Справа № 2а/1503/80/2012
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2014 р. Справа № 2а/1503/80/2012

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Наумчак Л.І. Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів -
Крусяна А.В.

-
Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області на постанову
Балтського районного суду Одеської
області від 24 лютого 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області про
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату підвищеної на 150% мінімальної
пенсії за віком відповідно до ч.3 ст.15
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту»,

ВСТАНОВИВ :

26 січня 2012 року позивачка звернулася до
суду з адміністративним позовом, в
якому просить визнати неправомірними
дії відповідача та зобов'язати
здійснити перерахунок та виплату
підвищення до пенсії вдові інваліда
війни у вигляді надбавки до пенсії в
розмірі 150% мінімальної пенсії за віком
у відповідності до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» із змінами і
доповненнями від 23.11.1995 року № 458/95 BP за
період з 01.01.2007 року по 18.06.2011 року,
відновити пропущений строк для
звернення до суду, допустити негайне
виконання постанови, розглянути справу
в порядку скороченого провадження,
звільнити її від сплати судових витрат
згідно ст. 4 Декрету КМУ від 21.01.1993 року
«Про державне мито», в зв'язку з
незадовільним станом здоров'я та
похилим віком розглянути справу без її
участі.

В позовній заяві позивачка посилається
на те, що відповідно до Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» із змінами і
доповненнями від 23.11.1995 року № 458/95 BP, є
вдовою інваліда війни. Згідно зі
статтею 15 вказаного Закону з 01 січня 2007
року їй повинно виплачуватись
підвищення до пенсії у розмірі 150%
мінімальної пенсії за віком. Але
протягом 2007 року таке підвищення не
виплачувалося взагалі, а починаючи з 01
січня 2008 року по теперішній час
виплачується у неповному обсязі.

Про порушення своїх прав вона
дізналася 23.12.2011 року.

Відповідач - управління Пенсійного
фонду України в Балтському районі
Одеської області заперечує проти
позову та просить відмовити в його
задоволенні, посилаючись на те, що
позивачу проводилися зазначені
виплати у розмірах, визначених ч.3 ст.15
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» - учасникам
війни,нагородженими орденами і
медалями колишнього СРСР за
самовіддану працю і бездоганну
військову службу в тилу в роки Великої
Вітчизняної війни, пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
підвищується на 15% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, іншим учасникам війни -
на 10% прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність.

Справа була розглянута за відсутності
сторін в порядку скороченого
провадження.

Постановою Балтського районного суду
Одеської області від 24 лютого 2012 року
адміністративний позов задоволено в
повному обсязі. Визнано неправомірною
відмову управління Пенсійного фонду
України в Балтському районі Одеської
області в перерахунку та виплаті
ОСОБА_2 щомісячного довічного
грошового утримання, як вдові інваліда
війни, відповідно до ч.3 ст.15 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» із
змінами і доповненнями від 23.11.1995 року
№ 458/95 ВР в розмірі 150% мінімальної
пенсії за віком. Зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області провести
перерахунок та виплату ОСОБА_2 раніше
призначеної пенсії на 150% мінімальної
пенсії за віком, як вдові інваліда
війни, відповідно до положень ч.3 ст.15
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії та їх соціального
захисту» із змінами і доповненнями від
23.11.1995 року № 458/95 ВР та перерахувати
вищевказане підвищення виходячи із
прожиткового мінімуму, затвердженого
Законом України «Про прожитковий
мінімум», згідно ст.ст. 28, 42, 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» із
змінами і доповненнями від 23.12.2004 року
№ 2291-15 встановленої ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з
урахуванням встановленого
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
та зробити перерахунок і виплату
виниклої заборгованості з урахуванням
сплачених сум, починаючи з 01.07.2006 року
по 18.06.2011 року.

Не погодившись з таким рішенням
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою на зазначену постанову.
Апелянт просить скасувати оскаржену
постанову та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт вказує на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права.

