Справа № 826/3226/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 квітня 2014 року 12:00
№ 826/3226/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Амельохіна В.В., суддів: Аблова Є.В.,
Федорчука А.Б. при секретарі
Грабовському В.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 до третя
особаДержавної міграційної служби
України Головне управління в м. Києві
Державної міграційної служби
Українипроскасування рішення від
11.02.2014р. №44-14,за участю:

представника позивача - ОСОБА_2

представника від подача та третьої
особи - Салімський О.В.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 2 квітня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач)
звернувся з позовом до Державної
міграційної служби України (далі по
тексту - відповідач), третя особа -
Головне управління в м. Києві Державної
міграційної служби України про
визнання протиправним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10)
від 11.02.2014р. №44-14 про скасування у
зв'язку з повідомлення недостовірних
відомостей, що стали підставою для
надання статусу біженця, рішення
Державного комітету України у справах
національностей та релігій від 23.03.2011р.
№332-11 про надання статусу біженця
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржуване рішення від 11.02.2014р. №44-14
про скасування у зв'язку з повідомлення
недостовірних відомостей, що стали
підставою для надання статусу біженця,
рішення Державного комітету України у
справах національностей та релігій від
23.03.2011р. №332-11 про надання статусу
біженця громадянину Російської
Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
прийнято неправомірно, оскільки всі
підстави для отримання статусу біженця
були встановлені в судовому рішенні
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 27.10.2010р. у
справі №2а-11076/10/0470.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача та третьої
особи проти позову заперечив.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.10.2010р., яка набрала законної сили, по
справі №2а-11076/10/0470 за позовом ОСОБА_1,
позов задоволено. Визнано протиправним
та скасовано рішення Державного
комітету України у справах
національностей та релігій №2-10 від
21.07.2010р. про відмову в наданні статусу
біженця громадянину Російської
Федерації ОСОБА_1, дата народження
ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язано Державний
комітет України у справах
національностей та релігій надати
статус біженця громадянину Російської
Федерації ОСОБА_1, дата народження
ІНФОРМАЦІЯ_1.

23 березня 2011 року Державним
комітетом України у справах
національностей та релігій прийнято
рішення №332-11 про надання громадянину
Російської Федерації ОСОБА_1, дата
народження ІНФОРМАЦІЯ_1 статус біженця.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом до Державної
міграційної служби України
(правонаступник Державного комітету
України у справах національностей та
релігій) надійшов лист Генеральної
прокуратури України №14/2/1-34689-09 від
30.08.2013р., відповідно до якого було
ініційовано відносно позивача
процедуру, передбачену статтею 11
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (Втрата і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту).

5 березня 2014 року Головним
управлінням в м. Києві ДМС України
винесено повідомлення №8, яким
повідомлено позивача, що на підставі
рішення ДМС України від 11.02.2014р. №44-14
прийнято рішення про скасування
рішення Держкомнацрелігій України від
23.03.2011р. №332-11 про надання статусу
біженця громадянину Російської
Федерації ОСОБА_1 у зв'язку з
повідомленням ним недостовірних
відомостей, що стали підставою для
надання статусу біженця.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

З рішення ДМС України від 11.02.2014р.
№44-14 вбачається, що «….За результатами
проведених заходів Головним
управлінням підготовлено висновок про
відсутність підстав для втрати,
скасування чи позбавлення статусу
біженця громадянина ОСОБА_1 у зв'язку з
тим, що на даний час зберігаються умови,
які були встановлені постановою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду, і які стали
підставою для надання статусу біженця
ОСОБА_1

Водночас, ДМС України не
погоджується з твердженнями Головного
управління, викладеними у подані від
17.10.2013р. і на основі всебічного вивчення
та оцінки особової справи №33/09,
матеріалів наданих Генеральною
прокуратурою України, вважає за
доцільне прийняти рішення про
скасування ОСОБА_1 статусу біженця
виходячи із наступних обставин.

