Справа № 2а-16667/12/2670
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
м. Київ К/800/37768/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Костенко М. І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва Державної податкової служби

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 20.06.2013 р.

у справі № 2а-16667/12/2670

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Іста-Сітал»

до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 р. Приватне акціонерне
товариство «Іста-Сітал» (далі - позивач,
ПАТ «Іста-Сітал») звернулось до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва Державної податкової
служби (далі - відповідач, ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва ДПС) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01.04.2013 р. у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20.06.2013 р.
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01.04.2013 р. скасовано
та прийнято нову постанову, якою
адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20.06.2013 р. і залишити в силі постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 01.04.2013 р.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі наказу ДПІ
у Солом'янському районі м. Києва ДПС від
17.05.2012 р. № 609, проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ПАТ
«Іста-Сітал» з питань правильності
нарахування та повноти сплати до
державного бюджету податку на додану
вартість при взаємовідносинах з ТОВ
«Сантель» за період з 01.01.2009 р. по 30.06.2009
р., за результатами якої складено акт
від 08.06.2012 р. № 4166/22-2/23510212 та встановлено
позивачем порушення вимог пп. 5.3.9, п. 5.3.
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що призвело до
заниження податкового зобов'язання з
податку на прибуток за 1 квартал 2009 р. та
1 півріччя 2009 р. на загальну суму 687 333
грн. та пп. 7.2.3, пп. 7.2.6, п. 7.2., пп. 7.4.5, п. 7.4,
ст. 7 Закону України « Про податок на
додану вартість», що призвело до
заниження податкового зобов'язання з
податку на додану вартість за період з
01.01.2009 р. по 30.06.2009 р. на загальну суму 549
866 грн.

На підставі зазначеного акту
відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення від 26.06.2012 р. №
. та № .

Не погоджуючись із винесеними
податковими повідомленнями рішеннями,
позивач оскаржив їх до Державної
податкової служби в м. Києві.

Рішенням про результати розгляду
первинної скарги від 17.09.2012 р. № 5792/10/12-114
Державна податкова служба у м. Києві
первинну скаргу позивача задовольнила
частково, скасувала податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва від
26.06.2012 р. № в частині 500 060 грн.
податку на додану вартість та 125 015 грн.
штрафних (фінансових) санкцій (всього
на суму - 625 075 грн.), в іншій частині
податкові повідомлення-рішення
залишила без змін, а первинну скаргу
позивача - без задоволення.

Відповідачем на виконання рішення
Державної податкової служби у м. Києві
від 17.09.2012 р. № 5792/10/12-114 про результати
розгляду первинної скарги, винесено
нове податкове повідомлення-рішення
від 04.10.2012 р. № про визначення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 62 258
грн. у тому числі за основними платежем
- 49 806 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 12 452 грн.

Не погоджуючись з рішенням Державної
податкової служби у м. Києві в частині
відмови у задоволенні первинної
скарги, позивач звернувся до Державної
податкової служби України із повторною
скаргою за № 25/09-12 про їх скасування.

Рішенням Державної податкової служби
України від 23.11.2012 р. № 5867/0/61-12/10-2115
повторна скарга позивача залишена без
задоволення, а податкові
повідомлення-рішення з урахуванням
рішення Державної податкової
адміністрації у м. Києві від 17.09.2012 р. №
5792/10/12-114, прийнятого за розглядом
первинної скарги - без змін.

Скасовуючи постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01.04.2013 р. та задовольняючи
адміністративний позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що прийняті податкові
повідомлення-рішення є безпідставними
та таким що не відповідають вимогам
чинного законодавства України,
оскільки позивачем надано усі копії
документів, що стали підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку, здійснюваних
як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачені правилами ведення
податкового обліку.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом першим пункту 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Згідно із пунктом 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит, згідно
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» вважається: дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно із підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
догану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що податкова
накладна повинна містити: порядковий
номер, дату виписки, назву юридичної
особи, податковий номер,
місцезнаходження юридичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, опис (номенклатуру)
товарів (робіт) та їх обсяг та ціну
поставки.

Згідно із підпунктом 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200
Податкового кодексу України, сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми податкового законодавства
України, судами попередніх інстанцій
вірно зазначено про існування
декількох підстав для формування
податкового кредиту, а саме: наявність
у платника податку - покупця належно
оформленої податкової накладної,
фактична сплата грошових коштів
контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника податку на
додану вартість виникає право на
податковий кредит.

Крім того, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено з ТОВ «Сантель» договори
купівлі-продажу монтажних послуг № 090105
від 05.01.2009 р., № 110111 від 11.01.2010 р., № 110104
від 01.04.2011 р., відповідно до яких ТОВ
«Сантель» зобов'язалось виконати
монтаж кабельних мереж та обладнання
охоронної сигналізації, пожежної
сигналізації, відео спостереження,
контролю доступу, проектування систем
пожежогасіння, систем оповіщення та
управління евакуацією людей при
пожежі, монтаж та технічне
обслуговування систем пожежогасіння,
монтаж та технічне обслуговування
систем оповіщення та управління
евакуацією людей при пожежі, а ПАТ
«Іста-Сітал» прийняти та оплатити ці
роботи.

В матеріалах справи наявні первинні
документи (їх копії), які підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій між позивачем та вказаним
контрагентом, а саме: договори, довідки
про вартість виконаних робіт,
податкові накладні, акти прийняття
виконаних робіт.

Зазначені документи складені за
результатами проведених операцій та з
дотриманням вимог статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», статті
44, статті 201 Податкового кодексу
України і містять у собі відомості щодо
змісту та обсягу проведених операцій,
які узгоджуються між собою.

Таким чином, фактичні обставини
об'єктивно засвідчують правомірність
нарахування податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності вищевказаних господарських
операцій, є твердження податкового
органу про неможливість реального
виконання укладених позивачем з ТОВ
«Сантель» договорів через
відсутність у останнього необхідних
умов для ведення господарської
діяльності, посилаючись при цьому на
дані акту податкової перевірки
вказаного контрагента позивача.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності у
контрагентів основних фондів,
кваліфікованого персоналу тощо. В разі
порушення контрагентом податкової
дисципліни відповідальність та
негативні наслідки мають настати саме
для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Таким чином, висновки податкового
органу про вчинення платником податків
порушень податкового законодавства,
щодо неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з вказаним
контрагентом за період, що перевірявся,
мають характер припущень та є
необґрунтованими, а відтак, не можуть
бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
матеріалами справи.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Виходячи з вищевикладеного та
встановлених обставин справи, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції про
обґрунтованість вимог позивача.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтоване
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для
справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
м.Києва Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20.06.2013 р. у справі №2а-16667/12/2670
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко З
оригіналом згідно