Справа № 212/2а-12883/11
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/8574/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього
А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Департаменту праці і соціального
захисту населення Вінницької міської
ради про визнання дій неправомірними
та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Департаменту праці і
соціального захисту населення
Вінницької міської ради про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії.

Постановою Вінницького міського суду
Вінницької області від 30 жовтня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії Департаменту праці
і соціального захисту населення
Вінницької міської ради щодо невиплати
ОСОБА_3 одноразової грошової
компенсації, передбаченої статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та зобов'язано Департамент
праці і соціального захисту населення
Вінницької міської ради виплатити
ОСОБА_2 одноразову грошову компенсацію
як інваліду ІІ групи І категорії,
передбачену положеннями статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі встановленому
постановою Кабінету Міністрів України
№836 від 26.07.1996 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22 січня 2014
року скасовано постанову Вінницького
міського суду Вінницької області від
30 жовтня 2013 року та прийнято нову
постанову про відмову в задоволенні
позову.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
просить, рішення суду апеляційної
інстанцій скасувати, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді -
доповідача, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає, оскільки рішення суду
апеляційної інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
для зміни чи скасування судового
рішення.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІ
групи, що підтверджується посвідченням
серії НОМЕР_1 і довідкою МСЕ серії 2-18 АВ
№ 066929 та особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи І
категорії, що підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_2 від 4 квітня
2003 року.

В березні 2011 року позивач звернувся до
Головного управління праці та
соціального захисту населення
Вінницької міської ради із заявою, в
якій просив виплатити йому одноразову
грошову компенсацію в порядку статтею
48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», проте отримав відмову у
виплаті зазначених коштів з огляду на
те, що своє право на одну з виплат,
передбачених чинним законодавством
він отримав.

Не погоджуючись із зазначеними діями
відповідача, ОСОБА_3 звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
одержання позивачем страхового
відшкодування від НАСК «Оранта» згідно
Закону України «Про міліцію» не є
перешкодою для одержання одноразової
компенсації учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, оскільки
страхове відшкодування не є видом
державного пенсійного забезпечення
або видом соціальної допомоги чи
компенсації.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та приймаючи нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що підстави для
нарахування та виплати одноразової
компенсації відповідно до статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
з огляду на наступне.

За загальними правилами пенсійного та
соціального законодавства у випадку,
коли особа має право на різні види
державного пенсійного забезпечення чи
на інші соціальні виплати з різних
підстав, то призначається, надається
одна з них за вибором особи. Зазначене
правило визначено, зокрема, частиною 5
статті 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин, яка
передбачає, що у разі виникнення права
на щорічну допомогу з різних підстав,
передбачених частиною 4 цієї статті,
надається одна з них за вибором особи.

Відповідно до положень частини 2 статті
59 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" військовослужбовцям
пенсії по інвалідності, а членам їх
сімей пенсії у зв'язку з втратою
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи за їх бажанням можуть
призначатися на умовах і в порядку,
визначених законодавством України для
осіб, які стали інвалідами внаслідок
поранення, контузії чи каліцтва, що їх
вони дістали при виконанні обов'язків
військової служби (службових
обов'язків) або відповідно до статті 54
цього Закону.

Статтею 10 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV
встановлено, що особі, яка має
одночасно право на різні види пенсії
(за віком, по інвалідності, у зв'язку з
втратою годувальника), призначається
один із цих видів пенсії за її вибором.
Особі, яка має право на довічну пенсію,
призначається один з видів довічної
пенсії за її вибором.

У даному випадку позивач, як учасник
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, який став
інвалідом внаслідок Чорнобильської
катастрофи, має право на отримання
одноразової компенсації відповідно до
положень статті 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Одночасно позивач, як працівник
міліції, має право на отримання
одноразової допомоги на підставі
статті 23 Закону України "Про міліцію".

