Справа № 2а/2370/3606/2012
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/12082/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Весельської Т.Ф.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
Черкаського міського центру
зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення
коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 лютого 2013
року, -

ВСТАНОВИВ:

Черкаський міський центр зайнятості
звернувся до суду з адміністративним
позовом, в якому просив стягнути з
ОСОБА_4 незаконно отриманої допомоги
по безробіттю в розмірі 8062,17 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 лютого 2013
року залишено без змін постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року, якою адміністративний позов
задоволено.

Відповідач, ОСОБА_4 не погодилась з
постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року та ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05 лютого 2013 року і звернулось до
суду з касаційною скаргою, в який
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та прийняти нове
про відмову у задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про залишення
касаційної скарги без задоволення з
таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

З 12 березня 2009 року по 24 лютого 2010 року
позивач перебувала на обліку як
безробітна у Черкаському міському
центрі зайнятості та отримувала
допомогу по безробіттю відповідно до
ст.ст.22, 23 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та ст.2 Закону України «Про
зайнятість населення».

Черкаським міським центром зайнятості
та ДПА була проведена звірка, за
результатами якої складено акт
перевірки достовірності даних
безробітних, які є підставою для
надання особам статусу безробітного та
призначення їм матеріального
забезпечення на випадок безробіття
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», №100 від 24 лютого 2010 року, в
якому встановлено, що ОСОБА_4,
перебуваючи на обліку в Черкаському
міському центрі зайнятості, працювала
в ТОВ «Еулайф Груп» згідно
цивільно-правового договору №3873428 від
09 квітня 2009 року в період з 09 квітня 2009
року по 04 листопада 2009 року.

На підставі вищезазначеного акту
позивачем 26 лютого 2010 року винесено
наказ №2300/74 про повернення коштів,
виплачених як допомога по безробіттю,
та вартості наданих соціальних послуг,
згідно якого зобов'язано ОСОБА_4,
повернути кошти, виплачені як допомога
по безробіттю, в сумі 10722,26 грн. протягом
10 календарних днів після отримання
копії наказу.

Відповідачем дана сума була повернута
частково в розмірі 2660,09 грн., тому
загальна сума заборгованості
відповідача становить 8062,17 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що ОСОБА_4, відповідно до ст. 36
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», не повідомила
позивача про укладення
цивільно-правового договору та
отримання доходу, чим допустила
зловживання своїми правами.

З таким висновком погоджується і суд
касаційної інстанції, на підставі
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», застраховані
особи, визнані у встановленому порядку
безробітними, які протягом 12 місяців,
що передували початку безробіття,
працювали на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня) не менше
26 календарних тижнів та сплачували
страхові внески, мають право на
допомогу по безробіттю залежно від
страхового стажу.

Визначення осіб, які вважаються
безробітними надано в ст. 2 Закону
України «Про зайнятість населення»
відповідно до якої, безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу. Дана норма кореспондує з
положеннями викладеними п. 11 Порядку
реєстрації, перереєстрації та ведення
обліку громадян, які шукають роботу, і
безробітних, затвердженого постановою
КМ України від 14 лютого 2007 р. № 219.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України
«Про зайнятість населення», громадяни,
які самостійно забезпечують себе
роботою, включаючи підприємців, осіб,
зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, відносяться до зайнятого
населення.

Згідно з п. 20 вказаного вище Порядку,
укладення цивільно-правового договору,
предметом якого є діяльність,
спрямована на виконання власними
силами робіт, надання послуг, є
підставою для зняття з обліку
безробітних громадян.

З наведених вище правових положень
випливає, що право на допомогу по
безробіттю мають виключно громадяни,
які визнані в установленому порядку
безробітними. При цьому, безробітними
вважаються ті громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку. Тобто для визнання
особи безробітною обов'язковим є
наявність двох умов, відсутність
роботи та заробітку.

Разом з цим, особа, яка виконує роботи
відповідно до укладеного
цивільно-правового договору, предметом
якого є діяльність, спрямована на
отримання доходу за рахунок виконання
власними силами робіт, в розумінні ст. 1
Закону України «Про зайнятість
населення» є зайнятою особою.

Із матеріалів справи суд апеляційної
інстанції вбачає, що відповідач
звертаючись до позивача за наданням
статусу безробітного у своїй заяві від
12.03.2009 року особисто зазначила, що не
займається жодним із видів діяльності,
що визначені частиною 3 ст. 1 Закону
України «Про зайнятість населення».
При цьому, в додатку до цієї заяви
відповідач зазначив, що не виконує
роботи (не надає послуги) відповідно до
укладеного договору
цивільно-правового характеру.

Однак судами попередніх інстанцій
встановлено, що між ТОВ «Еулайф Груп»
та ОСОБА_4 укладений цивільно-правовий
договір, відповідно до п. 1.1 якого,
відповідач зобов'язується вчиняти за
винагороду(комісійні) надавити
посередницькі послуги.

Таким чином, на момент звернення ОСОБА_4
до позивача із заявою про надання їй
статусу безробітної із виплатою
допомоги по безробіттю, вона мала
укладений та не припинений
цивільно-правовий договір, предметом
якого є діяльність, спрямована на
виконання позивачем робіт за
винагороду, яка в розумінні Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» є доходом, про який не
повідомила позивача.

Відповідно до ч. 3 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Пунктом 7 Порядку розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплат матеріального забезпечення
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» передбачено, що у разі
відмови особи повернути суми незаконно
виплачених коштів, а також у разі
неповернення (невідшкодування) їх у
встановлений строк стягнення таких
коштів здійснюється у судовому порядку
відповідно до законодавства.

Враховуючи викладене, суд касаційної
інстанції вважає, що відповідачем було
допущено зловживання покладених на
нього Законом обов'язків, що виявилось
в умисному неповідомленні позивача про
укладення договору цивільно-правового
характеру, що суттєво впливає на
надання статусу безробітного з
виплатою допомоги по безробіттю, яка у
відповідності до ст. 36 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» суми
безпідставно виплаченої допомоги по
безробіттю підлягає поверненню.

На підставі викладеного, Вищий
адміністративний суд України, вважає,
що постанова Черкаського окружного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року та ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 лютого 2013
року ґрунтуються на вірно встановлених
фактичних обставинах справи, яким дана
належна юридична оцінка, правильно
застосовані норми матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини, та
не допущено порушень процесуального
закону, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи, доводи викладені в касаційній
скарзі не спростовують висновків суду
першої та апеляційної інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішень відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС
України, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 16
жовтня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05 лютого 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ф.
Ситников

Т.Ф. Весельська

В.В.Малинін