Справа № 814/763/13-а
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

11 березня 2014 року
справа № 814/763/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., в письмовому провадженні
розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1, 54001

доДПІ у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області,
вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54000

провизнання протиправними і часткове
скасування податкових
повідомлень-рішень від 08.01.13 р. № ,
№ В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- позивач) звернувся із
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у Центральному
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби,
правонаступником якої є державна
податкова інспекція у Центральному
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області (далі - відповідач, ДПІ), в якому
просить суд визнати протиправними і
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 8 січня 2013 р. №
в частині визначення податкового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 48665,71 грн. та
застосування штрафу в розмірі 10206,12
грн., а також податкове
повідомлення-рішення № в частині
визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість (далі - ПДВ) в
сумі 4432,0 грн. і застосування штрафу в
розмірі 814,51 грн.

В обґрунтування своїх вимог, позивач
послався на те, що витрати, пов'язані із
утриманням транспортних засобів
правомірно включались ним до складу
валових витрат, у зв'язку із чим
висновок ДПІ про їх завищення (витрат)
та завищення суми податкового кредиту,
безпідставний. Відповідно, позивач
вважає, що нарахування ДПІ спірними
рішеннями податку на доходи фізичних
осіб і ПДВ, носить протиправний
характер.

Відповідач позов не визнав, в
запереченнях, які по суті повторюють
зміст акту перевірки позивача,
зазначив, що витрати останнього на
придбання автозапчастин, не пов'язані
із отриманням доходу, а тому
неправомірно включені до складу
валових витрат. В наступному
відповідач доповнив свої заперечення
доводами про те, що фізична
особа-підприємець взагалі не має права
включати витрати на утримання
автотранспорту до складу своїх витрат
(т. 2 а. с. 126-131, 175, 177-178).

Оскільки відповідач, який у спірних
правовідносинах виступає суб'єктом
владних повноважень, заперечує проти
адміністративного позову, відповідно
до ст. 71 ч. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
на нього покладається обов'язок
доказування правомірності свого
рішення.

В судове засідання 11 березня 2014 р.
прибув представник позивача,
представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце судового розгляду був
повідомлений належним чином, що
підтверджується відповідним
повідомленням (т. 3 а. с. 13).

Стаття 128 ч. 4 КАС України надає суду
право у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи не
відкладати і вирішити її на підставі
наявних у ній доказів. Враховуючи
приписи наведеної статті, суд
розглядає справу за відсутності
відповідача.

Відповідно до ст. 128 ч. 6 КАС України,
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта. Враховуючи, що в судове
засідання прибув тільки представник
позивача, а відповідач належним чином
був повідомлений про проведення
судового розгляду, суд вважає, що
маються підстави, передбачені
вищенаведеною нормою КАС України, для
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

В листопаді-грудні 2012 р. ДПІ провела
документальну планову виїзну
перевірку дотримання позивачем вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 1 січня 2009 р.
до 31 грудня 2011 р., результати якої
оформлені актом від 19 грудня 2012 р. №
940/17-208/НОМЕР_3 (далі - акт перевірки) (т. 1
а. с. 25-39).

В акті перевірки зроблено висновок про
порушення позивачем:

- ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про прибутковий податок з
громадян", ст. 177 п. 177.2. Податкового
кодексу України (далі - ПК України), в
результаті чого занижено податок на
доходи фізичних осіб за період з 1 січня
2009 р. до 31 грудня 2011 р. в сумі 58752,24 грн.;

- ст. 7 п. 7.4. пп. 7.4.4. Закону України "Про
податок на додану вартість", ст. 198 п. 198.3.
ПК України, в частині заниження суми
ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету на
суму 7287,0 грн.

На підставі акту перевірки, 8 січня 2013 р.
відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на 58752,24 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 11727,04 грн., яке
оскаржується позивачем в частині 48665,71
грн. податкового зобов'язання і 10206,12
грн. штрафу;

- № , яким збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ на 7287,0 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 1211,75 грн., яке
оскаржується в частині 4432,0 грн. податку
і 814,51 грн. штрафу (т. 1 а. с. 22-23).

Відповідно до викладеного в акті
перевірки, у період з 1 січня 2009 р. до 30
вересня 2010 р. позивач застосовував
спрощену систему оподаткування, а з 1
жовтня 2010 р. і до 31 грудня 2011 р.
перебував на загальній системі
оподаткування; займався діяльністю
вантажного автомобільного транспорту;
на підставі цивільно-правових
договорів у своїй господарській
діяльності використовував вантажні
автомобілі (т. 1 а. с. 26, 27, 138-144).

Як слідує з акту перевірки, підставою
для донарахування позивачу податків і
застосування штрафів став висновок
відповідача про те, що позивач, не маючи
на це законних підстав, до складу своїх
валових витрат відніс витрати, які не
пов'язані із отриманням доходу від
господарської діяльності, зокрема
витрати на придбання автозапчастин. На
думку відповідача, ця обставина
потягнула неправомірне завищення
валових витрат і суми податкового
кредиту в частині включення до його
складу ПДВ, сплаченого в ціні товару, і
є підставою для донарахування позивачу
податку на доходи фізичних осіб і ПДВ.