Право вибору виплати одноразової
компенсації відповідно до положень
статті 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" чи одноразової допомоги на
підставі статті 23 Закону України "Про
міліцію" належить позивачу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Закону
України «Про міліцію» (в редакції,
чинній до 01.01.2007 на час встановлення
позивачеві групи інвалідності)
працівник міліції підлягає
обов'язковому державному страхуванню
на суму десятирічного грошового
утримання за останньою посадою, яку він
займає, за рахунок коштів відповідних
бюджетів, а також коштів, що надходять
на підставі договорів від міністерств,
відомств, підприємств, установ і
організацій. Порядок та умови
страхування працівників міліції
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів
Української РСР від 29.06.1991 року №59 було
затверджено «Положення про порядок і
умови державного обов'язкового
особистого страхування осіб рядового,
начальницького та вільнонайманого
складу органів і підрозділів
внутрішніх справи».

За змістом пунктів 1,3-5 Положення (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) Міністерство
внутрішніх справ України перераховує
страхові платежі з державного
обов'язкового особистого страхування
осіб рядового, начальницького та
вільнонайманого складу органів і
підрозділів внутрішніх справ України
на спеціальний рахунок HACK "Оранта", яка
в разі настання страхових подій,
передбачених у пункті 2 Положення,
проводить виплату страхових сум.

Відповідно до положень постанови
Кабінету Міністрів України «Про умови
державного обов'язкового особистого
страхування військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на
збори, і порядок виплати їм та членам їх
сімей страхових сум» № 488 від 19.08.1992
державне обов'язкове особисте
страхування військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на
збори проводиться Національною
акціонерною страховою компанією
«Оранта» за рахунок коштів державного
бюджету, що виділяються Міністерству
оборони, Міністерству транспорту та
зв'язку, Національній гвардії,
Адміністрації Державної прикордонної
служби, Міністерству внутрішніх справ,
Службі безпеки, Службі зовнішньої
розвідки та іншим військовим
формуванням, що створені Верховною
Радою України.

Пунктом 6 зазначених Умов передбачено,
що Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» виплачує страхові
суми у разі втрати застрахованим
працездатності, що сталася внаслідок
поранення (контузії, травми або
каліцтва), захворювання, одержаних в
період проходження служби (зборів), - у
розмірі залежно від ступеня втрати
працездатності, що визначається у
процентному відношенні до загальної
суми страхування на випадок загибелі
або смерті.

Судами встановлено, що відповідні
страхові виплати ОСОБА_2 були проведені
у 2001 та 2004 роках відповідно за ІІІ та II
групу інвалідності у сумі 14 904 грн.,
будь-яких претензій щодо розміру
вказаної виплати позивач не зазначає,
вказане також не заперечується і
сторонами по справі.

Таким чином, позивач скористався своїм
правом, передбаченим статтею 23 Закону
України «Про міліцію», на отримання
коштів у випадку втрати працездатності
у зв'язку із встановленням йому ІІІ та
ІІ групи інвалідності внаслідок
травми, пов'язаної з виконанням
службових обов'язків.

03 листопада 2006 року Законом України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України з питань
соціального захисту
військовослужбовців,
військовозобов'язаних та резервістів,
які призвані на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, і
деяких інших осіб», який набрав
чинності з 01.01.2007, внесено зміни до
Закону України «Про міліцію», зокрема,
статтю 23 даного Закону викладено в
новій редакції. Так, відповідно до
статті 23 Закону України «Про міліцію»
(в редакції, чинній з 01.01.2007) у разі
поранення (контузії, травми або
каліцтва), заподіяного працівнику
міліції під час виконання ним
службових обов'язків, а також
інвалідності, що настала в період
проходження служби в органах
внутрішніх справ або не пізніше ніж
через три місяці після звільнення зі
служби чи після закінчення цього
строку, але внаслідок захворювання або
нещасного випадку, що мали місце в
період проходження служби в органах
внутрішніх справ, залежно від ступеня
втрати працездатності йому
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі до п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою в порядку та на умовах,
визначених Кабінетом Міністрів
України. Визначення ступеня втрати
працездатності працівником міліції у
період проходження служби в органах
внутрішніх справ у кожному випадку
ушкодження здоров'я здійснюється в
індивідуальному порядку відповідно до
законодавства. Тобто, з 01.01.2007 інститут
обов'язкового державного особистого
страхування працівників міліції -
ліквідовано, на заміну йому було
запроваджено інститут компенсаційних
виплат у вигляді одноразової грошової
допомоги працівникам міліції у разі
загибелі (смерті), поранення (контузії,
травми або каліцтва), заподіяного йому
під час виконання ним службових
обов'язків, а також інвалідності, що
настала в період проходження служби в
органах внутрішніх справ.

