Справа № 826/10497/13-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін
Суддя-доповідач: Собків
У Х В А Л А

Іменем України

25 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Ганечко О.М., Карпушової О.В.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Бі Ем Джі Груп" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05 серпня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Бі Ем Джі Груп" до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі м.Києва Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Бі Ем Джі Груп" (далі -
ТОВ "Бі Ем Джі Груп") звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м.Києва
Державної податкової служби, в якому
просив визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
18.04.2013 року № та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 серпня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Позивач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити його позов в
повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, які з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 05.11.2012 р. по 09.11.2012 р. службовими
особами відповідача на підставі
постанови старшого слідчого з ОВС СУ
ДПС у місті Києві від 09.07.2012 р. «Про
призначення документальної
позапланової виїзної перевірки» було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ «БІ Ем Джі Груп» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ТОВ «Ізумруд» за період з 01.01.2009 року по
01.07.2012 року, за результатами якої
складено акт перевірки від 13.11.2012р.
№1001/22-08/33151525.

В ході проведення перевірки було
встановлено порушення позивачем вимог
п.п. 5.1, 5.3.9 п. 5.3 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», що призвело до заниження
податку на прибуток на суму 20 500 грн. (у
тому числі по періодах: за 2010 рік - 20 500
грн.) та вимог п.п. 7.4.1, 7.2.3, 7.4.5 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», що призвело до заниження ПДВ
на суму 16 400 грн. за листопад 2010 року.

На підставі встановлених порушень
відповідачем 18.04.2013р. були прийняті
наступні податкові повідомлення -
рішення:

- №8, яким за порушення п. 198.1, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДВ на суму 20 500 грн., в
тому числі основний платіж - 16 400 грн. та
штрафні санкції - 4 100 грн.;

- №, яким за порушення п.п. 139.1.9 п.
139.1 статті 139 Податкового кодексу
України позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 25 625 грн., в тому
числі основний платіж - 20 500 грн. та
штрафні санкції - 5 125 грн.

Позивач заперечує правомірність
спірних податкових повідомлень-рішень
відповідача, у зв'язку з чим просить
визнати їх протиправними та скасувати
з підстав невідповідності нормам
чинного законодавства.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Платники податку на додану вартість,
об'єкти, база та ставки оподаткування,
перелік неоподатковуваних та
звільнених від оподаткування операцій,
особливості оподаткування експортних
та імпортних операцій, поняття
податкової накладної, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету, визначаються Законом України
«Про податок на додану вартість» від 3
квітня 1997 року № 168/97-ВР (в редакції
Закону, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин) (далі - Закон №
168/97-ВР).

Згідно з пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 вказаного
Закону, датою виникнення податкових
зобов'язань з продажу товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше:

- або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів (робіт, послуг), що підлягають
продажу, а в разі продажу товарів
(робіт, послуг) за готівкові грошові
кошти - дата їх оприбуткування в касі
платника податку, а за відсутності
такої - дата інкасації готівкових
коштів у банківській установі, що
обслуговує платника податку;

- або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата оформлення
документа, що засвідчує факт виконання
робіт (послуг) платником податку.

Із системного аналізу пункту 1.4 ст. 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» випливає, що поставка
товарів - це будь-які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими цивільно-правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів.

Тобто з метою оподаткування фактом
поставки товарів визнається як
операція, в результаті якої за умовами
договору між постачальником та
покупцем передача товару вже відбулася
(у покупця виникло право власності на
товар), так і операція, в результаті
якої виникнення права власності на
товар ще має відбутися при виконанні
певних умов договору, тобто оплати
товару чи отримання товару покупцем.

Разом з тим, податковий кредит звітного
періоду у відповідності до пп. 7.4.1 п. 7.4
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" (у редакції Закону
України від 30.11.2006 р. № 398-V),
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку із придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до абз. 1 п. 7.4.5 цієї ж норми
Закону (у редакції Закону України від
25.03.2005 р. N 2505-IV), не підлягають включенню
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою
Закон пов'язує право платника на
включення сплачених у складі вартості
придбаних товарів (основних фондів),
робіт, послуг сум ПДВ до податкового
кредиту, є використання цих товарів
(основних фондів), робіт, послуг у
господарській діяльності такого
платника.

Так, під господарською діяльністю у
Господарському кодексі України (стаття
3 ГК України) розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

У розумінні пункту 1.32 статті 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств " (в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), господарська
діяльність - будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі, коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Обов'язковими ознаками господарської
діяльності у розумінні приписів статті
3 Господарського кодексу України,
пункту 1.32 статті 1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" є
здійснення її суб'єктами
господарювання у сфері суспільного
виробництва; вона спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг;
результати зазначеної діяльності -
продукція, роботи чи послуги - мають
вартісний характер і цінове вираження.

Господарська діяльність здійснюється
у загальній економічній сфері, а тому
має суто економічні властивості, що
неможливо без вартісної оцінки і
взаємооцінки, еквівалентності обміну,
відповідних обчислень і розрахунків.
Тому така ознака результатів
господарської діяльності, як цінова
визначеність, наявна в абсолютній
більшості випадків, хоча в
некомерційній господарській
діяльності можливе безкоштовне
надання результатів останньої.

Отже, вирішення спорів, пов'язаних із
правомірністю формування платниками
податку податкового кредиту, а також
сум бюджетного відшкодування з податку
на додану вартість, потребує
встановлення всіх фактичних обставин,
що підтверджують реальне здійснення
господарських операцій, на підставі
яких визначено суми податкового
кредиту або бюджетного відшкодування.

Про відсутність реального характеру
відповідних операцій можуть свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин:

- неможливість здійснення
платником податку зазначених операцій
з урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування
тільки тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
права на податковий кредит або
бюджетне відшкодування, якщо для
даного виду діяльності також потрібне
здійснення і облік інших господарських
операцій;

- здійснення операцій з
товарно-матеріальними цінностями, які
не вироблялися або не могли бути
вироблені в обсязі, зазначеному
платником податку в документах обліку.

Виходячи з наведеного, порушення,
допущені одним платником податків
відображенні в податковому обліку
певної господарської операції, за
загальним правилом не впливають на
права та обов'язки іншого платника
податків.

При дослідженні матеріалів справи
колегією суддів було встановлено, що
27.10.2010р. між ТОВ "Бі Ем Джі Груп"
(Замовник) та ТОВ «Ізумруд» (Виконавець)
було укладено договір №37 по створенню
Аудіовізуальних творів.

За умовами вказаного договору
Виконавець зобов'язуєть забезпечити
виконання обумовлених договором робіт
(надання послуг), а Замовник - прийняти
та оплати визначені договором роботи
(послуги).

На підтвердження виконання умов
вищевказаного договору ТОВ «Ізумруд»
було виписано податкову накладну №08111
від 08.11.2010р. на суму 82 000 грн., в тому
числі ПДВ 16 400 грн. Суми ПДВ по
податковим накладним позивачем були
включені до складу податкового кредиту
за листопад 2010 року в сумі 16 400 грн.

Відповідно до ст.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України (далі - ПК України),
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Водночас, пунктом 198.3 статті 198 ПК
України передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Отже, з аналізу вищевикладених
правових норм випливає, що необхідними
та достатніми підставами для включення
позивачем до складу податкового
кредиту відповідних сум податку на
додану вартість є: придбання ним
товарів та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності; сплата чи нарахування сум
податку на додану вартість у зв'язку з
таким придбанням.

Заперечуючи проти вимог даного позову
позивач, зокрема, посилається на
нікчемність укладеного позивачем
правочину, який на думку відповідача є
фіктивним та не створює жодних
юридичних наслідків, крім тих, які
пов'язані з їх недійсністю. Крім того,
відповідач в своїх доводах зазначає, що
позивачем безпідставно було включено
витрати по операціях з ТОВ «Ізумруд» до
складу валових та ПДВ по цих операціях
до складу податкового кредиту,
оскільки, на думку податкового органу,
спірна угода не мала на меті настання
реальних правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином та
свідчать про його нікчемність.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються,
зокрема, суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Тобто, у податковому обліку понесені
витрати мають бути підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами, які
містять відомості про господарську
операцію, підтверджують її фактичне
здійснення та понесення витрат. І
тільки за повної відсутності таких
документів, або у разі, коли такі
документи є недостовірними, тобто не
відображають реальних подій
(господарської операції), валові
витрати можуть вважатися не
підтвердженими.

