Справа № 718/1410/13-а
Суддя: Мироненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
м. Київ К/800/63237/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

судді - доповідача Мироненка О.В.

суддів - Розваляєвої Т.С.

Чумаченко Т.А.

провівши попередній розгляд справи за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 до
Кліводинської сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області про часткове скасування
рішення за касаційною скаргою ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 на постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 14 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року позивачі звернулися в
суд із позовом до Кліводинської
сільської ради Кіцманського району
Чернівецької області про скасування
п.1,2 рішення виконавчого комітету
Кліводинської сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області № 3/1 від 17.01.2013 року.

Постановою Кіцманського районного
суду Чернівецької області від 16 липня
2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції відповідач звернувся
зі скаргою до суду апеляційної
інстанції щодо скасування зазначеного
вище рішення.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2013 року апеляційну скаргу відповідача
задоволено, постанову суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нову
постанову, якою відмовлено в
задоволенні позову.

Не погоджуючись із постановою суду
апеляційної інстанції, позивачі
звернулися із касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій просить скасувати судове
рішення, залишивши постанову суду
першої інстанції в силі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що предметом
спірних правовідносин між позивачами
та відповідачем є п.1 рішення
виконавчого комітету Кліводинської
сільської ради Кіцманського району
Чернівецької області №3/1 від 17.01.2013
року в частині неприйняття на баланс
сільської ради приміщення швейного
цеху та п.2 вказаного рішення щодо
формування з 16-ти та 4-ох квартирних
житлових будинків, які знаходяться по
АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2, житлового фонду
соціального призначення.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
вірно вказав на те, що задовольняючи
позовні вимоги позивачів щодо
скасування п.1 рішення №3/1 від 17.01.2013
року, в частині неприйняття на баланс
сільської ради приміщення швейного
цеху, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Закон України «Про колективне
сільськогосподарське підприємство» у
випадку реорганізації чи ліквідації
сільськогосподарського підприємства,
передбачає безоплатну передачу до
комунальної власності об'єктів
соціальної сфери, житлового фонду, у
тому числі незавершеного будівництва,
а також внутрішньогосподарських
меліоративних систем підприємств, що
не підлягали паюванню в процесі
реорганізації цих підприємств та
передані на баланс
підприємств-правонаступників (пункт 8
ст. 31).

Однак, наведена вище норма Закону не
передбачає передачу об'єктів
виробничого призначення у власність
територіальної громади.

Прийняття у власність сільської ради
приміщення швейного цеху, яке не
відноситься до категорії житлового
фонду, а є виробничим приміщенням,
суперечитиме вимогам положень ст. 31
вказаного Закону та призведе до
порушення прав третіх осіб.

В інвентаризаційній справі,
виготовленій на 16-ти квартирний
будинок, розташованому по АДРЕСА_2, про
наявність такого приміщення зазначено
в журналі внутрішніх обмірів та
розрахунків площ приміщень житлового
(садибного) будинку на аркуші 9
інвентарної справи.

Зі справи вбачається, що швейний цех у
цьому будинку існує та функціонує з
моменту його побудови і в даний час в
цьому приміщенні знаходиться
відповідне виробниче обладнання і його
використання як виробничого
приміщення було ще запроваджено
рішенням правління бувшого колгоспу
«Іскра», однак судом першої інстанції
до уваги дану обставину не взято та не
зазначено причин та обґрунтувань її не
прийняття. Крім того, зі сторони
відповідача суду надано довідку про те,
що швейний цех, розміщений у
16-квартирному житловому будинку по
вул.. АДРЕСА_2 знаходиться на балансі
ПСП «Кліводинське».

Крім того, суд апеляційної інстанції
також вірно вказав на те, що посилання
суду першої інстанції в оскаржуваній
постанові, як на правову підставу для
скасування п.1 рішення №3/1 від 17.01.2013
року на ст. 9 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», якою визначено, що у разі
банкрутства, ліквідації підприємств, у
повному господарському відданні яких
перебуває державний житловий фонд,
останній одночасно передається у
комунальну власність відповідних
міських, селищних сільських рад, як на
правову підставу для скасування п.1
рішення виконавчого комітету
Кліводинської сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області №3/1 від 17.01.2013 року є також
безпідставним, оскільки передані у
власність сільської ради 16-ти
квартирний будинок АДРЕСА_2, та 4-ох
квартирний будинок АДРЕСА_1 ніколи
раніше не відносилися до державного
житлового фонду і будь-яких доказів про
їх приналежність до такого в
матеріалах справи немає.

Що стосується скасування п.2 рішення
виконавчого комітету Кліводинської
сільської ради Кіцманського району
Чернівецької області №3/1 від 17.01.2013
року щодо формування з 16-ти та 4-ох
квартирних житлових будинків, які
знаходяться по АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2
житлового фонду соціального
призначення, суд першої інстанції
посилався на ст.5 Закону України «Про
житловий фонд соціального
призначення», якою визначені шляхи
формування житлового фонду
соціального призначення.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вірно не погодилася з висновком суду
першої інстанції, оскільки в пп.8 п.1 ст.5
вказаного Закону передбачено, що
житловий фонд соціального призначення
формується органами місцевого
самоврядування шляхом набуття права
власності на житло на інших підставах,
не заборонених законом.

Чинним законодавством не встановлено
заборони формування соціального житла
за рахунок житлового фонду переданого
у власність територіальної громади у
порядку ліквідації підприємства.

Крім того, позивачами не надано суду
документальних підтверджень
правомірності набуття ними житла у
конкретних квартирах будинку у
відповідності до вимог Житлового
кодексу УРСР, а саме на підставі ордеру,
як це зазначено в ст. 58. ЖК УРСР.

Тільки на підставі рішення про надання
жилого приміщення в будинку державного
або громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Виконавчим комітетом Кліводинської
сільської ради нікому із
позивачів ордери для вселення у
квартири будинків не видавалися, як це
передбачено ст.ст. 53, 58 ЖК УРСР. Згідно
ст. 61 ЖК користування жилими
приміщеннями у будинках державного і
громадського фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення, який укладається у
письмовій формі на підставі ордера.

Зі справи також вбачається, що у
частини позивачів є у приватній
власності жилі будинки, окремі з них у
будинках, переданих у власність
сільської ради, взагалі не проживають і
навіть не зареєстровані.

Отже, заявляючи про можливе порушення
прийнятим рішенням прав позивачів на
використання у майбутньому
реалізації свого права на
приватизацію житла, ними не
надано суду будь-яких належних
допустимих документальних доказів
того, що у них правомірно виникло таке
право і на яких саме підставах, чи це
право використано чи втрачено,
оскільки в позовній заяві ні одним із
позивачів точної адреси свого місця
реєстрації чи фактичного проживання не
зазначено.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
обгрунтовано звернула увагу на те, що
право на звернення до
адміністративного суду з позовом не
завжди співпадає з правом на судовий
захист, яке закріплене у ст.6 КАС
України, оскільки саме по собі
звернення до адміністративного суду за
захистом ще не означає, що суд
зобов'язаний надати такий захист, адже
для того, щоб було надано судовий
захист, суд повинен встановити, що
особа дійсно має право, свободи та
інтерес, про захист яких вона просить і
це право, свобода чи інтерес порушені
відповідачем у публічно-правових
відносинах.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З огляду на викладене, постанова суду
апеляційної інстанції відповідає
обставинам справи наданим доказам та
нормам процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновки суду
не спростовують.

Підстав для скасування судового
рішення з мотивів, викладених в
касаційні скарзі, не вбачається.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення-без змін.

Керуючись статтями 220-1, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13
залишити без задоволення, постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Судді