Справа № 826/3432/14
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2014-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1Вн. № 8/80
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2014 року
08:49 № 826/3432/14

Окружний адміністративний суд м. Києва
у складі головуючого судді Саніна
Б.В., суддях - Кобилянському К. М.,
Клочковій Н. В. при секретарі судового
засідання Борисовій Т. М. розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями «БНХ Україна»до1.
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі м. Києва
Головного управління Міндоходів у м.
Києві 2. Головного управління
Міндоходів у м. Києві 3. Міністерства
доходів і зборів Українипровизнання
протиправною та скасування
податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось Товариство з
обмеженою відповідальністю «БНХ
Україна» (надалі - Позивач/ТОВ з ІІ «БНХ
Україна») з позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (надалі -
Відповідач-1/ДПІ у Дніпровському р-н ГУ
Міндоходів у м. Києві), Головного
управління Міндоходів у м. Києві
(надалі-Відповідач-2/ГУ Міндоходів у м.
Києві), Міністерства доходів і зборів
України (надалі -
Відповідач-3/Міндоходів України), в
якому просить суд:

1. Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Дніпровському р-н ГУ Міндоходів у м.
Києві від 07.10.2013 р. № про
визначення суми грошового зобов'язання
у розмірі 2 474 382,00 грн., у т.ч. сума 1
979 506,00 грн. за основним платежем і
штрафні (фінансові) санкції у розмірі 494
876,00 грн., рішення про результати
розгляду первинної скарги ГУ
Міндоходів у м. Києві від 05.12.2013 р.
№7255/10/26-15-10-04-01, рішення про результати
розгляду скарги Міндоходів України від
14.02.2014 р. №2977/6/99-99-10-01-15.

2. Присудити ТОВ з ІІ «БНХ Україна»
з Державного бюджету України суми
сплаченого судового збору у
відповідності до ч.1 ст.94 КАС України.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18.03.2014 р. провадження
по справі було відкрито та призначено
справу до судового розгляду.

В судове засідання з'явився
представник Позивача, який позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
просить позовні вимоги задовольнити із
підстав викладених в
адміністративному позові, зокрема
зазначає про порушення Відповідачем
положень Податкового кодексу України
(надалі - ПК України) під час винесення
податкового повідомлення-рішення.

В судове засідання з'явився
представник Відповідача-1, який позовні
вимоги не визнає в повному обсязі,
просить в їх задоволенні відмовити з
підстав викладених у письмових
запереченнях, зокрема зазначає про те,
що була проведена перевірка ТОВ з ІІ
«БНХ Україна» в ході якої було
встановлено про порушення Позивачем ПК
України, як наслідок Позивачу
донараховано суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість.

В судове засідання з'явився
представник Відповідача-2 та
Відповідача-3, який щодо позовних вимог
заперечує, просить в задоволенні
відмовити із підстав викладених в
письмових запереченнях.

Відповідно до положень п.1 ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Більше того, відповідно
до рішень Європейського суду з прав
людини, що набули статусу остаточного,
зокрема «Іззетов проти України»,
«Пискал проти України», «Майстер проти
України», «Субот проти України»,
«Крюков проти України», «Крат проти
України», «Сокор проти України»,
«Кобченко проти України», «Шульга
проти України», «Лагун проти України»,
«Буряк проти України», «ТОВ «ФПК
«ГРОСС» проти України», «Гержик проти
України» суду потрібно дотримуватись
розумного строку для судового
провадження.

В судовому засіданні було допитано в
якості свідка директора ТОВ з ІІ «БНХ
Україна» ОСОБА_1, який повідомив щодо
особливостей господарських операцій
із Товариством з обмеженою
відповідальністю «Корса Групп» (надалі
- ТОВ «Корса Групп»), доцільності
укладення із ними договору та
виконання умов даного договору.

Зважаючи на положення ч.4 ст.122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України), суд дійшов
висновку про можливість перейти до
розгляду справи у порядку письмового
провадження за наявними в матеріалах
справи доказами.

Розглянувши наявні в матеріалах
докази, заслухавши пояснення Позивача
та Відповідачів в судовому засіданні,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку про наступне.

ТОВ з ІІ «БНХ Україна» було
зареєстроване Шевченківською районною
у м. Києві державною адміністрацією
26.03.2003 р. та взято на податковий облік
13.03.2003 р. Основними видами діяльності
Позивача : оптова торгівля деталями та
приладдям для автомобільних засобів;
оптова торгівля молочними продуктами,
яйцями, харчовими оліями та жирами;
оптова торгівля твердим, рідким,
газоподібним паливом і подібними
продуктами; оптова торгівля хімічними
продуктами оптова торгівля іншими
проміжними продуктами;
неспеціалізована оптова торгівля.

В період з 06.09.2013 р. по 10.09.2013 р., ДПІ у
Дніпровському районі було проведено
позапланову невиїзну перевірку
Позивача щодо документального
підтвердження господарських
взаємовідносин із платником податків
ТОВ «Корса Групп» за період з 01.02.2013 р.
по 31.03.2013 р.

За результатами проведеної перевірки,
Відповідачем було складено Акт
№640/26-53-22-03-21/32305906 від 17.09.2013 р. «Про
результати невиїзної документальної
позапланової перевірки ТОВ з ІІ «БНХ
Україна» () щодо
документального підтвердження
господарських взаємовідносин із
платником податків ТОВ «Корса Групп»
(), за період з 01.02.2013 р. по
31.03.2013 р.» (надалі - Акт №640/26), в якому
зазначено про виявлені порушення, а
саме: п.198.3, п.198.6 ПК України, що призвело
до заниження податку на додану
вартість, який підлягає сплаті до
бюджету у сумі 1 979 506,00 грн., а саме за
лютий 2013 р. на суму ПДВ 1 399 573,00 грн.,
за березень 2013 р. на суму ПДВ 579 933,00
грн.

07.10.2013 р., на підстав Акту №640/26,
Відповідачем було винесено податкове
повідомлення-рішення форми «Р»,
зокрема: №, яким було збільшено
суму грошового зобов'язання Позивачу з
податку на додану вартість на суму 2 474
382,00 грн. (із яких 1 979 506,00 грн. - за
основним платежем, 494 876,00 грн. -
штрафні санкції).

Не погоджуючись із винесеним
податковим повідомленням-рішенням,
Позивачем було оскаржено його в
адміністративному порядку до
Відповідача-2 та Відповідача-3, за
результатами чого Позивачу було
винесено рішення про результати
розгляду скарг, якими було відмовлено в
задоволенні його вимог, зокрема:
Відповідач-2 виніс Рішення про
результати розгляду первинної скарги
№7255/10/26-15-10-04-01 від 05.12.2013 р. та
Відповідач-3 виніс Рішення про
результати розгляду карги
№2977/9/6/99-99-10-01-15 від 14.02.2014 р.

Вважаючи, що Відповідачем було
порушено права та охоронювані законом
інтереси Позивача під час винесення
податкових повідомлень-рішень та
Рішень про результати розгляду скарги,
останній оскаржив їх в судовому
порядку.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
усіх форм дискримінації; пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія); з
урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК
України, податковий кредит це сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно р.V цього
Кодексу.

В п.198.1 ст.198 ПК України передбачено, що
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Крім того, відповідно до п.198.2 ст.198 ПК
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В п.198.3 ст.198 ПК України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

В п.198.6 ст.198 ПК України вказано, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи
не підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
п.201.11 ст.201 цього Кодексу

Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.

При цьому, згідно абз.1 п.138.2 ст.138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених р.II цього
Кодексу.

В пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
визначено, що не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з п.1 та п.5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№1379 від 01.11.2011 р. (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) (надалі - Порядок №1379)
податкову накладну заповнює особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.
Сплачена (нарахована) сума податку на
додану вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Пунктами 6.2 та 6.3 Порядку №1379 визначено,
що податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку. Не дає права покупцю
на віднесення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту:
відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;
порушення порядку заповнення
податкової накладної; податкова
накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, ПК України визначено
окремі випадки, за яких неможливе
формування податкового кредиту,
зокрема це відсутність зв'язку з
господарською діяльністю, фіктивність
операцій (відсутність поставок),
відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку на додану вартість.

У відповідності до правової позиції
Вищого адміністративного суду України,
що викладена у його листі №742/11/13-11 від
02.06.2011 р., податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. За
відсутності факту придбання товарів чи
послуг або в разі якщо придбані товари
чи послуги не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку
відповідні суми не можуть включатися
до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Таким чином, із зазначеного вище також
випливає те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають як відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку, так і первинні
документи на підставі яких сформований
потоковий облік платника податку.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні регулюються
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» (надалі - Закон №996). Цей Закон
поширюється на всіх юридичних осіб,
створених відповідно до законодавства
України, незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).

Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону №996 підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

При цьому, п.1.1 р.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 24.05.1995 р. (надалі - Положення №88)
передбачено, що дане Положення
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності, установ та
організацій, основна діяльність яких
фінансується за рахунок коштів
бюджету.

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено
порядок створення, прийняття і
відображення у бухгалтерському обліку,
а також зберігання первинних
документів, облікових регістрів,
бухгалтерської звітності
підприємствами, їх об'єднаннями та
госпрозрахунковими організаціями
(крім банків) незалежно від форм
власності (підприємства), установ та
організацій, основна діяльність яких
фінансується за рахунок коштів бюджету
(установи), первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (п.2.2 р.2 Положення
№88).

Як наслідок, суд дійшов висновку, що
будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Крім того, в листі Вищого
адміністративного суду України
№1936/11/13-11 від 01.11.2011 р. передбачено, що
сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

З огляду на вищевказане податковий
кредит формується за наслідками
реальної господарської операції, що
підтверджується належними податковими
накладними та первинними документами,
в рамках господарської діяльності
платника податків.

При цьому, суд приймає до уваги, що
відповідно до позиції Вищого
адміністративного суду України, яка
викладена в листі №742/11/13-11 від 02.06.2011 р.
з метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, зокрема, такі обставини:

1. Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2. Установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції

3. Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Як вбачається із матеріалів справи, між
Позивачем та ТОВ «Корса Групп» було
укладено договір купівлі-продажу
№14012013 від 21.02.2013 р. (надалі - Договір
№14012013), відповідно до якого Продавець
(ТОВ «Корса Групп») зобов'язується
передати у власність Покупцеві (ТОВ з
ІІ «БНХ Україна»), а Покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
олію соняшникову нерафіновану,
українського походження, врожаю 2012 р., в
порядку та на умовах передбачених
Договором. (п.1.1 Договору №14012013).

В п.1.1 та п.1.2 Договору №14012013 визначено,
що поставка товару відбувається на
підставі Специфікації до цього
Договору, які підписуються
повноваженими представниками Сторін,
та є невід'ємною частиною цього
Договору, в яких Сторонами
узгоджуються ціна, кількість, умови
оплати, інші необхідні умови поставки
конкретної погодженої партії Товару.
Поставка Товару здійснюється партіями.
Партія Товару - погоджена
Постачальником та Покупцем кількість
Товару, що поставляється згідно
відповідної Специфікації до цього
Договору.

На виконання умов Договору №14012013 між
Позивачем та ТОВ «Корса Групп»
укладено специфікації щодо постачання
олії соняшникової нерафінованої,
українського походження, врожаю 2012 р.,
зокрема: №1 від 21.01.2013 р. на постачання 1
000 тон. (місце поставки м. Слов'янськ,
вул. Свободи, 85); №2 від 07.03.2013 р. на
постачання 300 тон. (місце поставки м.
Слов'янськ, вул. Свободи, 85); №3 від 18.03.2013
р. на постачання 100 тон. (місце поставки
м. Слов'янськ, вул. Свободи, 85).

Крім того, відповідно до п.4.3 Договору
№14012013 постачання Товару
супроводжується, якщо інше не
передбачено договором, оригіналами або
завіреними копіями наступних
документів: рахунок-фактура, видаткова
накладна, податкова накладна,
посвідчення якості.

До матеріалів справи надано Позивачем
копії видаткових накладних (на видачу
олії соняшникової нерафінованої,
українського походження, врожаю 2012 р.),
та рахунки-фактури №89 від 07.03.2013 р. та
№32 від 04.02.2013 р. (на оплату олії
соняшникової нерафінованої,
українського походження, врожаю 2012 р.).
Крім того, Позивачем надано
сертифікати якості на олію соняшникову
нерафіновану, відповідно до яких
визначено сорт масла та його
характеристики якості.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс). Відповідно до
п.201.10 ст.201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Позивачем надано до суду Податкові
накладні, які були надані Позивачу від
ТОВ «Корса Групп».

В якості доказів проведення оплати за
отриманий товар Позивачем надані
банківські виписки.

Водночас, в якості доказів щодо
необхідності укладення із ТОВ «Корса
Групп» Договору №14012013 Позивачем
додатково надано договір №3042 від 12.12.2012
р. (надалі - Договір №3042), укладений між
Позивачам та Відкритим акціонерним
товариством «Лакокраска» (надалі - ВАТ
«Лакокраска»), відповідно до якого ТОВ
з ІІ «БНХ Україна» зобов'язалось
поставити у власність ВАТ «Лакокраска»
олію соняшникову нерафіноване 1 сорту
наливом, що вироблене із насіння
соняшника (п.1.1 Договору №3042).

Як вбачається із додатку №4/4 від 22.01.2013
р. до Договору №3042 товар
відвантажується в Донецькій області, м.
Слов'янськ, вул. Свободи, 85 або
Донецькій області, залізно дорожня
станція - Желанна (код станції 482606). Крім
того, відповідно до додатку №5/5 від
05.02.2013 р. вантажовідправником Товару є
ТОВ «Транс Експрес ЛТД» (Україна, 49000,
м. Дніпропетровськ, ж/м. Тополь-3,
будинок 2 корпус 1 кв.6.

До матеріалів справи Позивачем надано
МД-2 (із відмітками про вивезення за
межі митної території України),
відповідно до яких вбачається
відвантаження Позивачем олії
соняшникової нерафінованої не
вимороженої до Одержувача (ВАТ
«Лакокраска»). Крім того, Позивачем
надано рахунки-фактури до Договору
№3042, в яких вбачається фіксація
тоннажу товару та номеру цистерни. Дані
(щодо тоннажу товару та номерів
вагонів) в МД-2 та в рахунках-фактури
тотожні.

В якості доказів отримання оплати від
ВАТ «Лакокраска» Позивачем надані
банківські виписки.

Крім того, Позивачем надано до
матеріалів справи ряд інших
документів, які посвідчують реальність
господарських операцій із ТОВ «Корса
Групп», зокрема: розрахунок
рентабельності реалізації олії
нерафінованої на адресу ВАТ
«Лакокраска» за період лютий-березень
2013 р.; фотознімки вагонів, проуцесуа
зважування та відбору проб; акт
комісійного зважування залізничного
рухомого скалду від 95.02.2013 р.;
Сертифікати про походження товару;
висновки про походження товару, що
надані Донецькою
торгівельно-промисловою платою;
договір оренди №180/ДЕ від 31.01.2013 р.
укладеного між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ТЕК «МГ-Транс» та
Позивачем, щодо оренди рухомого складу
- вагоно-цистерни, придатні для
перевезення вантажів ТОВ з ІІ «БНХ
Україна»; договір доручення №01/02-04-П
від 01.02.2013 р. укладеного між Позивачем
та ТОВ «Транс Експрес ЛТД», щодо
доручення здійснення всіх необхідних
дій для забезпечення перевезення
залізничним транспортом олії
соняшникової нерафінованої,
українського походження, та інших
вантажів ТОВ з ІІ «БНХ Україна»;
дублікати залізничних накладних щодо
транспортування олії соняшникової
нерафінованої, українського
походження до ВАТ «Лакокраска».