На виконання цієї норми права
Кабінетом Міністрів України було
прийнято 12.05.2007 постанову, якою,
зокрема, затверджено Порядок №707.
Відповідно до пп.2 п.1 Порядку №707
одноразова грошова допомога
виплачується у разі установлення
інвалідності, яка настала в період
проходження служби в органах
внутрішніх справ або не пізніше ніж
через три місяці після звільнення із
служби чи після закінчення такого
строку внаслідок захворювання або
нещасного випадку, що сталися: під час
виконання службових обов'язків,
пов'язаних з безпосередньою участю в
охороні громадського порядку та
боротьбі із злочинністю, у розмірі:
п'ятирічного грошового забезпечення -
інвалідам І групи; чотирирічного
грошового забезпечення - інвалідам II
групи; трирічного грошового
забезпечення - інвалідам III групи; у
період проходження служби, - у
відсотках відповідного розміру
грошового забезпечення згідно із
ступенем втрати працездатності, який
визначається медико-соціальною
експертною комісією.

Разом з цим, необхідно зазначити, що
статтею 23 Закону України «Про міліцію»
(у редакції від 01.01.2007) було передбачено,
що працівник міліції та члени його
сім'ї одночасно мають право на
отримання одноразової грошової
допомоги з підстав, передбачених цією
статтею, та одноразової грошової
допомоги або компенсаційної виплати,
встановлених іншими законами, виплата
відповідних грошових сум здійснюється
за однією з підстав за вибором особи,
яка має право на отримання таких
виплат.

Наведені положення Закону України «Про
міліцію» кореспондуються також, із п.1
Порядку №707 яким встановлено, що за
наявності у працівника міліції або
членів його сім'ї права на отримання
одночасно грошової допомоги та
установлених іншими
нормативно-правовими актами
компенсаційної виплати або
одноразової грошової допомоги виплата
проводиться з однієї підстави за
вибором особи.

Враховуючи, що зазначені вище зміни до
законодавства України щодо права на
отримання одноразової грошової
допомоги, набули чинності після
отримання позивачем страхової суми і
не мають зворотної дії у часі, та те, що
позивач скористався передбаченим
статтею 23 Закону України «Про міліцію»
правом на отримання коштів у випадку
втрати працездатності у зв'язку із
встановленням йому ІІІ та ІІ групи
інвалідності внаслідок травми,
пов'язаної з виконанням службових
обов'язків, апеляційний суд дійшов
вірних висновків, що у позивача право
на додаткову виплату грошової
компенсації відповідно до статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» відсутнє.

Крім того, відповідно до статті 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
Положенням про порядок виплати
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю, особам, які стали
інвалідами наслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям за втрату
годувальника, затвердженого Наказом
МНС України від 31 грудня 1996 N28,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 14 квітня 1997 за N 129/1932, (діючий на
момент спірних відносин) було
визначено порядок виплати одноразової
компенсації учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою.

При цьому, пунктом 9 Положення про
порядок виплати одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, які стали інвалідами
наслідок Чорнобильської катастрофи, та
сім'ям за втрату годувальника
передбачено відповідне обмеження на
виплату та вказано, що особам, які
підлягають обов'язковому державному
страхуванню відповідно до чинних
Законів України: "Про міліцію" і
одночасно віднесені до постраждалих
відповідно до Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", виплата
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю, або сім'ям за втрату
годувальника провадиться по одному з
цих Законів залежно від причини, що
заподіяла шкоду здоров'ю або смерть
годувальникові.

Таким чином, згідно з діючим на момент
виникнення спірних правовідносин
законодавства визначалось, що особа,
яка підлягала обов'язковому державному
страхуванню за Законом України «Про
міліцію», тобто особа страхові внески
за яку сплачувались за рахунок
бюджетних коштів на протязі її служби,
може отримати лише одну з виплат за
його вибором.

Аналогічна правова позиція викладена
у постанові Верховного Суду України
від 17 жовтня 2011 року №21-227а11.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку, що судом апеляційної
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального та
процесуального права. Оскаржуване
судове рішення є законними та
обґрунтованими, а тому підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 22 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Департаменту праці і
соціального захисту населення
Вінницької міської ради про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній