Справа № 2а-9959/11/2670
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2014 року письмове
провадження № 2а-9959/11/2670

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Арсірія Р.О., суддів
Амельохіна В.В., Кобилянського К.М. у
письмовому провадженні вирішив
адміністративну справу

За позовомОСОБА_1 до Кабінету
Міністрів України Державне
казначейство України провизнання
бездіяльності протиправною, стягнення
коштів, скасування постанов

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просив:

1) визнати протиправною
бездіяльність відповідача-1, яка
призвела до порушення прямого
конституційного права учасника війни
на отримання разової допомоги до 5
травня 2004-2011 р. в розмірі трьох
мінімальних пенсій за віком, такою, що
не відповідає вимогам чинного
законодавства України;

2) стягнути на користь позивача з
відповідача-2 кошти на відшкодування
шкоди, завданої неправомірними
постановами відповідача-1 -
нормативно-правовими актами, діями, або
бездіяльністю в сумі 15 102,35 грн. (у т.ч.
індексація - 4564,00 грн.), а також моральну
шкоду 10 000,00 грн.;

3) визнати нечинними
нормативно-правові акти до 05 травня
постанови відповідача-1 про розмір
разової грошової допомоги - менше 3-х
мінімальних пенсій (2004-2011 р.) та
скасувати їх в цій частині.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача, відповідачем-1 всупереч
нормам Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» прийняті
протиправні підзаконні
нормативно-правові акти - постанови,
якими порушений порядок виплати
разової грошової допомоги учасникам
війни та допущена протиправна
бездіяльність щодо невиплати
відповідної грошової допомоги у
встановленому законом розмірі, що
призвело до порушення прав та законних
інтересів позивача, а також до зазнання
матеріальних втрат та моральних
страждань.

Ухвалою суду від 27.10.2011 р., залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.03.2012 р., за
клопотанням представника відповідача-1
провадження у справі було зупинено до
набрання законної сили постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 24.06.2011 у справі №
2а-5686/11/2670.

Враховуючи набрання постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 24.06.2011 у справі №
2а-5686/11/2670 законної сили, ухвалою суду
від 12.02.2014 р. провадження у справі
поновлене та призначено розгляд справи
у судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 26.03.2014
р. сторони та/або їхні представники не
прибули, хоча про дату, час та місце
судового розгляду повідомлені
належним чином. Відповідачі пояснень
чи заперечень по суті спору суду не
подали.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст.128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справу у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, судом встановлено
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є учасником війни, тобто має
право на пільги, встановлені
законодавством України для учасників
війни, зокрема, встановлені Законом
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Так, згідно ч.5 ст.14 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції від
25.12.98 р.), щорічно до 5 травня учасникам
війни, нагородженим орденами і
медалями колишнього СРСР за
самовіддану працю та бездоганну
військову службу в тилу в роки Великої
Вітчизняної війни, виплачується разова
грошова допомога у розмірі чотирьох
мінімальних пенсій за віком, іншим
учасникам війни - у розмірі трьох
мінімальних пенсій за віком.

В той же час, згідно доводів позивача, у
порушення зазначених норм Закону, йому
за 2004- 2011 роки було здійснено виплату
разової грошової допомоги в менших
розмірах, встановлених постановами
відповідача-1, що порушує його права та
не може мати місця за правилами
пріоритетності законів над
підзаконними актами, що і стало
підставою для звернення до суду з
відповідним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку про не
обґрунтованість заявлених позивачем
позовних вимог виходячи з наступного.

Ухвалою суду від 18.07.2011 р., залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.03.2012 р.,
адміністративний позов позивача в
частині позовних вимог 1,3 залишено без
розгляду.

Щодо позовних вимог про стягнення на
користь позивача з відповідача-2 кошти
на відшкодування шкоди, завданої
неправомірними постановами
відповідача-1 - нормативно-правовими
актами, діями, або бездіяльністю в сумі
15 102,35 грн. (у т.ч. індексація - 4564,00 грн.), а
також моральну шкоду 10 000,00 грн. суд
зазначає наступне.

У 2004-2007 роках відповідна разова грошова
допомога учасникам війни
встановлювалась та обмежувалась
Законами України «Про державний
бюджет» на відповідний рік, а не
постановами Кабінету Міністрів
України, як стверджує позивач, що
спростовує доводи позивача у цій
частині.

З 2007-2011 роки відповідна разова грошова
допомога до 5 травня встановлювалась
відповідачем-1, а саме постановами:

від 12.03.2008 р. № 183 «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується в 2008
році відповідно до Законів України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та "Про жертви
нацистських переслідувань»;

від 18.03.2009 р. № 211 «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується в 2009
році відповідно до Законів України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та "Про жертви
нацистських переслідувань»;

від 07.04.2010 р. № 299 «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується у 2010
році відповідно до Законів України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та "Про жертви
нацистських переслідувань»;

від 04.04.2011 р. № 341 «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується у 2011
році відповідно до Законів України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та "Про жертви
нацистських переслідувань».

Відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19
Конституції України, органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст.113 Конституції України,
Кабінет Міністрів України є вищим
органом у системі органів виконавчої
влади, який у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, а також указами Президента
України та постановами Верховної Ради
України, прийнятими відповідно до
Конституції та законів України.

Відповідно до ч.1 ст.117 Конституції
України, Кабінет Міністрів України в
межах своєї компетенції видає
постанови і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання.

Згідно ч.5 ст.14 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції
Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI),
щорічно до 5 травня учасникам війни,
нагородженим орденами і медалями
колишнього Союзу РСР за самовіддану
працю та бездоганну військову службу в
тилу в роки Великої Вітчизняної війни,
та іншим учасникам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України.

При цьому, слід звернути увагу на
наступне.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закон України
«Про державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії» розміри
державної соціальної допомоги та інших
соціальних виплат включаються до числа
основних державних соціальних
гарантій.

Основні державні соціальні гарантії,
які є основним джерелом існування, не
можуть бути нижчими від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Законом України «Про прожитковий
мінімум» (ст.2) визначено, що
прожитковий мінімум застосовується,
зокрема, для встановлення розмірів
мінімальної заробітної плати та
мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної
допомоги, допомоги сім'ям з дітьми,
допомоги по безробіттю, а також
стипендій та інших соціальних виплат
виходячи з вимог Конституції України
та законів України.

Згідно ст.1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальна пенсія -
державна соціальна гарантія, розмір
якої визначається цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.28 зазначеного
закону, мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 35 років,
а у жінок 30 років страхового стажу
встановлюється в розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

При цьому, частиною 3 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визначено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом
першим частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Таким чином, вищезазначене свідчить на
наявність прогалин у законодавчому
регулюванні виплат особам, на яких
поширюється чинність Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Враховуючи вищевикладене, а також
відсутність на даний час законодавчого
регулювання відповідних виплат
Законом, суд дійшов висновку про те, що
відповідач-1, під час прийняття
оскаржуваних постанов, діяв на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що визначені Конституцією та
Законами України, отже свідчить про їх
правомірність.

Більше того, правомірність та
законність вищезазначених постанов
відповідача-1 неодноразово
встановлювалась та підтверджувалась у
судовому порядку.

Так, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16.12.2011 р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.04.2012 р.
(набрала законної сили), у справі № 15/206
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 до Кабінету Міністрів України,
зокрема, про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
від 18.03.2009 р. № 211 «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується в 2009
році відповідно до Законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань» та від
12.03.2008 р. № 183 «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується в 2008
році відповідно до Законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань» та про
визнання зазначених постанов такими,
що не відповідають Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» - у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04.10.2010 р., яка набрала законної сили від
21.01.2011 р., у справі № 2а-9774/10/2670 за позовом
ОСОБА_11 до Кабінету Міністрів України
про визнання незаконною постанови
Кабінету Міністрів України від 07.04.2010 р.
№ 299 «Про розміри разової грошової
допомоги, що виплачується у 2010 році
відповідно до Законів України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань» - у
задоволенні позовних відмовлено
повністю.

Також, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24.06.2011 р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.05.2013 р., у
справі № 2а-5686/11/2670 за позовом ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 до Кабінету Міністрів
України про визнання незаконними
абзаців третього, четвертого, п'ятого
підпункту 2 пункту 1 Постанови Кабінету
Міністрів України від 4 квітня 2011 р. N 341
«Про розміри разової грошової
допомоги, що виплачується у 2011 році
відповідно до Законів України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань» - позов
задоволено частково, зокрема, визнано
незаконними абзаци третій, четвертий,
п'ятий підпункту 2 пункту 1 Постанови
Кабінету Міністрів України від 4 квітня
2011 року N 341.

Проте, постановою Вищого
адміністративного суду України від
19.11.2013 р. постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 червня 2011 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30 травня 2013 р. по справі № 2а-5686/11/2670
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, зважаючи на законність
оскаржуваних постанов відповідача-1,
позовні вимоги позивача про стягнення
на його користь з відповідача-2 кошти на
відшкодування шкоди, завданої
неправомірними постановами
відповідача-1 - нормативно-правовими
актами, діями, або бездіяльністю в сумі
15 102,35 грн. (у т.ч. індексація - 4564,00 грн.) є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. суд
зазначає наступне.

Згідно ст.56 Конституції України, кожен
має право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого

самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4
визначено, що під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України
визначено, що моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу
України, шкода, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями,
дією чи бездіяльністю органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995
р. № 4, у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями (бездіяльністю) її заподіяно та
якими доказами вона підтверджується.
Факт заподіяння моральної шкоди
повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6
визначено, що розглядаючи позови про
відшкодування шкоди, суди повинні мати
на увазі, що відповідно до статей 440 і 450
ЦК шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

Позивачем не доведено безпосереднього
причинного зв'язку між прийнятими
відповідачем оскаржуваними
постановами з виникненням у нього
будь-яких хвороб чи інших душевних
страждань та/або фізичного болю.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.69-71,94,160-165,167,254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя
Р.О. Арсірій

Судді
В.В. Амельохін

К.М. Кобилянський