Водночас, суд погоджується із
посиланнями Позивача, про
безпідставність посилання
Відповідача-1 що ТОВ «Корса Групп»
здійснює господарську діяльність з
порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки відсутнє за
своїм місцезнаходженням.

В даному випадку, суд звертає увагу, що
перевірка фактичного місцезнаходження
контрагента не є кваліфікуючою умовою
виникнення у платника права на
формування даних податкового обліку за
операціями з таким постачальником.
Відсутність підприємства за його
місцезнаходженням може мати значення
для вирішення питання про анулювання
реєстрації суб'єкта господарювання
платником ПДВ чи для припинення
юридичної особи, однак дана обставина
не стосуються належного виконання
господарських зобов'язань виконавцем
робіт (постачальником товарів) за
укладеними договорами.

Водночас, Відповідачем не надано
жодних доказів, що в ЄДРПОУ наявний
запис про відсутність ТОВ «Корса
Групп» за його зареєстрованим місцем, а
також докази анулювання реєстрації
суб'єкта господарювання платником ПДВ.

Крім того, суд критично ставиться до
посилання Відповідача-1, що Договір
№14012013 не мав на меті реального
настання наслідків, оскільки
контрагент Позивача не має власних
складських приміщень, трудових
відносин із працівниками тощо.

Так, податкове законодавство не
ставить право платника на податковий
кредит в залежності від того, за
рахунок яких ресурсів (власних або
залучених) здійснюється виготовлення
робіт контрагентом.

Крім того, суд критично ставиться до
посилання Відповідача-1 на положення
Акту №№694/26-58-22-02-18/38316824 від 23.08.2013 р.
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Корса Групп»
(4) з питань дотримання
вимог податкового законодавства з
податку на додану вартість за період з
01.10.2012 р. по 31.07.2013 р.», винесеного
Державною податковою інспекцією у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Так, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
29.10.2013 р. по справі №826/14472/13-а, залишеної
без зміну хвалою Київського
апеляційного адміністративного суду,
було частково задоволено позов ТОВ
«Корса Групп» та визнано незаконними
дії Державної податкової інспекції у
Солом'янському району м. Києва
Державної податкової служби по
складанню Акту від 23.08.2013 року
№694/26-58-22-02-18/38316824 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Корса Групп» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період з 01.10.2012 по 31.07.2013 р.»

Додатково Відповідачем-1 не
спростовано, що на момент складання
податкових накладних, ТОВ «Корса
Групп» було зареєстроване як платник
податку на додану вартість у
встановленому законодавством порядку.

В частині позовних вимог щодо
скасування рішень Відповідача-2 та
Відповідача-3 про результати розгляду
скарг на податкові
повідомлення-рішення, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

В п.8 ч.1 ст.3 КАС України встановлено, що
позивач - особа, на захист прав, свобод
та інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду.

Частиною 1 ст.6 КАС України, встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином до адміністративного суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється, водночас відповідно до
зазначених норм право особи на
звернення до адміністративного суду
обумовлено суб'єктивним уявленням
особи про те, що її право чи законний
інтерес потребує захисту, однак
обов'язковою умовою здійснення такого
захисту судом є наявність відповідного
порушення права або законного інтересу
на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення
права особи є зміна стану її
суб'єктивних прав та обов'язків, тобто
припинення чи неможливість реалізації
її права та/або виникнення додаткового
обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних
повноважень є такими, що порушують
права і свободи особи в тому разі, якщо,
по-перше, такі рішення прийняті владним
суб'єктом поза межами визначеної
законом компетенції, а по-друге,
оспорюванні рішення є юридично
значимими, тобто такими, що мають
безпосередній вплив на суб'єктивні
права та обов'язки особи шляхом
позбавлення можливості реалізувати
належне цій особі право або шляхом
покладення на цю особу будь-якого
обов'язку.