Відповідно до вимог пп. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції
розглянув справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами та на основі наявних
доказів.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Як було встановлено судом першої
інстанції, позивачка є вдовою інваліда
війни, що підтверджується посвідченням
серії НОМЕР_1, виданим 01.02.2011 року
управлінням праці та соціального
захисту населення Балтської районної
державної адміністрації Одеської
області (а.с. 8).

15.12.2011 року позивачка звернулася до
управління Пенсійного фонду України в
Балтському районі Одеської області з
проханням провести їй перерахунок та
виплату пенсії з підвищенням її на 150% з
врахуванням розміру мінімальної
пенсії за віком, як вдові інваліда
війни, але їй відмовлено у задоволенні
заявлених вимог, з приводу чого
позивачка змушена звернутися до суду з
позовом.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність задоволення
позову в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України,
до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Колегія суддів вважає помилковим
висновок суду першої інстанції про те,
що суми пенсії, не одержані своєчасно з
вини органу, що призначає або виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком, виходячи з
наступного.

Так, згідно до вимог ст. 87 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
від 05 листопада 1991 року встановлено
такі строки виплати пенсій за минулий
час: нараховані суми пенсії, не
затребувані пенсіонером своєчасно,
виплачуються за минулий час не більш як
за 3 роки перед зверненням за
одержанням пенсії; суми пенсії, не
одержані своєчасно з вини органу, що
призначає або виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

На сьогодні також діє Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09 липня 2003
року, який набрав чинності з 01 січня 2004
року.

Згідно до вимог ч.2 ст.46 цього Закону
(виплата пенсій за минулий час) -
нараховані суми пенсії, не отримані з
вини органу, що призначає і виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком із
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

Вказана норма говорить про те, що
тільки до нарахованих сум пенсій
застосовуються такі правила, тобто
по-іншому регулює зазначене питання
ніж ч.2 ст. 87 Закону «Про пенсійне
забезпечення».

У п.16 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
зазначено, що до приведення
законодавства України у відповідність
із цим законом закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Оскільки Закон України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» прийнятий пізніше, ніж
Закон України «Про пенсійне
забезпечення», то він має над ним
пріоритет.

Тому, в цьому випадку, застосовуються
положення ст.46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», за якими виплачується за
минулий час лише нарахована пенсія.

Отже, щодо не нарахованих пенсій
ніякими нормативно-правовими актами,
крім КАС України, не визначено строк
звернення до суду.

З огляду на викладене, під час
вирішення питання щодо дотримання
строку звернення до адміністративного
суду в даних правовідносинах
застосовується загальний
шестимісячний строк звернення до суду
та наслідки пропущення цього строку (ч.2
ст.99, ч.1 ст.100 КАС України).

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.99 КАС
України - адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду встановленого
цим Кодексом або іншими Законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до вимог ст.100 КАС України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
залишення без розгляду
адміністративного позову, поданий
після закінчення строків, установлених
законом, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про те, що за період з 01 липня
2006 року по 18 червня 2011 року позивачці
мали провести перерахунок та виплату
пенсії, як вдові інваліда війни,
виплату заборгованості є помилковими.

Як встановлено матеріалами справи,
позивачка звернулася за захистом
порушеного відповідачем права на
перерахунок підвищення до пенсії як
вдові інваліда війни за період з 01
липня 2006 року лише у січні 2012 року. При
цьому протягом 2006-2011 років ОСОБА_2
щомісяця отримувала пенсію, а тому
повинна була дізнатись про порушення
свого права саме у цей період.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції знаходить обґрунтованими
доводи апелянта щодо відсутності
підстав для поновлення позивачці
строку звернення до суду з
відповідними позовними вимогами за
період з 01 липня 2006 року по 25 липня 2011
року.

На підставі наведених вище положень
процесуального закону, із врахуванням
викладеного вище висновку щодо
безпідставного поновлення судом
першої інстанції позивачу строку для
звернення з позовом до суду,
апеляційний суд приходить до висновку
про необхідність залишення без
розгляду позовних вимог, заявлених з
пропущенням шестимісячного строку
звернення до суду, тобто за період з 01
липня 2006 року по 25 липня 2011 року
включно.

Згідно до вимог ст.ст. 99,100 КАС України,
права позивачки підлягають захисту
починаючи з 26 липня 2011 року.

