення. В разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Пекний
А.С.

кат. 6.2.1