Пунктом 55.1 ст. 55 ПК України передбачено,
що податкове повідомлення-рішення про
визначення суми грошового зобов'язання
платника податків або будь-яке інше
рішення контролюючого органу може бути
скасоване контролюючим органом вищого
рівня під час проведення процедури
його адміністративного оскарження та в
інших випадках у разі встановлення
невідповідності таких рішень актам
законодавства.

Відповідно до ст.56 ПК України рішення,
прийняті контролюючим органом, можуть
бути оскаржені в адміністративному або
судовому порядку.

В п.56.18 ст.56 ПК України встановлено, що з
урахуванням строків давності,
визначених ст.102 цього Кодексу, платник
податків має право оскаржити в суді
податкове повідомлення-рішення або
інше рішення контролюючого органу про
нарахування грошового зобов'язання у
будь-який момент після отримання
такого рішення.

Рішення контролюючого органу,
оскаржене в судовому порядку, не
підлягає адміністративному
оскарженню.

Процедура адміністративного
оскарження вважається досудовим
порядком вирішення спору. При
зверненні платника податків до суду з
позовом щодо визнання недійсним
рішення контролюючого органу грошове
зобов'язання вважається неузгодженим
до дня набрання судовим рішенням
законної сили.

Крім того, ПК України не містить жодної
норми, яка б передбачала оскарження
рішень податкових органів прийнятих за
результатами розгляду скарг платників
податків. Тобто, рішення податкових
органів прийнятих за результатами
розгляду скарг платників податків не
створюють ніяких наслідків для
платників податків, тому не підлягають
оскарженню.

Рішення Відповідача-2 та Відповідача-3
не є юридично значеним для Позивача,
оскільки зазначене рішення не має
безпосереднього впливу на суб'єктивні
права та обов'язки позивача шляхом
позбавлення його можливості
реалізувати належне йому право або
шляхом покладення на нього особу
будь-якого обов'язку, отже сама по собі
не породжує для позивача настання
будь-яких юридичних наслідків та не
впливає на його права та обов'язки.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 31.05.2013 року за номером К-54177/09-С.

Як наслідок, суд дійшов висновку що
належним способом захисту прав та
інтересів Позивача є саме визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною1 ст.6 КАС України гарантовано,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням
адміністративного судочинства є
захист саме порушених прав, свобод та
інтересів фізичної особи.

Частинами 1 та 2 ст.11 КАС України,
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України
зазначено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на вищевказане суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог Позивача.
Крім того, відповідно до ст.94 КАС
України та Закону України «Про судовий
збір», судовий збір підлягає
відшкодуванню Позивачу в розмірі 487,20
грн., а решта суми (4 384,80 грн.) підлягає
стягненню з Відповідача.

Керуючись положеннями ст.2, ст.17, ст.71,
ст.86, ст.158-ст.163, ст.167, ст.254 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю з
іноземними інвестиціями «БНХ Україна»
задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення № від 30.08.2013
р. та № від 30.08.2013 р., що винесені
Державною податковою інспекцією у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4. Присудити на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю з
іноземними інвестиціями «БНХ Україна»
понесені судові витрати в розмірі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. із
Державного бюджету направлених на
асигнування діяльності Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві.

5. Зобов'язати відповідний
підрозділ Державної казначейської
служби України стягнути решту суми
судового збору у розмірі 4 384 (чотири
тисячі триста вісімдесят чотири) грн. 80
коп. на розрахунковий рахунок №4007
у ГУ ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО
820019, код класифікації доходів бюджету
22030001 із Державного бюджету України
шляхом їх безспірного списання із
рахунків Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя
Б. В. Санін

Судді
К. М. Кобилянський

Н. В. Клочкова