Справа № 2а-1385/10/0770
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.
Справа № 303/11

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Гінди О.М., Качмара В.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
09.12.2010 року у справі за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Гроклін-Карпати»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 126876 гривень, -

ВСТАНОВИЛА :

15.04.2010 р. Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом до
ТзОВ "Гроклін-Карпати», яким просить
стягнути адміністративно господарські
санкції за недотримання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у сумі 126 876 гривень.

В позові Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів покликається на те, що згідно
зі ст. 20 Закону підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, за
кожне місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Термін сплати санкції
встановлено до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося,
порушення нормативу.

Із Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні вбачається, що цей Закон
визначає основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні і
гарантує їм рівні з усіма іншими
громадянами можливості для участі в
економічній, політичній і соціальній
сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість
інвалідам вести повноцінний спосіб
життя згідно з індивідуальними
здібностями і інтересами. Якщо
розглянути в цілому правову природу
адміністративно-господарських санкцій
за недодержання нормативу
середньооблікової чисельності
працюючих інвалідів то вбачається
наступне: на підприємства, установи,
організації та фізичних
осіб-підприємців, які використовують
найману працю, покладається обов'язок
щодо створення робочих місць та
працевлаштування інвалідів у межах
нормативу; за неналежне виконання
вищезгаданого обов'язку передбачена
адміністративно - господарська
санкція.

Оскаржуваною постановою
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 року
в задоволенні позовних вимог
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
ТзОВ «Гроклін-Карпати», про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 126876 гривень - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач
просить зазначену постанову скасувати
та прийняти нову, якою задоволити
позовні вимоги в повному обсязі,
покликаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що робочим місцем
інваліда може бути: звичайне робоче
місце, якщо за умовами праці та з
урахуванням фізичних можливостей
інваліда воно може бути використано
для його працевлаштування;
спеціалізоване робоче місце інваліда -
робоче місце, обладнане спеціальним
технічним оснащенням, пристосуваннями
і пристроями для праці інваліда
залежно від анатомічних дефектів чи
нозологічних форм захворювання та з
урахуванням рекомендації
медико-соціальної експертної комісії
(МСЕК), професійних навичок і знань
інваліда. Однак доказів на створення
робочого місця відповідач не надав.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів.

Відмовляючи в позові Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів суд
першої інстанції виходив з того, що як
встановлено в судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи, ТОВ
«Гроклін-Карпати»щомісячно ( з січня по
грудень 2009 року) направлялися до
Ужгородського міського центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій (форма 3 ПН) щодо можливості
працевлаштування інваліда, але робочі
місця залишились вакантними у зв'язку з
не направленням для працевлаштування
інвалідів уповноваженими органами.
Згідно листа Ужгородського МЦЗ №1611 від
07.12.2010 року протягом 2009 року на обліку
перебувало 57 осіб з обмеженими
фізичними можливостями - інваліди 111-ї
групи. Для працевлаштування на
заявлені посади швачки було направлено
одну особу з обмеженими фізичними
можливостями, результат направлення
«не відповідає вимогам». Крім цього,
відповідач вживав і самостійні заходи
щодо працевлаштування інвалідів на
створених ним робочих місцях, зокрема,
шляхом розміщення оголошень в пресі,
звернень до уповноважених органів.

При цьому, суду не надано доказів
відмови в працевлаштуванні інвалідів з
боку відповідача, а також не надано
доказів, що органи виконавчої влади з
питань праці та соціальної політики,
органи місцевого самоврядування,
громадські організації інвалідів
направляли інвалідів для
працевлаштування відповідачу. Не
надано також доказів безпосереднього
звернення інвалідів на підприємство з
метою працевлаштування і відмови з
боку відповідача в такому
працевлаштуванні.

Враховуючи наведене і за відсутності
доказів відмови відповідачем
інвалідам в працевлаштуванні, суд
приходить до висновку про відсутність
вини відповідача в незайняті створених
(пристосованих) робочих місць для
працевлаштування інвалідів, оскільки
відповідачем вжито заходів по
забезпеченню працевлаштування
інвалідів та на нього не може бути
покладена відповідальність за не
направлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись, тобто, відсутні
підстави для стягнення з відповідача
адміністративно господарських санкцій
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права.

