Справа № 815/778/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/778/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Одеський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Чернобай А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Другого Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, треті особи -
ОСОБА_2, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агентство по збору
боргів», про скасування арешту з
заставленого майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним
позовом, в якому просить суд визнати
протиправною постанову державного
виконавця Другого Київського відділу
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження ВП № 29943685 від 04.04.2012
року в частині накладення арешту на все
майно, що належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
а саме - квартири АДРЕСА_1; зобов'язати
Другий Київський відділ Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
ВП 29943685 від 04.04.2012 року в частині
накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;
зобов'язати Другий Київський відділ
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції скасувати
арешт, накладений постановою ВП № 29943685
від 04.04.2012 року на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування адміністративного
позову позивач зазначила, що 09.09.2011
року між позивачем (Позикодавець) та
ОСОБА_2 укладений договір позики
грошей. З метою забезпечення цього
договору позивач (Іпотекодержатель) та
ОСОБА_2 уклали іпотечний договір,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_2 Оскаржуваною
постановою виконавчою службою
накладено арешт на зазначену квартиру,
яка є предметом іпотеки, чим порушено
права позивача (Іпотекодержателя), яка
має переважне право на задоволення
своїх вимог за рахунок предмету
іпотеки. Так, у передбачений договором
позики грошей строк ОСОБА_2
зобов'язання не виконав та не повернув
позичену суму грошей, у зв'язку із чим
позивач має намір задовольнити свої
вимоги за рахунок предмету іпотеки -
квартири, на яку відповідачем
накладено арешт.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги із викладених
вище підстав підтримала у повному
обсязі та просила задовольнити позов.

Представники відповідача та третіх
осіб до суду не з'явилися, про час та
місце судового розгляду справи
повідомлені належним чином;
заперечення на адміністративний позов
не надали.

Вислухавши пояснення представника
позивача та дослідивши матеріали
справи, суд дійшов висновку про
необґрунтованість адміністративного
позову та відсутність підстав для його
задоволення.

Судом встановлено, що 09 вересня 2011 року
між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2
(Позичальник) укладений договір позики
грошей (а.с.5), відповідно до якого
ОСОБА_2 прийняв від позивача 191200
гривень (еквівалент 23900 доларів США),
які зобов'язався повернути до 09.03.2012
року (п.4.2).

В подальшому між сторонами укладений
договір про внесення змін № 1 в
зазначений договір від 26 березня 2012
року (а.с.6), відповідно до якого сума
позики збільшена до 338800 гривень
(еквівалент 42350 доларів США), а строк
повернення позики встановлений до
26.09.2012 року.

З метою забезпечення вищевказаного
договору позики 09.09.2011 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір
(а.с. 7-9) із змінами від 26.03.2012 року
(а.с.10-11), відповідно до якого ОСОБА_2
передав позивачу в іпотеку належну
йому на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_1.

Вищезазначені договори посвідчені
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3;
нотаріусом також проведена державна
реєстрація обтяження іпотекою; на
предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1)
накладена заборона відчуження.

Крім того, судом встановлено, що
постановою державного виконавця
Другого Київського відділу ДВС
Одеського МУЮ від 16.11.2011 року за заявою
ТОВ «Агенство по збору боргів»
відкрито виконавче провадження з
виконання виконавчого листа № 2-2339/11,
виданого Київським районним судом м.
Одеси 28.10.2011 року, про стягнення з
ОСОБА_2 11101,21 гривень.

З виконавчого листа № 2-2639/11р.
вбачається, що останній виданий у
справі за позовом ТОВ «Агенство по
збору боргів» до ОСОБА_2 про стягнення
кредитної заборгованості, у якій
прийнято рішення про задоволення
позову 27.04.2011 року (набрало чинності
10.05.2011 року).

Також судом встановлено, що при
примусовому виконанні виконавчого
листа № 2-2639/11 від 28.10.2011 року державним
виконавцем Другого Київського відділу
ДВС Одеського МУЮ прийнято постанову
від 04.04.2012 року про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження, якою накладено арешт на
майно, що належить ОСОБА_2, а саме на
квартиру АДРЕСА_1 та заборонено
здійснювати її відчуження.