Відповідно до п. 6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України 22
грудня 2010 р. № 984, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12 січня
2011 р. за № 34/18772 (далі - Порядок № 984),
факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Всупереч наведеним вимогам Порядку №
984, відповідач в акті перевірки тільки
констатує, що позивач до валових витрат
відніс витрати на придбання
автозапчастин, що, на думку податкового
інспектора, не пов'язано із отримання
доходу, але будь-яких доводів на
підтвердження цього висновку не
наводиться, а тому незрозуміло або ДПІ
взагалі заперечує отримання позивачем
автозапчастин, або відповідачем
встановлені факти того, що позивач не
використовував запчастини для
обслуговування автомобілів, або з
інших підстав.

Лише в письмових запереченнях, при
розгляді адміністративної справи,
відповідач пояснив, що, на його думку,
фізична особа-підприємець взагалі не
має права на включення до складу своїх
витрат витрат, пов'язаних із
обслуговуванням транспортних засобів.
В обґрунтування цих заперечень,
відповідач послався на норми ст. 5 п. 5.3.
пп. 5.3.2. Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" і
ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.5. ПК України, згідно
яких не включаються до складу валових
витрат витрати на ремонт або інші
поліпшення основних фондів. На думку
відповідача, такі витрати підлягають
амортизації. Суд знаходить ці доводи
відповідача такими, що ґрунтуються на
помилковому застосуванні податкового
законодавства.

Стаття 8 п. 8.2. пп. 8.2.1. Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
визначає, що під терміном "основні
фонди" слід розуміти матеріальні
цінності, що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку протягом періоду, який
перевищує 365 календарних днів з дати
введення в експлуатацію таких
матеріальних цінностей, та вартість
яких перевищує 1000 гривень і поступово
зменшується у зв'язку з фізичним або
моральним зносом (аналогічне за
змістовним наповненням визначення
цього терміну надано в ст. 14 п. 14.1. пп.
14.1.138. ПК України). З цього слідує, що
транспортні засоби позивача в
розумінні як Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
так ПК України, є основними фондами. При
цьому, той факт, що транспортні засоби
належать позивачу не на праві
власності, а орендуються ним, для цілей
оподаткування не має правового
значення.

Відповідно до ст. 13 ч. 2-3 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
прибутковий податок з громадян" (далі -
Декрет), чинного на час виникнення
спірних правовідносин,
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

В свою чергу ст. 5 п. 5.1. цього Закону
визначає, що валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності (ст. 14 п. 14.1. пп. 14.1.27. ПК
України).

Таким чином, згідно законодавчого
визначення валових витрат (витрат за
термінологією ПК України), до їх складу
слід віднести всі витрати платника
податків на придбання товарів чи
послуг, які потім споживаються в його
господарській діяльності.

В той же час, Закон України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
містить деякі спеціально оговорені в
цьому Законі обмеження щодо формування
валових витрат. Зокрема, ст. 5 п. 5.3. пп.
5.3.2. Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" визначає, що не
включаються до складу валових витрат
витрати на придбання, будівництво,
реконструкцію, модернізацію, ремонт та
інші поліпшення основних фондів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та
підпунктом 7.9.4 цього Закону. Майже
аналогічна за змістом норма, за
виключенням ремонту основних фондів,
міститься в ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.5. ПК
України. З цього відповідач робить
висновок, що витрати на придбання
автозапчастин, є ремонтом основних
фондів і, відповідно, на підставі
наведених норм, підлягають
амортизації.

Положення про технічне обслуговування
і ремонт дорожніх транспортних засобів
автомобільного транспорту,
затверджене наказом Мінтрансу України
від 30 березня 1998 р. № 102 і зареєстроване
в Міністерстві юстиції України 28
квітня 1998 р. за № 268/2708 розрізняє
технічне обслуговуванні і ремонт
транспортних засобів. Так, технічне
обслуговування - це комплекс операцій
чи операція щодо підтримки
роботоздатності або справності виробу
під час використання за призначенням,
зберігання та транспортування, а
ремонт - це комплекс операцій щодо
відновлення справності або
роботоздатності виробів та
відновлення ресурсів виробів чи їх
складових частин.

Як пояснив представник позивача,
придбані автозапчастини
використовувались для заміни зношених
або вичерпавших свій ресурс деталей
(вузлів, агрегатів), що підпадає під
визначення технічного обслуговування,
а не ремонту транспортних засобів.

Отже, відповідач помилково застосував
до спірних правовідносин норму, яка
застосуванню не підлягала, що призвело
до невірного висновку про завищення
валових витрат, так як ані Декрет, ані
Закон України "Про оподаткування
прибутку підприємств" не встановлювали
будь-яких особливостей для фізичної
особи-підприємця при формуванні ним
валових витрат, зокрема не обмежували
право такого платника податків на
віднесення до їх складу вартості
утримання автомобілів.

Після набрання чинності ПК України,
правове регулювання спірних
правовідносин залишилось незмінним.