Як вбачається з матеріалів особової
справи ОСОБА_1 та мотивувальної частини
постанови Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.10.2010 вказаний громадянин є одними із
власників ТОВ «Холдинг машинобудівних
заводів», оскільки йому належить
частка в розмірі близько 40% статутного
фонду вказаного товариства. Ураховуючи
вказану обставину, та встановленням
факту здійснення тиску з боку
державних органів, ОСОБА_1 виділено в
соціальну групу «власників великих
підприємств, так званої бізнес еліти».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
наданих Генеральною прокуратурою
України, 29.12.2007 ОСОБА_1 звернувся із
заявою до директора ОСОБА_5 щодо
вирішення питання про виведення його
(ОСОБА_1) із складу учасників ТОВ
«Холдинг машинобудівних заводів» та
виплатою вартості належної йому частки
у майні товариства.

Ураховуючи вказану обставину, 09.02.2008
між гр. ОСОБА_1, як учасником товариства
та гр. ОСОБА_5 (директором) було укладено
договір про розрахунки у зв'язку з
виходом учасника товариства з
обмеженою відповідальністю.
Відповідно до положень договору гр.
ОСОБА_1, в оплату його дійсної частки в
товаристві, отримав відповідне майно у
вигляді акцій і часток у різних
компаніях, які належали ТОВ «Холдинг
машинобудівних заводів».

Наведені формулювання дають підстави
стверджувати, що під час звернення із
заявою про надання статусу біженця гр.
ОСОБА_1 повідомив недостовірні
відомості, оскільки дійсним учасником
вищевказаного товариства, він не був.
Виписки з єдиного державного реєстру
юридичних осіб, надані заявником і які
підтверджують його участь у товаристві
не можуть бути взяті ДМС України до
уваги, оскільки юридичним фактом, який
підтверджує те, що гр. ОСОБА_1 не є
учасником (акціонером) товариства, є
договір від 09.02.2008. Проаналізувавши
матеріали відповідних процесуальних
документів, підготовлених у рамках
кримінального провадження по справі
гр. ОСОБА_1 можна дійти висновку, що
однією з причин через яку не
проводилась реєстрація змін в єдиному
державному реєстрі юридичних осіб, у
зв'язку зі зміною складу учасників
товариства, є реалізація гр. ОСОБА_1
злочинного умислу пов'язаного із
здійсненням шахрайський дій.

З метою підсилення ступеню
обґрунтованості побоюванням заявником
надано копію протоколу загального
зібрання учасників ТОВ «Холдинг
машинобудівних заводів» від 18.01.2010р.,
який також підтверджує факт
перебування його у складі товариства.
Водночас, необхідно зауважити, що
вказане зібрання та прийнятті на ньому
рішення визнані нелегітимними у
судовому порядку (справа №А44-661/2010
https://rospravosudie.com/court-as-novgoiodbfcoi-obiasti-s/iudge-chepras
ov-a-v-s/act305734269/) у зв'язку з тим, що вони
були проведені з істотними порушеннями
положень Закону РФ «Про товариства з
обмеженою відповідальністю».

Що стосується володіння гр. ОСОБА_1
відповідними частками акцій в окремих
компаніях після його виходу з ТОВ
«Холдинг машинобудівних заводів» слід
зазначити, що відповідно до листа
корпорації «Сплав» від 21.06.2013р. ОСОБА_1,
як акціонер, ніколи не обмежувався та
не обмежується у
фінансово-господарській діяльності
ЗАТ «Корпорація Сплав» та інших
товариствах в яких він має відповідну
частку. Зокрема, у період з 2012 по 2013 pp.
гр. ОСОБА_1 через своїх представників
неодноразово звертався з позовними
заявами до судів різних інстанцій з
метою вирішення спорів пов'язаних з
його корпоративними правами. Значна
частина вказаних справ була вирішена
на користь вказаного громадянина. Так,
гр. ОСОБА_1, як учаснику зазначеного
суб'єкта господарювання, згідно з
рішенням Арбітражного суду
Новгородської області від 25.01.2013 було
виплачено проценти у розмірі 8 922 819,9
рублів за несвоєчасну виплату
дивідендів від діяльності корпорації.