Частиною першою ст.19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875
-XII (з подальшими змінами та
доповненнями, далі Закон 875), для
підприємств (об'єднань), установ і
організацій, незалежно від форми
власності і господарювання,
встановлено норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 18 частини 3 Закону
України № 875-XII підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 181 частини 3 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Листом №17 від 25.11.2005 року Ужгородською
міжрайонною МСЕК було рекомендовано
щодо працевлаштування на підприємство
«Гроклін-Карпати» виключно інвалідів
111 групи.

Статтею 20 частиною 1 Закону України №
875-XII встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Вказані адміністративно-господарські
санкції сплачуються підприємством
самостійно в строк до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося
порушення нормативу.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у звязку зі
скоєнням правопорушення.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
суд виходить із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобовязань і правил
здійснення господарської діяльності
та необхідності встановлення в діях
або бездіяльності роботодавця складу
правопорушення з метою застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій. Елементами правопорушення є
вина та наявність причинного звязку
між самим порушенням та його
наслідками. Статтею 218 Господарського
кодексу України (далі ГК України)
встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
При цьому учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи, ТОВ
«Гроклін-Карпати»щомісячно (з січня по
грудень 2009 року) направлялися до
Ужгородського міського центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій (форма 3 ПН) щодо можливості
працевлаштування інваліда, але робочі
місця залишились вакантними у зв'язку з
не направленням для працевлаштування
інвалідів уповноваженими органами.
Згідно листа Ужгородського МЦЗ №1611 від
07.12.2010 року протягом 2009 року на обліку
перебувало 57 осіб з обмеженими
фізичними можливостями - інваліди 111-ї
групи. Для працевлаштування на
заявлені посади швачки було направлено
одну особу з обмеженими фізичними
можливостями, результат направлення
«не відповідає вимогам». Крім цього,
відповідач вживав і самостійні заходи
щодо працевлаштування інвалідів на
створених ним робочих місцях, зокрема,
шляхом розміщення оголошень в пресі,
звернень до уповноважених органів.

При цьому, суду не надано доказів
відмови в працевлаштуванні інвалідів з
боку відповідача, а також не надано
доказів, що органи виконавчої влади з
питань праці та соціальної політики,
органи місцевого самоврядування,
громадські організації інвалідів
направляли інвалідів для
працевлаштування відповідачу. Не
надано також доказів безпосереднього
звернення інвалідів на підприємство з
метою працевлаштування і відмови з
боку відповідача в такому
працевлаштуванні.

Враховуючи наведене і за відсутності
доказів відмови відповідачем
інвалідам в працевлаштуванні, суд
приходить до висновку про відсутність
вини відповідача в незайняті створених
(пристосованих) робочих місць для
працевлаштування інвалідів, оскільки
відповідачем вжито заходів по
забезпеченню працевлаштування
інвалідів та на нього не може бути
покладена відповідальність за не
направлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись, тобто, відсутні
підстави для стягнення з відповідача
адміністративно господарських санкцій
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Крім того,відповідно до листа голови
Вищого адміністративного суду України
О. Пасенюка від 30 березня 2010 року за №
422/11/13-10, що адресований головам
апеляційних адміністративних судів
України, доведено до їх відома
постанови Верховного Суду України, в
яких викладено правову позицію щодо
застосування положень статей 18-20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», яка
полягає у наступному. Суди, дійшовши
висновку про обґрунтованість
застосування санкцій за незайняті
інвалідами робочі місця, помилково не
врахували, що обовязок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обовязком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування. У звязку з тим, що у
діях відповідача відсутній склад
правопорушення, на нього не може бути
покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження відповідача інвалідів, які
бажають працевлаштуватись.

Отже, позиція Закарпатського окружного
адміністративного суду відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України при розгляді справ даної
категорії.

Згідно статті 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. Позивачем не доведено та
поясненнями представника відповідача
та матеріалами справи спростовано
доводи щодо нестворення відповідачем
робочих місць для інвалідів, при цьому,
відповідачем доведено ту обставину, що
створені робочі місця не були зайняті
інвалідами з незалежних від нього
причин. За наведених обставин, позовні
вимоги є необґрунтованими, суперечать
вимогам законодавства та матеріалам
справи та в їх задоволенні слід
відмовити.

А тому висновки суду першої інстанції
не відповідають нормам матеріального
та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції, при винесені оскаржуваної
постанови не вірно дано правову оцінку
обставинам справі та ухвалено судове
рішення без додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що згідно ст. 202 КАС України є підставою
для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 року
у справі № 2а-1385/10/0770 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду у порядку
адміністративного судочинства
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
О.М. Гінда

В.Я. Качмар