Стосовно задоволення судом першої
інстанції позовних вимог в іншій
частині, колегія суддів зазначає
наступне.

Основні положення щодо правового
статусу ветеранів війни, у тому числі
питання щодо надання їм пільг, переваг
та соціальних гарантій, визначаються
Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Згідно попередньої редакції ст.15
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» від 31.03.2005 року, що діяла до
05.10.2005 року, членам сімей, зазначеним у
пункті 1 статті 10 цього Закону, а також
дружинам (чоловікам) померлих
інвалідів Великої Вітчизняної війни,
які не одружились вдруге, пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються на 150 процентів
мінімальної пенсії за віком. Дружинам
(чоловікам) померлих учасників війни і
бойових дій, партизанів і підпільників,
визнаних за життя інвалідами від
загального захворювання, трудового
каліцтва та з інших причин, які не
одружилися вдруге, пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються на 50 процентів
мінімальної пенсії за віком.

В подальшому, відповідно до вимог п.5
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» від 05 жовтня 2005 року, ч.4 ст.15
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» викладено в такій редакції:
«Членам сімей, зазначеним у пункті 1
статті 10 цього Закону, а також дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів Великої
Вітчизняної війни, які не одружилися
вдруге, пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 25
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.
Дружинам (чоловікам) померлих
учасників війни і бойових дій,
партизанів і підпільників, визнаних за
життя інвалідами від загального
захворювання, трудового каліцтва та з
інших причин, які не одружилися вдруге,
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 10 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність».

Згідно до вимог п.1 Прикінцевих
положень цього Закону («Про внесення
змін до Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту») - цей Закон
набрав чинності з 01 січня 2006 року, крім
пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 01
липня 2006 року, та пункту 4, який набрав
чинності з 01 січня 2007 року.

Вказані норми Закону не визнані
неконституційними.

Відповідно до вимог ст.5 КАС України,
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Таким чином, з 01 липня 2006 року дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів Великої
Вітчизняної війни, які не одружилися
вдруге, пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 25%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, а не на 150%
мінімальної пенсії за віком, як
зазначає позивачка, що також помилково
не було встановлено судом першої
інстанції.

Як углядається з листа управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області від 23.12.2011 року
№ 5730/П3, позивачка отримує
вищезазначене підвищення (а.с. 10).

Колегія суддів вважає, що відповідач
при розрахунку розміру пенсії
позивачеві з 01 липня 2006 року діяв в
рамках закону.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про
необґрунтованість частини позовних
вимог, яка заявлена в межах строку
звернення до суду, та необхідність
відмови в її задоволенні, а також,
необхідність залишення без розгляду
частини позовних вимог, яка заявлена з
пропущенням шестимісячного строку
звернення до суду.

Колегія суддів приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_2 за період з 01
липня 2006 року по 25 липня 2011 року
необхідно залишити без розгляду, а в
задоволенні решти позовних вимог слід
відмовити.

Таким чином, колегія суддів доходить до
висновку про те, що судом першої
інстанції порушено норми
процесуального та матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а тому ухвалене судове рішення
на підставі п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України
підлягає скасуванню з ухваленням нової
постанови про відмову в задоволенні
частини позовних вимог, яка заявлена в
межах строку звернення до суду, та
залишенням без розгляду частини
позовних вимог, яка заявлена з
пропущенням строку звернення до суду.

Згідно положень ч. 10 ст. 1832 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції по такій справі
є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 183-2; 195; 197; 198; 202; 203; 205; 207;
254 КАС України, суд апеляційної
інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області задовольнити
частково.

Постанову Балтського районного суду
Одеської області від 24 лютого 2012 року -
скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Балтському районі Одеської області про
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату підвищеної на 150% мінімальної
пенсії за віком відповідно до ч.3 ст.15
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» за період з 01 липня 2006 року по
25 липня 2011 року - залишити без розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної з моменту її постановлення, є
остаточною та касаційному оскарженню
не підлягає.

Головуючий:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян

Суддя:
О.І. Шляхтицький