Більш того, за інформацією
компетентних органів Російської
Федерації гр. ОСОБА_1 у 2012 році при
невстановлених обставинах передав
частину акцій іншій особі, тому в
теперішній час він володіє 70 акціями,
що складає 0,0038 % статутного капіталу
Товариства.

(https://rospravosudie.com/court-14-arbitrazhnyj-apellyacionnyj-sud-s/ju
dge-vinogradov-o-n-s/act-307644022/.)

Таким чином, факти переслідування гр.
ОСОБА_1 у зв'язку з його участю, як
акціонера, в господарських товариствах
ЗАТ «Корпорація Сплав» та інших
дочірніх підприємствах групи ТОВ
«Холдинг машинобудівних заводів» на
думку відповідача нічим не
підтверджуються.

У частині відсутності ефективного
захисту з боку державних органів
Російської Федерації, слід зазначити,
що твердження заявника також не
відповідають дійсності. Зокрема, з
матеріалів справи вбачається (с. 134-136
о/с) що у зв'язку з довготривалим
розглядом звернення гр. ОСОБА_1 від
06.06.2007 Прокуратурою Новгородської
області було організовано службову
перевірку по факту порушення
відповідними інстанціями
кримінально-процесуального
законодавства за заявою вказаного
громадянина та вирішено питання про
притягнення винних осіб до
дисциплінарної відповідальності. Крім
цього, звернення представників гр.
ОСОБА_1 з питань попереднього слідства
по кримінальних справах порушених
відносно підзахисного розглядалися в
установленому порядку (с. 144, 145 о/с).

Важливим є той факт, що за інформацією
компетентних органів Російської
Федерації гр. ОСОБА_1 до правоохоронних
органів а також до посадових осіб
органів виконавчої влади РФ з приводу
здійснення на нього тиску з метою
передачі ним своєї власності третім
особам не звертався».

Постановою від 27.10.2010 року
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду встановлено, що
ОСОБА_1 через приналежність до певної
соціальної групи - власників великих
підприємств Російської Федерації, так
званої бізнес-еліти, - зазнає
переслідувань з боку своєї держави в
особі вищих посадових осіб; метою
переслідувань позивача є намагання
примусити передати належні йому
корпоративні права на користь
державних чиновників Російської
Федерації, що здійснюють таке
переслідування.

Відповідно до статті 255 КАС
України постанова або ухвала суду, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для осіб, які беруть участь у справі,
для їхніх правонаступників, а також для
всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

На момент звернення позивача із заявою
про надання статусу біженця у лютому 2009
року, в момент отримання цього статусу
у березні 2011 року і до кінця 2011 року
ОСОБА_1 був одним із учасників ТОВ
«Холдинг машинобудівних заводів» та
мав у власності частку у розмірі 40%
статутного капіталу ТОВ «Холдинг
машинобудівних заводів», що
підтверджується виписками з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб, що
ведеться Федеральною податковою
службою Російської Федерації, від
07.02.2008 року, 21.08.2009 року, 25.11.2010 року,
20.09.2011 року.

Отже, юридичне оформлення виходу
ОСОБА_1 зі складу учасників ТОВ
«Холдинг машинобудівних заводів»
сталося наприкінці 2011 року.

Зі змісту постанови суду від 27.10.2010
року, також вбачається, що
переслідування ОСОБА_1 та здійснення на
нього тиску здійснювалось з метою
заволодіння контрольним пакетом
акціонерного товариства «Корпорація
«Сплав».

До кінця 2011 року ОСОБА_1 володів акціями
акціонерного товариства «Корпорація
«Сплав» та акціонерного товариства
«Контур» опосередковано - через участь
у ТОВ «Холдинг машинобудівних
заводів», якому належало 100% акцій
акціонерного товариства «Корпорації
«Сплав», та 99% акцій акціонерного
товариства «Контур».

Після виходу ОСОБА_1 зі складу
учасників ТОВ «Холдинг машинобудівних
заводів» в якості компенсації його
частки він отримав у власність близько
40 % акцій ЗАТ «Корпорація «Сплав» і 40%
акцій ВАТ «Контур». Через володіння
акціями ЗАТ «Корпорація «Сплав» ОСОБА_1
отримав в опосередковане володіння
акції ВАТ «Старорусприбор» і ЗАТ «ДС
Контролз».

Таким чином, ОСОБА_1 продовжував
володіння належним йому активом,
тільки до кінця 2011 року він володів 40%
частки у статутному капіталі ТОВ
«Холдинг машинобудівних заводів», а з
кінця 2011 року ОСОБА_1 став
безпосереднім власником акцій ЗАТ
«Корпорація «Сплав» і акцій ВАТ
«Контур» (які до цього були власністю
ТОВ «Холдинг машинобудівних заводів»).

Саме акції акціонерного товариства
«Корпорація «Сплав» і акції
акціонерного товариства «Контур» - є
«головним» активом, являють реальний
інтерес і мають реальну вартість.

Підтвердженням володіння ОСОБА_1
акціями ЗАТ «Корпорація «Сплав» і
акціями ВАТ «Контур», є виписка № CO
НОМЕР_1 від 26.03.2013 року, видана ВАТ «Банк
Уралсиб», та виписка № 500346 від 30.03.2012
року, видана ЗАТ «Єдиний реєстратор».

Отже, після виходу ОСОБА_1 зі складу
учасників ТОВ «Холдинг машинобудівних
заводів», він не припинив свого
перебування у соціальній групі -
власників великих підприємств
Російської Федерації.

Таким чином, твердження відповідача
про повідомлення ОСОБА_1 неправдивої
інформації за якої останнього було
віднесено до соціальної групи -
власників великих підприємств
Російської Федерації, спростовуються
наведеними вище обставинами.

Відповідачем зазначено, що за
інформацією компетентних органів
Російської федерації ОСОБА_1 у 2012 році
при невстановлених обставинах передав
частину своїх акцій іншій особі.

29.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6
укладено договір дарування акцій ЗАТ
«Корпорація «Сплав», а 02.04.2012 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір
дарування акцій ВАТ «Контур».

15.12.2012 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 укладено
Угоду про обмеження права власності на
акції від 15.12.2012 року.

Юридичне оформлення переходу права
власності ОСОБА_6 на акції завершилось
у 2013 році.

Проаналізувавши зміст договорів
дарування акцій та угоди про обмеження
права власності на акції від 15.12.2012
року, вбачається, що фактично ОСОБА_1 не
припинив свого права на управління
акціями ЗАТ «Корпорація «Сплав» і
акціями ВАТ «Контур», саме ОСОБА_1 є
вигодонабувачем від володіння ОСОБА_6
прийнятими у дар акціями зазначених
товариств.

В письмових поясненнях
представник позивача зазначив, що
такого судового рішення, як рішення
Арбітражного суду Новгородської
області від 25.01.2013р. на яке посилається
відповідач у заперечення не існує.

Відповідачем не надано його копії
до суду.

Крім того, в оскаржуваному
рішенні відповідачем зазначено, що
позивач не звертався до правоохоронних
органів, а також до посадових осіб
органів виконавчої влади Російської
Федерації з приводу тиску на нього з
метою передачі ним своєї власності
третім особам.

Проте, дані пояснення не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
справи.

Так, позивачем до матеріалів
даної справи та до матеріалів справи
№2а-11076/10/0470 були додану докази його
звернень до правоохоронних органів
Російської Федерації, які залишені без
реагування та вжиття заходів.

