Справа № 826/16465/13-а
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Донець В. А.
Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

09 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів:
при секретарі:Старової Н. Е. Мєзєнцева
Є. І., Файдюка В. В. Приходько К. М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
ухвалу Окружного адміністративного
суду м. Києва по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_5 (далі
позивач) до Міністерства закордонних
справ України (далі відповідач,
Міністерство) про визнання
протиправною бездіяльності, стягнення
упущеної вигоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_5 з позовом до
Міністерства закордонних справ
України про визнання протиправною
бездіяльності Міністерства
закордонних справ України, яка полягає
у невидачі позивачу копії наказу про
звільнення та трудової книжки у період
з 31.05.2010 року по 24.09.2013 року; стягнення з
Міністерства закордонних справ
України на користь позивача упущеної
вигоди в розмірі 25882,50 грн. та 127498,50
доларів США.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 06.11.2013 року
адміністративний позов залишено без
розгляду.

Позивач, не погоджуючись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати ухвалу та направити справу
на продовження розгляду до суду першої
інстанції.

В судовому засіданні позивач підтримав
апеляційну скаргу, а представник
відповідача заперечував проти її
задоволення, зазначав, що судом першої
інстанції вірно встановлено обставини
справи та вирішено її з належним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового процесу, які з`явилися у
судове засідання, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції,
згідно з особовою справою, позивач,
прийняв Присягу державного службовця
05.11.2008 року, наказом Міністерства
закордонних справ України від 27.10.2008
року його призначено з 08.11.2008 року на
посаду першого секретаря Посольства
України в Республіці Ірак, наказом від
25.03.2010 року відкликано в Україну з 02.04.2010
року, у зв'язку зі службовою
необхідністю.

Згідно з наказом Міністерства
закордонних справ України № 591-ос від
23.04.2010 року "Про відпустку ОСОБА_5",
позивачу надано відпустку за
відпрацьований час за період з 08.11.2009
року по 01.04.2010 року терміном на 21
календарний день з 02 по 23 квітня 2010
року.

Наказом Міністерства закордонних
справ України № 592-ос від 23.04.2010 року
"Про звільнення ОСОБА_5", на підставі
статті 21 Закону України "Про
дипломатичну службу", пункт 2 статті 36
КЗпП України, першого секретаря
посольства в республіці Ірак,
звільнено з займаної посади з 23.04.2010
року, у зв'язку закінченням строкового
договору.

Відповідно до наказу Міністерства
закордонних справ України № 852-ос від
28.05.2010 року "Про продовження відпустки
та внесення змін до наказу
Міністерства закордонних справ
України № 592-ос від 23.04.2010 року ": ОСОБА_5
продовжено щорічну відпустку (надану
наказом № 591-ос від 23.04.2010 року) до 30.05.2010
року, у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю з 19.04.2010 року по 25.05.2010
року (пункт 1); у наказі Міністерства
закордонних справ України № 592-ос від
23.04.2010 року "Про звільнення ОСОБА_5 І."
слова та цифри "23 квітня 2010 року"
замінено на "з 31 травня 2010 року".

26.05.2010 року, будучи готовим приступити
до роботи, позивач дізнався, що посада,
на яку він претендував, не звільнилася,
тому ОСОБА_5 було запропоновано
написати заяву про продовження
відпустки за власний рахунок до
вирішення питання ротації.

24.09.2013 року під час ознайомлення з
матеріалами особової справи позивач
дізнався, що його звільнено з
дипломатичної служби.

Не погоджуючись з бездіяльністю
відповідача, позивач звернувся з
позовом до суду щодо захисту його
порушених прав.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції при винесенні оскаржуваного
рішення невірно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що мають значення для вирішення справи
та дійшов невірного висновку, з яким
суд апеляційної інстанції частково не
погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 99 КАС України (в
редакції, чинній на час звільнення
позивача з публічної служби),
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами
(частина перша); для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів (частина
друга); для захисту прав, свобод та
інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші
строки для звернення до
адміністративного суду, які, якщо не
встановлено інше, обчислюються з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів (частина третя).

Як вбачається з пункту 13 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України № 2 від 06.03.2008 року «Про
практику застосування
адміністративними судами окремих
положень КАС України під час розгляду
адміністративних справ», при розгляді
спорів з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
застосовуються строки звернення до
суду, встановлені спеціальними
законами. У разі, коли ці закони
зазначені питання не врегульовують, то
з врахуванням необхідності
субсидіарного застосування законів
про працю суди повинні виходити із
строків звернення до суду, визначених
частиною першою статті 233 КЗпП України.

Законами України "Про дипломатичну
службу" та «Про державну службу" від 16
грудня 1993 року №3723-XII, які є
спеціальними щодо проходження
позивачем, як державним службовцем,
дипломатичної служби, строків
звернення до суду не встановлено, тому
до спірних правовідносин слід
застосовувати положення статті 233 КЗпП
України.

У відповідності до ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як свідчать матеріали справи та
підтверджується поясненнями ОСОБА_5,
про припинення трудових правовідносин
позивач дізнався 24.09.2013 року під час
ознайомлення з матеріалами особової
справи, трудова книжка отримана
позивачем того ж дня, а копія наказу про
звільнення не отримана досі, чому
належної правової оцінки суд першої
існтанції не надав.

Посилання відповідача на неодноразове
письмове та усне звернення до позивача
з пропозицією отримати в Департаменті
персоналу трудову книжку або ж
надіслати до департаменту персоналу
заяву з проханням відправити трудову
книжку поштою спростовуються
матеріалами справи, в яких
документальне підтвердження вручення
таких звернень відсутнє.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_5
звернувся до суду 17.10.2013 року, ним
дотримано строк звернення до суду,
передбачений ст. 233 КЗпП України, тому
висновок суду першої інстанції щодо
пропуску строку та залишення позовної
заяви, у відповідності до ст. 100 КАС
України, без розгляду є помилковим.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції при винесенні оскаржуваного
рішення невірно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що мають значення для вирішення справи
та дійшов невірного висновку, з яким
суд апеляційної інстанції не
погоджується.

Доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, викладені в ухвалі від 06.11.2013
року, та є підставою для її скасування.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1
ст. 204 КАС України, апеляційну скаргу
слід задовольнити, а ухвалу суду першої
інстанції - скасувати, справу направити
до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Керуючись статтями 99, 100, 186, 195, 199, 202, 204,
205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити,
а ухвалу Окружного адміністративного
суду м. Києва від 06.11.2013 року - скасувати,
справу направити до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Старова Н.Е.

Судді:
Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.