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає оскаржувану постанову
обґрунтованою, а позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню у зв'язку з
наступним.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначені Законом України
«Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.32 Закону України
«Про виконавче провадження» одним із
заходів примусового виконання рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

Згідно із частиною 1 статті 52 цього ж
Закону звернення стягнення на майно
боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Закон України «Про виконавче
провадження» в главі 4 визначає
загальний порядок звернення стягнення
на майно боржника, в тому числі і на
нерухоме майно. Зокрема, приписами
статей 54, 63 цього Закону визначений
порядок звернення стягнення на
нерухоме майно, в тому числі яке є
предметом застави (іпотеки). При цьому
частиною восьмою статті 54 Закону
України «Про виконавче провадження»
зазначено, що примусове звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку». Відповідно, звернення
стягнення на нерухоме майно боржника,
як предмета іпотеки в порядку
примусового виконання чітко визначено
статтями 41 - 49 Закону України «Про
іпотеку».

Відповідно до ч.8 ст.54 Закону
встановлено, що примусове звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно з частиною 6 статті 3 Закону
України «Про іпотеку» у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

У відповідності до статті 7
вищевказаного Закону за рахунок
предмета іпотеки іпотекодержатель має
право задовольнити свою вимогу за
основним зобов'язанням у повному
обсязі або в частині, встановленій
іпотечним договором, що визначена на
час виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону
України «Про заставу» в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами.

Пунктом 5.3.1 Інструкції про проведення
виконавчих дій, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року № 74/5, передбачено, що
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя. За
постановою державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, винесеною
у виконавчому провадженні про
звернення стягнення на заставлене
майно, стягнення звертається на вільне
від застави майно боржника.

Крім того, згідно з частиною 3 статті 54
Закону України «Про виконавче
провадження» для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернено у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; коли
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Як вбачається з матеріалів справи,
право застави (09.09.2011 року) виникло
після винесення Київським районним
судом м. Одеси рішення про стягнення з
боржника (ОСОБА_2) коштів (28.04.2011 року),
отже в спірних правовідносинах до
застосування підлягає абз.2 ч.3 ст.54
Закону України «Про виконавче
провадження».

Таким чином, накладення виконавчою
службою арешту на майно ОСОБА_2, зокрема
на належну йому на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_1, яка є
предметом іпотеки за договором від
09.09.2011 року, здійснено у відповідності
до абз.2 ч.3 ст.54 Закону України «Про
виконавче провадження».

При таких обставинах суд вважає, що
позивач не довів необґрунтованості
та протиправності оскаржуваної
постанови.

Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу
вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки, що з
огляду на запроваджений ст.8
Конституції України принцип
верховенства права та в кореспонденції
з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає
абсолютний і безумовний обов'язок
кожної особи, яка бере участь в
адміністративній справі довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оцінка поданих особами, які беруть
участь в адміністративній справі та
самостійно зібраних судом в порядку
ст.11 КАС України доказів в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, здійснюється судом за
правилами ч.2 ст.71 КАС України в порядку,
що встановлений ст.86 цього кодексу.

На підставі встановлених в судовому
засіданні фактів, суд приходить до
висновку про те, що при винесенні
спірної постанови відповідач діяв
обґрунтовано, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС
України, згідно якої усі учасники
адміністративного процесу є рівними та
ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і
вирішення справ у адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними доказів, з'ясувавши
обставини у справі; перевіривши всі
доводи і заперечення сторін та надавши
правову оцінку наданим доказам, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог, у зв'язку із чим в
задоволенні позову слід відмовити у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Другого Київського
відділу Державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції,
треті особи - ОСОБА_2, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Агентство
по збору боргів», про скасування арешту
з заставленого майна відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 15
квітня 2014 року.

Суддя _______________
І.В. Завальнюк