У постанові від 27.10.2010 року
Дніпропетровським окружним
адміністративним судом було надано
належну оцінку тій обставині, що ще
28.05.2007 року ОСОБА_1 подав заяву
прокурору Новгородської області
Бажутову С.А. Підставою для звернення з
заявою був ряд телефонних дзвінків
ОСОБА_1 з погрозами, що у нього, при
випадковому обшуку, можуть знайти
зброю або наркотики, у результаті чого
він буде більш поступливим в питанні
належних йому активів, тощо.

Представник позивача пояснив, що на час
розгляду справи Дніпропетровським
окружним адміністративним судом у
жовтні 2010 року (як і на сьогоднішній
день) на таку заяву немає ніякої
реакції по суті з боку правоохоронних
органів. Позивач отримував лише
повідомлення та відписки про те, що
його заяву передано з одного органу до
іншого.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 під час
звернення до органу міграційної служби
у 2009 році не повідомив інформацію про
факт його засудження 06.08.1999 року
Новгородським міським судом до 2 років
позбавлення волі умовно за статтею 112
(умисне заподіяння шкоди здоров'ю
середньої тяжкості), частиною 2 статті
213 Кримінального кодексу Російської
Федерації (хуліганство, вчинене за
попередньою змовою групою осіб або
організованою групою, пов'язане з
опором представникові влади або іншій
особі, виконуючій обов'язки з охорони
громадського порядку), що за
переконанням відповідача, призвело до
неможливості повноцінного аналізу
вказаного елементу справи.

Згідно вироку Новгородського міського
суду Новгородської області від 06.08.1999
року (який набрав законної сили та на
який посилається відповідач),
засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8

З цього ж вироку вбачається, що
стосовно ОСОБА_1 в ході попереднього
слідства кримінальна справа була
припинена.

Відповідно до частини шостої
статті 11 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" рішення про
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
скасовується, якщо вона повідомила
недостовірні відомості, пред'явила
фальшиві документи, що стали підставою
для визнання особи біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини
чотирнадцятої статті 11 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
на основі всебічного вивчення і оцінки
документів та матеріалів центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, приймає рішення
про втрату або позбавлення статусу
біженця або додаткового захисту, а
також про скасування рішення про
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, чи про
відсутність підстав для втрати чи
позбавлення статусу біженця або
додаткового захисту чи скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до частини другої ст. 12
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» рішення, що
приймаються центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, щодо визнання
іноземця або особи без громадянства
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також рішення
про втрату чи позбавлення статусу
біженця або додаткового захисту, про
скасування рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку та в установлені цим Законом
строки до суду.

Таким чином, висновки Державної
міграційної служби України про
повідомлення ОСОБА_1 неправдивої
інформації при зверненні та отриманні
статусу біженця - не знайшли свого
підтвердження; відомості, повідомлені
ОСОБА_1 при наданні статусу біженця, є
достовірними, були перевірені
Дніпропетровським окружним
адміністративним судом при розгляді
справи №2а-11076/10/0470 та прийнятті
постанови від 27.10.2010 року.

Рішення Дніпропетровського окружного
адміністративного суду, на підставі
якого позивач отримав статус біженця,
відповідачем не оскаржувалось.

Факти, на підставі яких позивача
позбавили статусу біженця в судовому
засіданні не підтвердились, отже,
рішення від 11.02.2014р. №44-14 є протиправним
та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності винесених ним
спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини першої статті 69
КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

На підставі вищевикладеного суд
приходить до висновку, про
неправомірність скасування Державною
міграційною службою України у зв'язку з
повідомлення недостовірних
відомостей, що стали підставою для
надання статусу біженця, рішення
Державного комітету України у справах
національностей та релігій від 23.03.2011р.
№332-11 про надання статусу біженця
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10)
від 11.02.2014р. №44-14 про скасування у
зв'язку з повідомлення недостовірних
відомостей, що стали підставою для
надання статусу біженця, рішення
Державного комітету України у справах
національностей та релігій від 23.03.2011р.
№332-11 про надання статусу біженця
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
07.04.2014р.

Головуючий суддя
В.В. Амельохін

Судді:
Є.В. Аблов

А.Б. Федорчук