Справа № 2а-3425/11
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/36684/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього
А.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Суворовського районного
суду м. Херсона від 22 вересня 2011 року та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Херсонського міського голови,
Виконавчого комітету Херсонської
міської ради про визнання дій
неправомірними,

встановила:

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Херсонського
міського голови, Виконавчого комітету
Херсонської міської ради про визнання
дій неправомірними, зобов'язання
працевлаштувати позивача та
виплатити належні кошти.

Постановою Суворовського районного
суду м. Херсона від 22 вересня 2011 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року постанову Суворовського
районного суду м. Херсона від 22 вересня
2011 року залишено без змін.

ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Суворовського
районного суду м. Херсона від 22 вересня
2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 06 грудня 2012 року скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позову.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі, рішення судів щодо
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
було встановлено, що згідно контракту
від 27.01.2011 ОСОБА_2 займала посаду
головного спеціаліста відділу
земельно-кадастрового обліку
управління земельних відносин
департаменту містобудування та
землекористування Херсонської міської
ради. Строк дії контракту був
визначений по 07.06.2011.

Розпорядженням Херсонського міського
голови від 06.06.2011 № 859-к ОСОБА_2 було
звільнено 07.06.2011, з вищевказаної посади
у зв'язку із закінченням строку
трудового договору згідно з пунктом 2
статті 36 Кодексу законів про працю
України.

Не погоджуючись з зазначеним наказом
та вказуючи на те, що її всупереч
положенням частини 3 статті 184 Кодексу
законів про працю України було
звільнено під час вагітності ОСОБА_2
звернулась до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суди попередніх інстанцій
виходили з того, що оскільки ОСОБА_2
була звільнена згідно пункту 2
статті 36 Кодексу законів про працю
України, у зв'язку з закінченням
строку контракту, а не за ініціативою
роботодавця, то відповідно на неї не
можуть розповсюджуватись гарантії
передбачені положеннями статті 40
Кодексу законів про працю України,
встановлені для осіб звільнених за
ініціативою роботодавця.

Проте колегія суддів не може
погодитись з такими висновками судів,
з огляду на наступне.

Відповідно до статті 21 Кодексу
законів про працю України трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін. Особливою
формою трудового договору є контракт, в
якому строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін. Сфера
застосування контракту визначається
законами України.

Згідно норм статті 23 Кодексу законів
про працю України трудовий договір
може бути: безстроковим, що укладається
на невизначений строк; на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Відповідно до частини 3 статті 184
Кодексу законів про працю України
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (до
шести років - частина шоста статті 179),
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Наявність вагітності на день
звільнення працівниці за ініціативою
власника або уповноваженого ним органу
при відсутності ліквідації
підприємства, установи, організації
являється безумовною підставою для
поновлення звільненої особи на раніше
займаній посаді.

Застосування норм частини 3 статті 184
Кодексу законів про працю України не
ставиться в залежність і від
своєчасного повідомлення працівницею
власника або уповноваженого ним органу
про вагітність.

Аналогічна правова позиція викладена
в ухвалі Верховного Суду України від 11
листопада 2009 року № 6-15304вов09.

Вищезазначена норма надає гарантію
щодо обмежень на звільнення для
вагітних жінок, а не лише жінок, які
перебувають у відпустці у зв'язку з
вагітністю та пологами. Звільнення
жінок, зазначених у частині 3 статті 184
Кодексу законів про працю України, у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору має певні
особливості. Таке звільнення можливе,
проте власник зобов'язаний
працевлаштувати жінку на цьому самому
або іншому підприємстві відповідно до
її спеціальності. Розрив у часі між
звільненням і працевлаштуванням у
цьому випадку не допускається.

Разом з цим зробивши висновок про
обґрунтованість та правомірність
звільнення позивача, суди попередніх
інстанцій не встановили та не
дослідили чи було запропоновано
ОСОБА_2 посаду на цьому самому або
іншому підприємстві відповідно до її
спеціальності.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів зазначає, що суди
повинні були витребувати у сторін
докази, які підтверджують або
спростовують правомірність їхніх
доводів і заперечень. Якщо сторони у
справі таких доказів не надали або
надані докази були недостатніми, суд,
керуючись частинами 4, 5 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, зобов'язаний був із власної
ініціативи витребувати докази, які
підтверджують або спростовують ці
обставини.

Суди попередніх інстанцій названих
вимог Кодексу адміністративного
судочинства України не виконали у
зв'язку з чим порушили норми
процесуального закону. Судами
попередніх інстанцій в порушення норм
процесуального права не було з'ясовано
та враховано всіх обставин справи, що
мають значення для правильного
вирішення спору.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у даній
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, про
передчасність висновків судів першої
та апеляційної інстанцій, та вбачає
необхідність витребування та
дослідження нових доказів.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції.

Вказані порушення норм матеріального
та процесуального права не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції з
урахуванням положень статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства щодо
відсутності можливості досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, що відповідно до
вимог статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування судових
рішень і направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Суворовського районного
суду м. Херсона від 22 вересня 2011 року та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Херсонського міського голови,
Виконавчого комітету Херсонської
міської ради про визнання дій
неправомірними - скасувати.

Справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній