Справа № 872/10151/13
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2014 рокусправа № 804/4203/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
30 квітня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Приватного
підприємства фірми «Мост» до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання
протиправними дій та скасування
податкового повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ППФ «Мост» звернулось з вищевказаним
позовом до суду в якому, просило
визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 21.11.2012 р. ДПІ у Ленінському
районі м. Дніпропетровська; визнати
протиправними дії ДПІ у Ленінському
районі м. Дніпропетровська, щодо
проведення документальної
позапланової виїзної перевірки ППФ
«Мост» за період не визначений наказом
№ 599 від 05.10.2012 р., на підставі якої було
складено Акт № 1244/22-5/25514757 від 26.10.2012
року

В обґрунтування позовних вимог
посилається не безпідставність
висновків податкового органу
викладених в акті перевірки, оскільки
господарські операції з контрагентами
мали реальний характер. Контрагенти
позивача на момент здійснення
господарських операцій були
зареєстровані як юридичні особи та як
платники податків, запису про
припинення юридичної особи до Єдиного
державного реєстру не було внесено.
Правомірність формування позивачем
податкового кредиту за результатами
господарських операцій з
контрагентами зазначеними в акті
перевірки підтверджуються податковими
накладними та іншими первинним
документами. Крім того дії податкового
органу під час проведення перевірки не
узгоджуються з нормами ПК України, які
регламентують порядок проведення
перевірки.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
30 квітня 2013 року позов задоволений.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просила
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ППФ «Мост» просить відмовити у
задоволенні апеляційної скарги та
залишити без змін постанову суду
першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник ППФ «Мост»
просив відмовити у задоволенні
апеляційної скарги та залишити без
змін постанову суду першої інстанції
представник ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська не з'явився, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 05 жовтня 2012
року начальником ДПІ у Ленінському
районі м. Дніпропетровська був
прийнятий наказ №599 про проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки ППФ «Мост» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
травень 2012 року строком 10 робочих днів
з 08.10.2012 року

В той же час податковим органом було
проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку ППФ «Мост» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства з
платниками податків ТОВ «Лемодо» (код
за ) та ВАТ «Миколаївський
комбінат хлібопродуктів» (код за
ЄДРПОУ 952114) за травень 2012 року.

За результатами перевірки було
складено акт №1244/22-5/25514757 від 26 жовтня
2012 року «Про результати проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки ПП фірма «Мост» (код за
) щодо дотримання вимог
податкового валютного та іншого
законодавства при здійсненні
експортних операцій за лютий 2011 року та
на порушення ч.2 ст.215, ч.1 ст.216, ст. 228
Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 67
Конституцій України встановлено
нікчемність операцій по
взаємовідносинам з ПАТ «Миколаївський
КХП», ТОВ «Лемодо», SOMPEX TRADE LIMITED; ч.2 ст.215,
ч.1 ст.216, ст. 228 Цивільного кодексу
України, ч.1 ст.67 Конституції України, п.
198.3 Податкового кодексу України № 2756-VI
від 02.12.2010 встановлено заниження
податку на додану вартість всього у
сумі 109 893 грн., в т.ч. по періодах : - у
грудні 2010 року у сумі 82 000 грн.; у січні
2011 року у сумі 20 019 грн.; у лютому 2011 року
у сумі 7 874 грн.

На підставі акту перевірки 21 листопада
2012 року, відповідачем було прийнято та
направлено позивачу податкове
повідомлення-рішення № про
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на додану вартість по
вітчизняних товарах, з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій, в
розмірі 129 247 грн., з яких 108 746 грн. за
основним платежем та 20 501 за штрафними
(фінансовими) санкціями.

За результатами адміністративного
оскарження вказане податкове
повідомлення-рішення було залишено без
змін.

Види перевірок передбачені у п.75.1 ст.75
ПК України, за приписами якої органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки. Документальною
невиїзною перевіркою вважається
перевірка, яка проводиться в
приміщенні органу державної
податкової служби.

Частина 2 ст. 19 Конституції України
зобов'язує органи державної влади, їх
посадових осіб діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України.

Особливості проведення документальної
невиїзної перевірки визначаються
статтею 79 Податкового кодексу України,
зокрема п. 79.1 статті 79 Податкового
кодексу України передбачено, що
документальна невиїзна перевірка
здійснюється у разі прийняття
керівником органу державної
податкової служби рішення про її
проведення та за наявності обставин
для проведення документальної
перевірки, визначених статтями 77 та 78
цього Кодексу.

За приписами п.п. 78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК
України документальна позапланова
виїзна перевірка здійснюється,
зокрема, у разі коли за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

З наказу про проведення перевірки
позивача від 05 жовтня 2012 року №599
встановлено, що підставою для
проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки
податковим органом визначено ст. 78
Податкового кодексу України, при цьому
було проведено саме документальну
позапланову невиїзну перевірку.

Відповідно до ч. 2 статті 79 Податкового
Кодексу України - документальна
позапланова невиїзна перевірка
проводиться посадовими особами органу
державної податкової служби виключно
на підставі рішення керівника органу
державної податкової служби,
оформленого наказом, та за умови
надіслання платнику податків
рекомендованим листом із
повідомленням про вручення або
вручення йому чи його уповноваженому
представнику під розписку копії наказу
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
перевірки.

При цьому, згідно із п. 78.4 ст. 78 ПК
України про проведення документальної
позапланової перевірки керівник
органу державної податкової служби
приймає рішення, яке оформлюється
наказом. Право на проведення
документальної позапланової перевірки
платника податків надається лише у
випадку, коли йому до початку
проведення зазначеної перевірки
вручено під розписку копію наказу про
проведення документальної
позапланової перевірки.

З системного аналізу вказаних норм
податкового законодавства вбачається,
що документальна невиїзна перевірка
здійснюється органом державної
податкової служби за наявності
виключних підстав для її проведення та
за умови доведення до платника податку
рішення керівника органу державної
податкової служби, оформленого
наказом, про проведення такої
перевірки.

При цьому, вказаний наказ, на адресу
позивача взагалі не надсилався, крім
того наказом було встановлено
перевіряємий період - травень 2012 року,
але фактично перевірка була проведена
щодо експортних операцій за лютий 2012
року.

За таких обставин судом першої
інстанції зроблено вірний висновок про
протиправність дій податкового органу
при проведенні перевірки позивача за
лютий 2012 року.

Відповідно до п. 1.32. ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та на користь першої особи.

До валових витрат виробництва та обігу,
відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» відносяться сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до п.п. 5.2.1. п. 5.2. ст.. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Не включаються до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку (пп. 5.3.9. п.
5.3. ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»).

Таким чином згідно вказаної норми не
включаються до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
№168/97 податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів оплату
вартості таких робіт (послуг).

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
платник податку - особа, яка згідно з
цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або
особа, яка імпортує товари на митну
територію України.

Платники податку, визначені у
підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1
статті 10, відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту та своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону (п.10.2.
ст.10 Закону).

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Відповідно до ст.185, ст. 188-189, ст.198, 201 ПК
України, об'єктом оподаткування є
операції платників податку з поставки
товарів, місце надання яких
знаходиться на митній території
України; поставка товарів (робіт,
послуг) здійснюється за договірними
(контрактними) цінами з додатковим
нарахуванням податку на додану
вартість; платник податків
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, яка є підставою для
віднесення вказаної в ній суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту Покупця.

Підпунктом 198.3 ст.198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 даного кодексу, та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст.198 ПКУ вважається
дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.201.6 ст.201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

У відповідності до приписів п.201.1, п.201.4.,
п.201.10, ст.201 ПК України платник податку
зобов'язаний виписати податкову
накладну у двох екземплярах та надати
покупцю податкову накладну, що має
містити визначені за законом певні
реквізити, у т. ч. ставку податку та
відповідну суму податку у цифровому
значенні.

Відповідно до п.п. 198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції, що наявність у
позивача податкових накладних,
видаткових накладних на підставі яких
відповідні суми ПДВ у складі вартості
придбаних товарів були включені до
податкового кредиту, ППФ «Мост» цілком
правомірно включило суми податку на
додану вартість по отриманим товарам
до складу податкового кредиту оскільки
його право на податковий кредит
підтверджується єдиним і належним, з
точки зору діючого законодавства,
доказами.

Судом першої інстанції зроблено вірний
висновок, що наявність доказів оплати
за поставлений контрагентами позивача
товар свідчать про зміну стану та
структури активів платника податків,
крім того належним чином оформленні
первинні документи свідчать про
реальний характер господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, зазначеними в акті
перевірки.

Крім того колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції,
який відхилив доводи відповідача з
приводу нікчемності угод, укладених
позивачем з контрагентами позивача ,
враховуючи наступне.

Викладені в акті перевірки висновки
про порушення позивачем вимог ст. ст. 203,
215, 216, 228 ЦК України зроблені
відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року):

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін -в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне -з неї першій
стороні на відшкодування одержаного.
При наявності умислу лише у однієї із
сторін все одержане нею за правочином
повинно бути повернуто іншій стороні, а
одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного за рішенням
суду стягується в дохід держави.

Тобто, законодавець з 01.01.2011 року
виключив правочини, які були укладені з
метою суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Крім того, відповідно п. 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, заволодіння
ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема, правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України обов'язково
має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. При цьому, доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.
Проте відповідачем під час судового
розгляду справи не надано допустимих
та належних доказів того, що фактична
господарська діяльність позивача та
вчинювані ним правочини містять
наявність обставин, що перелічені у ч. 1
ст. 228 ЦК України.

Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідач не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Беручи до уваги викладене, суди першої
інстанції дійшов обґрунтованих
висновків щодо підтвердження
неправомірності дій податкового
органу щодо прийняття ним податкового
повідомлення-рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанцій про те, що відповідачем не
підтверджено правомірності прийнятого
ним податкового повідомлення-рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не
дають підстав вважати, що при прийнятті
рішення судом першої інстанцій було
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржуване судове
рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
30 квітня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі.

В повному обсязі ухвала складена
21 березня 2014 року.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
С.В. Сафронова