Справа № 810/5979/13-а
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Леонтович
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Шурка О.І.,

суддів
Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі
Зубрицький Д.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, без фіксування його за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41
КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 13 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 13 листопада
2013 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є на його
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, податковим органом було
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 щодо
правильності обчислення та
своєчасності внесення до бюджету сум
податку на додану вартість.

За результатами перевірки оформлено
акт від 10.09.2013 року №1032/1702/НОМЕР_1, яким
встановлено порушення вимог п. 181.1 ст. 181
Податкового кодексу України, оскільки
позивач всупереч перевищення
граничної суми операцій з постачання
товарів/послуг не зареєструвалась у
встановленому порядку як платник
податку на додану вартість, п. 187.1. ст.. 187
Податкового кодексу України в
результаті чого позивачем занижено
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 74277,80 грн.

На підставі висновків викладених в
акті перевірки податковим органом було
прийняте податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від
15.10.2013 року №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 93633,75 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
податкового органу, позивач звернувся
із адміністративним позовом до суду, в
якому просив визнати нечинними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до первинних
документів наданих позивачем, останній
у договорах зберігання та актах
прийому-передачі зазначений фактично
як зберігач майна, а отже, зазначені
операції позивача не підпадають під
дію п. 196.1.2. п. 196.1 ст. 196 Податкового
кодексу України, а їх оподаткування
повинно здійснюватися на загальних
підставах, та як наслідок, позивач не
підлягає звільненню від обов'язку
нараховувати та сплачувати суми
податку на додану вартість.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини регулюються
Податковим кодексом України, який
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Відповідно до ст.. 36 Податкового
кодексу України, податковим обов'язком
визнається обов'язок платника податку
обчислити, задекларувати та/або
сплатити суму податку та збору в
порядку і строки, визначені цим
Кодексом, законами з питань митної
справи. Податковий обов'язок виникає у
платника за кожним податком та збором.

Згідно приписів п. 37.2 ст. 37 Податкового
кодексу України податковий обов'язок
виникає у платника податку з моменту
настання обставин, з якими цей Кодекс
та закони з питань митної справи
пов'язує сплату ним податку. Виконанням
податкового обов'язку визнається
сплата в повному обсязі платником
відповідних сум податкових зобов'язань
у встановлений податковим
законодавством строк (пункт 38.1. статті
38 ПК України)

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість є операції платників податку
з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до ст..
186 цього Кодексу, у тому числі операції
з передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст.. 186 цього
Кодексу.

В силу положень п. 181.1. ст.. 181
Податкового кодексу України у разі
якщо загальна сума від здійснення
операцій з постачання товарів/послуг,
що підлягають оподаткуванню згідно з
цим розділом, у тому числі з
використанням локальної або
глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку у
контролюючому органі за своїм
місцезнаходженням (місцем проживання)
з дотриманням вимог, передбачених ст..
183 цього Кодексу, крім особи, яка є
платником єдиного податку.

Пунктом 183.10. ст.. 183 Податкового кодексу
України встановлено, що будь-яка особа,
яка підлягає обов'язковій реєстрації
як платник податку, і у випадках та в
порядку, передбачених цією статтею, не
подала до контролюючого органу
реєстраційну заяву, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість став висновок відповідача про
те, що позивач у період з 01.01.2011 року по
31.08.2011 року здійснив операцій з
постачання товарів/послуг, що
підлягають оподаткуванню податком на
додану вартість на суму 384354,65 грн. (без
ПДВ), а отже був зобов'язаний
зареєструватись та сплачувати ПДВ на
загальних підставах.

Однак, апелянт наголошує на тому, що
послуги, які він надає, не є об'єктом
оподаткування, а тому він не мав
реєструватись та сплачувати ПДВ.

Отже, вирішуючи питання про
правомірність спірного податкового
повідомлення-рішення колегія суддів
вважає за необхідне встановити чи
підлягають оподаткуванню податком на
додану вартість операції з постачання
послуг позивача.

Як вбачається з матеріалів справи,
основним видом господарської
діяльності позивача за є складське
господарство (63.12.0), про що свідчить
довідка №3127/11 Головного управління
статистики у Київській області.

Судом першої інстанції було досліджено
ряд однорідних за своїм змістом угод,
укладених між позивачем та іншими
суб'єктами господарювання, відповідно
до яких Поклажодавець передає, а
позивач (зберігач) приймає на
відповідальне зберігання майно,
забезпечує повне зберігання майна, а
після закінчення зберігання повертає
Поклажедавцю те саме майно.

На підтвердження виконання зобов'язань
за вказаними договорами виписані акти
прийому-передачі майна у відповідальне
зберігання.

З аналізу змісту наданих договорів та
первинних документів вбачається, що
позивач здійснює господарську
діяльність, метою якої є надання послуг
по збереженню майна, позивач не
здійснює операцій з передачі майна у
схов, концесію або лізинг (оренду).

Вичерпний перелік операцій що не є
об'єктом оподаткування або звільненні
від оподаткування податком на додану
вартість встановлено ст.ст. 196 та 197
Податкового кодексу України, проте
зазначені норми не звільняють операції
зі приймання майна на зберігання від
оподаткування податком на додану
вартість.

Відповідно до пункту 185.1 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку з постачання послуг,
місце постачання яких розташоване на
митній території України.

Оскільки позивачем було перевищено
суму граничного розміру від операцій з
постачання послуг у позивача виник
обов'язок зареєструватись як платник
податку на додану вартість в порядку
ст.. 183 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 196.1.2. п. 196.1 ст. 196
Податкового кодексу України не є
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість, зокрема, операції з
передачі майна у схов (відповідальне
зберігання), у концесію, а також у
лізинг (оренду), крім передачі у
фінансовий лізинг.

Відповідальне зберігання відповідно
до п.п. 14.1.32. п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України - це господарська
операція, що здійснюється платником
податків і передбачає передачу згідно
з договорами схову матеріальних
цінностей на зберігання іншій фізичній
чи юридичній особі без права
використання у господарському обороті
такої особи з подальшим поверненням
таких матеріальних цінностей платнику
податків без зміни якісних або
кількісних характеристик.

Водночас, відповідно до первинних
документів наданих позивачем, у
договорах зберігання та актах
прийому-передачі є зберігачем майна.
Отже зазначені операції позивача не
підпадають під дію п.п. 196.1.2. п. 196.1 ст. 196
Податкового кодексу України, а їх
оподаткування здійснюється на
загальних підставах.

Таким чином, позивач не звільняється
від обов'язку нараховувати та
сплачувати суми податку на додану
вартість, що було вірно встановлено
судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції дав
належну оцінку всім обставинам справи
та вірно застосував законодавство, що
регулює ці правовідносини. Доводи
апеляційної скарги спростовуються
встановленими судом першої інстанції
обставинами, наявними в матеріалах
справи доказами та нормами права,
зазначеними в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення суду.

Тому, колегія суддів вирішила згідно
ст. 200 КАС України залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, з урахуванням того, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206
КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 13
листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя
Шурко О.І.

Судді:
Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.