За умови реального здійснення
платником податку господарської
операції з придбання товару (робіт,
послуг), яка призвела до об'єктивної
зміни складу активів такого платника,
придбання такого товару (робіт, послуг)
з метою використання у господарській
діяльності, наявності первинних
документів, які підтверджують понесені
витрати, платник податку має право на
віднесення таких витрат до складу
валових.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України,
де передбачено, що первинні документи -
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є саме первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Господарські операції мають бути
відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту, а
тому право платника ПДВ на податковий
кредит може визнаватися лише у разі,
якщо відповідні товари ним реально
придбавалися, або ж у разі реального
понесення ним витрат на таке придбання.

Так в своїх запереченнях відповідач
вказує на акт №1578/22-222/37202798 від 03.07.2012р.
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Ізумруд» щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками податків за період з
01.08.2010р. по 31.03.2011р., в якому містяться
дані про відсутність юридичної особи
ТОВ «Ізумруд» за податковою адресою.
Правочини вчинені ТОВ «Ізумруд»
враховуючи обставини, які свідчать про
відсутність у СПД адміністративно -
господарських можливостей на
виконання господарських зобов'язань по
укладенню угод та відсутності
фактичних дій, спрямованих на
виконання взятих на себе зобов'язань.
Внаслідок того, що вони були спрямовані
на порушення конституційних прав та
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним,
відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України
визнані такими, що порушують публічний
порядок (нікчемними).

Крім того, відповідач посилається на
наявність в матеріалах справи копії
постанови Печерського районного суду
міста Києва від 21.09.2012р. по справі №1/555/12
за обвинуванням ОСОБА_3 у скоєнні
злочинів, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст.
205, ч.ч. 1,2,3 ст. 358 КК України (а.с. 81).

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 ПК України,
органи державної податкової служби
мають право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Згідно із абз. 3 п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК
України, документальна позапланова
перевірка не передбачається у плані
роботи органу державної податкової
служби і проводиться за наявності хоча
б однієї з обставин, визначених цим
Кодексом.

Однією з обставин для проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки підпункт 78.1.11 пункту 78.1
статті 78 Податкового Кодексу України
визначає отримання постанови слідчого,
винесеної ним відповідно до закону у
кримінальних справах, що перебувають у
його провадженні.

При цьому, до дня набрання законної
сили відповідним рішенням суду пункт
86.9 статті 86 Податкового кодексу
України забороняє, у разі якщо грошове
зобов'язання розраховується органом
державної податкової служби за
результатами призначеної відповідно
до кримінально-процесуального закону
або закону про оперативно-розшукову
діяльність перевірки, приймати
податкове повідомлення-рішення за
результатами такої перевірки. Цією
нормою передбачено, що матеріали
перевірки разом з висновками органу
державної податкової служби
передаються правоохоронному органу, що
призначив перевірку. Статус таких
матеріалів перевірки та висновків
органу державної податкової служби
визначається
кримінально-процесуальним законом або
законом про оперативно-розшукову
діяльність.

Зважаючи на те, що спірні податкові
повідомлення-рішення від 18.04.2013 року
№ та № відповідачем були
винесені після набрання законної сили
постановою Печерського районного суду
міста Києва від 21.09.2012р. по справі
№1/555/12, якою в свою чергу підтверджено
факт скоєння директором ТОВ «Ізумруд»
ОСОБА_3 злочинів, передбачених ч.2 ст. 28,
ч.2 ст. 205, ч.ч. 1,2,3 ст. 358 КК України,
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
визнання їх протиправними та
скасування.

За таких обставин, заявлені позивачем
вимоги колегія суддів знаходить
необґрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що постановлене у справі
рішення суду першої інстанції
ґрунтується на вірно встановлених
фактичних обставинах справи, яким дана
належна юридична оцінка, правильно
застосовані норми матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини, та
не допущено порушень матеріального і
процесуального закону, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи, доводи викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Бі Ем Джі
Груп"- залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05 серпня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків О.М. Ганечко О.В.
Карпушова

Повний текст ухвали виготовлено -
31.03.14р.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Ганечко О.М.

Карпушова О.В.