Відповідно до ст. 177 п. 177.4. ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу, тобто
витрати суб'єкта господарювання, який
не є платником податку на прибуток
підприємств, але подає звітність про
доходи від зайняття підприємницькою
діяльністю, формуються у тому ж
порядку, як у платників цього податку.

Згідно ст. 138 п. 138.1. ПК України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

В свою чергу ст. 138 п. 138.10. пп. 138.10.2. "в" ПК
України визначає, що адміністративні
витрати, спрямовані на обслуговування
та управління підприємством, це
витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Таким чином, витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт основних
засобів (в спорі, який розглядається, це
витрати на придбання запасних частин і
технічне обслуговування автомобілів),
відносяться до загальновиробничих або
адміністративних витрат, в залежності
від того, для чого використовується
автомобіль. Ці витрати є складовою
витрат операційної діяльності.

Для визначення можливості
використання придбаних позивачем
автозапчастин на автомобілях, що ним
експлуатуються, суд, за клопотанням
позивача, призначив експертизу. Як
вказано у висновку експерта № 1309 від 5
грудня 2013 р. (т. 2 а. с. 205-208), більша
частина запчастин не піддається
ідентифікації; промивки,
гелі-ревіталізанти, гальмівна рідина,
змазка, гайки, шпильки, зазначені у
податкових накладних № № 27012011, 06,
21012011, 31012011 можуть бути використані на
автомобілях позивача; частина вузлів і
агрегатів, із заздалегідь завданими
виробником характеристиками, тобто
деталі, які призначені для визначених
марок транспортних засобів, не можуть
бути використані за прямим
призначенням, так як відрізняються за
геометричними та технічними
характеристиками і їх використання не
передбачено виробником; інша частина
вузлів, таких як ремні ГРМ, гальмівні
колодки, амортизатори, які можуть
класифікуватись як експлуатаційні, не
містять інформації, за якою їх можливо
ідентифікувати.

В судовому засіданні експерт пояснив,
що в абсолютній більшості податкових
накладних, які були надані йому для
дослідження, відсутні каталожні номери
запчастин, тобто номери за каталогами
виробника, без яких ідентифікація
запчастин неможлива, відповідно, і
неможливий висновок про те, чи можуть
або ні автозапчастини
використовуватись в транспортних
засобах позивача. Далі експерт пояснив,
що деяка частина запчастин, які
зазначені у податкових накладних № №
27012011, 06, 21012011, 31012011 можуть бути
використані на автомобілях позивача.
Запчастини, які виробником позначені
для використання на автомобілях інших
марок, ніж ті що експлуатуються
позивачем, не можуть бути використані
позивачем, у зв'язку із тим, що вони
мають інші характеристики та їх
використання не передбачено самим
виробником. При цьому експерт пояснив,
що така неможливість використання має
не абсолютний характер, тобто його
висновок про неможливість
використання деяких запчастин
базується на тому, що виробник прямо
зазначив інші характеристики товарів
та марку автомобіля, для якого
підходять автозапчастини, що, однак, не
унеможливлює їх монтаж і експлуатацію
на автомобілі інших марок.

Отже, суд приходить до висновку про те,
що під час перевірки позивача,
інспектор ДПІ не мав в своєму
розпорядженні інформації, яка б
вказувала на неможливість
використання придбаних позивачем
автозапчастин для технічного
обслуговування транспортних засобів.

Враховуючи встановлені обставини
справи, суд відзначає, що висновок
відповідача про те, що фізична
особа-підприємець не має права
включати до складу валових витрат свої
витрати на утримання (технічне
обслуговування) транспортних засобів,
суперечить вимогам податкового
законодавства, яке не містить жодних
норм, які б дозволяли стверджувати про
відмінність підходу законодавця до
правового регулювання формування
валових витрат таким платником
податків, як фізична особа-підприємець,
порівняно із іншими суб'єктами. Надалі
суд констатує, що на час перевірки
інспектор ДПІ не міг знати чи можуть
бути використані придбані
автозапчастини на автомобілях
позивача, а висновок експерта такої
можливості не заперечує.

Судовий збір позивачем сплачено в
загальній сумі 641,19 грн., що
підтверджується квитанцією № 16/F/45 від
15 лютого 2013 р. на суму 450,0 грн. і
квитанцією № 16/R/20 від 27 лютого 2013 р. на
суму 191,19 грн. (т. 1 а. с. 3, 40), який підлягає
присудженню позивачу з Державного
бюджету України.

Також, позивачем понесені судові
витрати на проведення експертизи в
сумі 411,60 грн., що підтверджується актом
здачі-приймання висновку судового
експерта № 1309 від 5 грудня 2013 р. (т. 2 а. с.
209).

Згідно ст. 94 ч. 1 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Відповідно, судові витрати підлягають
присудженню позивачу в загальній сумі
1052,79 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 128, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними і скасувати
податкові повідомлення-рішення від 8
січня 2013 р. № в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб в сумі
48665,71 грн. та застосування штрафу в
розмірі 10206,12 грн.; № в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 4432,0
грн. і застосування штрафу в розмірі
814,51 грн.

3. Присудити фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 з Державного бюджету України
судові витрати в сумі 1052,79 грн.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз