Справа № 2а-0770/2373/12
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2014 року м. Ужгород№ 2a-0770/2373/12

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючої судді Скраль Т.В., суддів
Гаврилко С.Є., Плеханова З.Б.,

при секретарі Химинець В.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

перекладача: ОСОБА_2,

представник позивача: ОСОБА_3,

відповідача: Державної міграційної
служби України - представника - Радя
Олександра Івановича,

прокурора: Пантьо Михайла Михайловича ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування неправомірного рішення та
зобов'язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС
України 01 квітня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 07
квітня 2014 року.

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою до Державної
міграційної служби України , якою
просить визнати неправомірним та
скасувати Рішення Державної
міграційної служби України від 22.05.2012
року № 204-12 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; зобов'язати
Державну міграційну службу України
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що,
позивач отримав повідомлення № 39 від
12.07.2012 року Головного управління ДМС
України в Закарпатській області про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту. З
вищенаведеного повідомлення слідує, що
причиною відмови є відповідно до
абзацу четвертого частини першої ст. 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктом 1 частини першої
статті 1 цього Закону, відсутні.
Підставою було названо Рішення
Державної міграційної служби України
від 22.05.2012 р. № 204-12. Дане Рішення позивач
вважає незаконним та необґрунтованим.
З тексту й змісту Повідомлення № 39 не
вбачається викладення саме причин
відмови в визнанні ОСОБА_1 біженцем.
Позивач звертає увагу на те, що
відповідач не провів перевірку
наявності чи відсутності в нього
підстави для отримання додаткового
захисту. Разом з тим, з повідомлення не
випливає, що відповідач взагалі
проводив перевірку заяви позивача на
можливість визнання особи, що потребує
додаткового захисту. У своїй заяві про
надання статусу біженця, відповідній
анкеті та під час співбесіди в
міграційній службі позивач чітко
вказав причини, через які він був
змушений залишити країну
громадянської належності. З рішенням
про відмову у визнанні позивача
біженцем вважає прийняте з порушенням
вимог Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та таким, що є
незаконним та необґрунтованим.

В судовому засіданні позивач пояснив
суду, що на початку 2002 року вступив до
партії "Демократичний рух людей Ахвазу.
Народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Бостан,
провінції Хузестану, Іран, до виїзду
проживав в м. Ахваз. У країні його
походження залишилися два сини - 1990
року народження та 1995 року народження.
В Ірані працював у сталеварній
компанії Ахвазу - гідравлічним
механіком. Проживав із батьками, мав
шістьох братів та одну сестру. За час
життя в Ірані відступився від ісламу,
намагався через прохання батьків
виконувати ці звички, але це його не
влаштовувало. Особа, яка відійшла від
ісламу може бути покарана, тому він
мусів покинути свою країну. Окрім того,
зазначив, що у зв"язку з тим що, довго
перебував за межами своєї країни
походження, то це в Ірані розцінюється
як шпіонаж, та відповідно
віровідступництво, тягнуть за собою
смертну кару. В Україну прибув
легально в 2003 році. Проживає за адресою:
АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_3,
підтримав позовні вимоги з мотивів,
викладених у позовній заяві. Окремо
зазначив, що оскільки головним
критерієм для визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань, то саме
наявність таких побоювань має бути
перш за все з'ясована ДМС України. Так
як, саме шляхом отримання додаткових
відомостей відповідач мав встановити
наявність фактичних доказів того, що
побоювання позивача є реальними і
обґрунтованими. Оскільки ДМС України
не вимагав додаткових відомостей ні
від позивача, ні від органів державної
влади, то з цього можна зробити
висновок про те, що у відповідача не
було жодних сумнівів у достовірності
повідомленої позивачем інформації та
наданих копій документів. Отже,
відповідач повинен був прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Представник відповідача Радь О.І., у
судовому засіданні позов не визнав та
заперечив з мотивів викладених у
запереченнях. Пояснив, що під час
розгляду заяви та проведення співбесід
із заявником було з'ясовано, що
основною причиною, яка спонукала його
виїхати з Ірану, стало переслідування
за національною, релігійною ознакою та
у зв'язку з членством в опозиційному
Народному демократичному фронті
Ахвазу. Однак, суперечності у
свідченнях заявника ставлять під
сумнів його твердження про
переслідування. Під час звернень за
набуттям статусу біженця у 2003 році та
2004 роках заявник повідомляє, що
причиною залишення країни походження
було незадоволення низькою оплатою
праці на заводі де він працював 12 років.
Невдоволення заявника вилилось в
участі у страйку шляхом голодування за
що його було звільнено з роботи.
Заявник не знайшов підходящої роботи
вирішив залишити Іран, щоб знайти її в
іншій державі. Відповідач зазначив, що
заявник було звільнено він залишив
Іран у пошуках кращого життя і про
жодні переслідування не йшлося. Таким
чином, вищенаведене дає підстави для
недовіри твердженням позивача про його
переслідування в країні походження за
політичними мотивами. На підставі цих
фактів можна зробити висновок, що
позивач виїхав з країни постійного
проживання в пошуках кращого життя, та
звернулися з заявою про надання
статусу біженця з метою фактичної
легалізації на території України.
Додатково пояснив суду, що у позивача
не було ні письмових та усних доказів
на підтвердження своїх доводів не
надав. Отже, наявні у матеріалах справи
факти не дають підстав вважати, що він
переслідувався в Ірані, як
конвенційний біженець. Його побоювання
стати жертвою переслідувань, а також
побоювання нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження є
необґрунтованим, а відповідно рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту приймалось з врахуванням та
дослідженням всіх обставин справи і є
правомірним.

Заслухавши пояснення сторін по справі,
встановивши обставини справи, які були
перевірені в судовому засіданні
належними та допустимими доказами в їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

Позивач- ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3,
у місті Бостан, провінція Хузестан,
Іран. До виїзду з країни постійного
проживання мешкав в м. Ахваз. За
національністю араб, не сповідує
жодної релігії, освіта середня,
розлучений має два сина, не судимий (з
його слів). В Ірані працював у
сталеварній компанії Ахвазу
гідравлічним механіком, оператором
плавлення. В Україну прибув легально в
2003 році. Проживає за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_1 у поданій у грудні 2011 року до
Управління міграційної служби у
Закарпатській області заяві - про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
та анкеті зазначив, що причиною його
виїзду з країни походження є
побоювання стати жертвою
переслідувань з боку іранської влади
за членство в опозиційній партії Ірану
- Народному демократичному фронті
Ахвазу та за прояви нерелігійності.

12 січня 2012 року спрямовано запит № 129 до
Управління СБУ в Закарпатській області
щодо перевірки наявності обставин за
яких заявника не може бути визнано
біженцем або особою яка потребує
додаткового захисту гр. ОСОБА_1, що
стверджується особою справою № 11ZAК00097,
копія якого наявна в матеріалах справи.

31.03.2012 року на запит Управління служби
безпеки України повідомляє, що вказані
у запитах іноземці потрапили на
територію України нелегально, провести
їх ідентифікацію, а також здійснити
перевірку та отримати дані, необхідні
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, не виявляється
можливим, копія листа № 58/2-413 наявна в
матеріалах справи.

Висновком органу міграційної служби
від 10 квітня 2012 року, начальником
Головного управління Державної
міграційної служби в Закарпатській
області, за погодженням начальника
управління у справах біженців, визнано
за доцільне, у відповідності до ст.1
Закону "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" визнати біженцем
громадянина Ірану ОСОБА_1, який
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідування за
політичні переконання виїхав за межі
країни громадянської належності та не
бажає користуватися захистом країни
походження, внаслідок таких побоювань.

Висновком Державної міграційної
служби України від 16 травня 2012 року (
а.с. 135) зазначено, що суперечливі
твердження які надає ОСОБА_1 на доказ
того, що в Ірані йому загрожує
небезпека не можуть бути доказом
переслідувань або існування загрози
переслідувань заявника в країні його
громадянської незалежності, оскільки
вони є непереконливими і не доводять
переслідувань або існування загрози
переслідувань заявника в країні його
громадської незалежності та не
доводять загрози його життю, безпеці чи
свободі через побоювання застосування
щодо нього смертної кари, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання. Зазначені
ОСОБА_1 у матеріалах справи факти що
переслідування в Ірані достовірними
доводами не підтверджені, за жодною із
конвекційних ознак на батьківщині не
переслідувався, додані інформаційні
матеріали носять загальний характер і
не підтверджують подій переслідування
саме заявника, а також побоювання
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження є
необґрунтованими.

Відповідно до повідомлення № 39 від 12
липня 2012 року Головного управління ДМС
України в Закарпатській області про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зазначено, що відповідно до абзацу
четвертого частини першої статті 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" Позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктом 1 частини 1 статті 1 цього Закону
відсутні (а.с. 109).

Дане Повідомлення винесено на підставі
Рішення Державної міграційної служби
України від 22.05.2012 р. № 204-12, згідно
якого, за результатами розгляду
особової справи № 11ZAK00097 громадянина
Ірану ОСОБА_1, надісланої до Державної
міграційної служби України для
прийняття остаточного рішення на
основі всебічного вивчення матеріалів
особової справи, яка прийняла рішення
про відмову у визнанні біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с. 134), як особі, стосовно якої
встановлено, що умови передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні .

У відповідності до частини 1 статті 7
Закону України «Про біженців та осіб,
що потребують додаткового чи
тимчасового захисту», оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Згідно ч. 13 ст. 10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що у разі якщо спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, орган міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
протягом семи робочих днів з дня його
отримання надсилає або видає особі,
стосовно якої прийнято зазначене
рішення, письмове повідомлення з
викладенням причин відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону
вказується, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
наслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
чи відмову у визнанні біженцем за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Відповідно до вимог частини 8 статті 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України. Частина 11 цієї
ж статті встановлює, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд, зважаючи, що заперечення
Відповідача на позов ґрунтується на
висновку ДМС України від 16 травня 2012
року, то виходячи із вищезазначеного
на основі фактичних даних наданих
позивачем у поєднанні із інформацією
по країні походження, суд погоджується
із доводами позивача, що відповідачем
не доведено, що не існує переслідування
віровідступників в Ірані та
відсутність смертної кари за такі дії.
Щодо організації Демократичний фронт
Ахвазу, то відповідачем не спростовано,
що позивач не був її членом, не
здійснював пропагандистську
діяльність та відсутність загрози для
Позивача переслідування органами
влади за звинуваченнями у здійсненні
пропаганди проти режиму.

Оскільки, головним критерієм для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань, то саме наявність таких
побоювань має бути перш за все
з'ясована ДМС України.

Згідно пункту F Керівництва УВКБ
ООН, мігрант - це особа, яка добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці, а її дії мотивуються
бажанням змін чи пригод, сімейними чи
іншими причинами особистого характеру.

Аналізуючи умови, передбачені
пунктом 1 статті 1 Закону «Про біженців
та осіб, що потребують додаткового чи
тимчасового захисту», беручи до уваги
положення Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду від 26.06.2011 року
№ 3 (із змінами та доповненнями), згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року і Протоколом 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо
надання статусу біженця повинні
враховуватися всі чотири підстави.
Немає значення, чи склалися
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за однією з наведених
ознак чи за декількома.

У відповідності до Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні»
роз'яснено, що обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо). Об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території. Ситуація
виникнення цілком обґрунтованих
побоювань переслідування може
скластися як під час знаходження
людини у країні свого походження (у
цьому випадку особа залишає країну у
пошуках притулку), так і під час
знаходження людини в Україні, через
деякий час після від'їзду з країни
походження (тобто, ситуація в країні
походження змінилася після від'їзду,
породжуючи серйозну небезпеку для
заявника), або може ґрунтуватися на
діях самого заявника після його
від'їзду, коли повернення до країни
походження стає небезпечним. Таке
цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач у своїх поясненнях
органу міграційної служби зазначав, що
позивачу в Ірані загрожує небезпека, у
зв'язку з тим, що він може підданим
катуванню, фізичному насиллю або
смертній карі. Тобто, позивач висловлює
побоювання стати жертвою в своїй
країні переслідувань за релігійною,
політичною ознакою та вказує, що
залишився в Україні внаслідок загрози
його життю, безпеці та свободі в своїй
країні через побоювання застосування
щодо нього тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження та покарання.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції може вимагати подання
додаткової інформації від органу
міграційної служби, який здійснював
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Разом з тим, відповідно до п.12 ч.1
ст.27 Закону, до повноважень спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції,
зокрема, належать, збір та проведення
аналізу інформації про наявність у
країнах походження біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту, умов, зазначених у
пунктах 1, 13 і 14 ч.1 ст.1 цього Закону.

За змістом ч.4 ст.29 Закону,
Міністерство закордонних справ
України, закордонні дипломатичні
установи надають спеціально
уповноваженому центральному органу
виконавчої влади з питань міграції
інформацію про ситуацію в країнах
походження біженців.

Отже, при виникненні сумнівів
щодо достовірності інформації
вказаної заявником, щодо можливості
його переслідування зі сторони
державних органів чи інших формувань,
за ознакою належності до певних
політичних переконань та в наслідок
цього загрози його життю, безпеці та
свободі, щодо дійсної ситуації в країні
його походження, як на момент залишення
такої країни, так і на момент розгляду
заяви, відповідач повинен був вжити
заходів для: отримання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви,
зокрема, проведення додаткової
співбесіди із заявником для усунення
суперечності в його поясненнях;
звернення із запитами до компетентних
органів для отримання відповідної
інформації, зокрема, ситуації в країні
походження, справжності і дійсності
документів поданих заявником, чого
зроблено не було. Крім того, у висновку
від 16 травня 2012 року відповідачем не
спростовані висновки Головного
управління ДМС України в Закарпатській
області від 10 квітня 2012 року за яким
визнано біженцем громадянина Ірану
ОСОБА_1.

Як наслідок, суд констатує, що
Рішення від 22 травня 2012 року № 204-12 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
прийнято необґрунтовано, тобто без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення та
непропорційно, без дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
а тому таке слід скасувати як
протиправне.

В судовому засіданні повно та всебічно
з'ясувавши обставини в
адміністративній справі, на
підставі належних та допустимих
доказів в їх сукупності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 17, 71, 86, 94, 160, 163, 165
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування неправомірного рішення та
зобов'язання вчинити певні дії -
задоволити.

2. Визнати протиправним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 22.05.2012 року № 204-12 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов"язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту .

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Головуюча суддяТ.В. Скраль Судді

С.Є. Гаврилко

З.Б. Плеханова