Справа № 2а-36261/09/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2014 р. м. Київ
К-10115/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання
Мосійчук І.В., за участю представника
відповідача Шестакова М.А., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Приватної фірми
"Валькірія" на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 28.01.2010 по справі № 2а-36261/09/2070 за
позовом Приватної фірми "Валькірія" до
Західної міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби за участю
Прокуратури Ленінського району м.
Харкова про визнання податкового
рішення повідомлення недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Приватна фірма "Валькірія" в судовому
порядку оскаржила податкове
повідомлення-рішення від 19.11.2008 №
/0 та податкові
повідомлення-рішення від 19.12.2008 №
/1, від 13.02.2009 № /2, ухвалених
за наслідками неодноразового
адміністративного оскарження
податкового повідомлення-рішення від
19.11.2008 № /0, якими позивачу
державним податковим органом
донараховано податкове зобов'язання (з
урахуванням фінансових санкцій) з
податку на додану вартість (далі - ПДВ) у
сумі 11 006 959,50 грн., та податкове
повідомлення-рішення від 19.11.2008 №
/0 та податкові
повідомлення-рішення від 19.12.2008 №
/1, від 13.02.2009 № /2, ухвалених
за наслідками неодноразового
адміністративного оскарження
податкового повідомлення-рішення від
19.11.2008 № /0, якими позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ за лютий, квітень -
липень 2007 року на 5 367 584,00 грн. та
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію - 812 591,43 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
послався на те, що понесені ним
фактичні витрати з ПДВ сплачені в ціні
товару за дійсними договорами і
безпосередньо пов'язані із його
господарською діяльністю. Позивач
також зазначає, що обґрунтованих
підстав для визнання угод нікчемними
немає і вказує, що відповідно до ст. 204
Цивільного кодексу України правочин є
дійсним, якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або він не
визнаний недійсним рішенням суду.
Оскільки правочини, виконання яких
стало підставою формування
податкового кредиту та надалі сум
бюджетного відшкодування, не були
оскаржені та визнані недійсними,
позивач вважає недоведеним з боку
відповідача їх недійсність, а
податкові повідомлення - рішення,
ухвалені з урахуванням цих обставини
таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 14.04.2009 позов
задоволено, зокрема, з тих підстав, що
бюджетне відшкодування не може
ставитися у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28.01.2010
судове рішення першої інстанції
скасовано та у задоволенні позову
відмовлено. При цьому, судове рішення
мотивовано тим, що виходячи із
економічної суті податку, між сплатою,
надходженням до бюджету ПДВ та його
відшкодуванням законодавчими актами
встановлено прямий взаємозв'язок.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене судове рішення
скасувати та залишити в силі постанову
суду першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить у задоволенні
скарги відмовити через її
необґрунтованість.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допустив заміну відповідача у
справі - Державну податкову інспекцію у
Ленінському районі м. Харкова на його
правонаступника - Західну міжрайонну
державну податкову інспекцію м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судами, підставою
ухвалення оспорюваних позивачем
податкових повідомлень - рішень були
висновки документально невиїзної
перевірки Приватної фірми з питань
достовірності декларування
податкового кредиту та бюджетного
відшкодування з ПДВ за період січень -
липень 2007 року, викладені у акті від
11.11.2008, про допущене порушення
платником податку пп. 7.4.1, п. 7.4.5 п. 7.4, пп.
7.7.1, п. 7.7 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(втратив чинність 01.01.2011). Такий
висновок податкового органу
мотивовано тим, що у платника податку
відсутнє право на податковий кредит та
сформоване з урахуванням відповідних
сум бюджетне відшкодування з ПДВ за
операціями з придбання товарів
(послуг), оскільки правочини укладені
позивачем з контрагентами є нікчемними
через те, що у ланцюгу постачальників
до виробника, останні або не
декларують, або не виконують свої
податкові зобов'язання зі сплати ПДВ чи
відсутні за місцем реєстрації, або
зареєстровані на підставну особу, що
встановлено у рамках порушених ряду
кримінальних справ.

Так, податкові зобов'язання з ПДВ у
відповідності до положень Закону №
168/97ВР визначаються сальдовим методом,
який передбачає необхідність
врахування як надходжень сум податку
разом із вартістю товарів (послуг), що
поставляються платником податку, так і
витрат цього платника на сплату сум ПДВ
у складі ціни товарів (послуг), що
придбані ним з метою використання у
господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7
ст. 7 від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на
додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011)).

У п. 1.3 ст. 1 Закону № 168/97-ВР платника
податку визначено як особу, яка згідно
із цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 того самого Закону
платники податку, визначені у
підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї
статті, відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту і своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
зазначеного Закону покупець має право
відобразити сплачені суми податку у
податковому кредиті за умови
використання отриманих товарів
(послуг) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР
не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Виходячи зі змісту пп. 7.7.1 та пп. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону № 168/97-ВР, бюджетному
відшкодуванню підлягає частина
податку, сплачена платником податку, що
придбав товари та послуги, їх
постачальникам.

Із наведеного випливає, що позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність за порушення
продавцем правил здійснення
господарської діяльності. Також Закон
не обмежує можливості врахування під
час визначення розміру бюджетного
відшкодування сум ПДВ, сплачених у
складі ціни придбаних товарів та
послуг та не передбачає можливості
зменшення суми бюджетного
відшкодування через відсутність
проведення зустрічних перевірок
постачальників платника податку, який
має право на бюджетне відшкодування, по
ланцюгу та встановлення факту сплати
ними податкових зобов'язань.

Отже, суд першої інстанції вірно
зазначив, що Законами України не
передбачено відповідальність платника
податків за несплату його
контрагентами ПДВ до бюджету, а у разі
невиконання контрагентом платника
податків зобов'язань по сплаті податку
до бюджету негативні наслідки настають
лише для нього.

При цьому, з урахуваннями сутності
заперечень податкового органу щодо
нікчемності правочину між позивачем та
його контрагентами, укладеного з метою
безпідставного формування податкового
кредиту з ПДВ, суд першої інстанції
вірно зазначив, що відповідно до
презумпції правомірності правочину
всі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини), а у всіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом.

У ході розгляду справи, судом першої
інстанції не було встановлено, що
укладені між позивачем та його
контрагентами договори є нікчемними. А
з урахуванням обставин, які склалися у
даній справі - фіктивне підприємництво
з метою отримання виключно податкової
вигоди та ухилення від сплати податків,
на факт якого відповідач посилається
як на підставу донарахування
податкового зобов'язання та зменшення
суми бюджетного відшкодування, є
злочином, відповідальність за який
встановлена Кримінальним кодексом
України, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили, або рішення суду про
визнання правочину недійсним. Всупереч
вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

Щодо обставин відсутності товарно -
транспортних накладних як однієї з
підстав для відмови у задоволенні
позову апеляційним судом, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає за потрібне зазначити,
що дана обставина не є беззаперечним
висновком, який би надавав підстави
стверджувати про завищення позивачем
суми податкового кредиту з ПДВ та
сформоване з урахуванням відповідних
сум бюджетне відшкодування з ПДВ, з
урахуванням того, що документальна
невиїзна перевірка проводилась за
допомогою автоматизованих
інформаційних баз даних (АІС Податки,
Облік, ПК ПДС, АРМ Звіт), які існували у
державному податковому органі, які, в
свою чергу, до первинних або інших
документів, на підставі яких
формується бухгалтерський та
податковий облік платника податків, не
відносяться.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції застосував норми
матеріального та процесуального права
та спір у справі вирішив правильно,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Приватної фірми
"Валькірія" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28.01.2010 по
справі № 2а-36261/09/2070 скасувати та
залишити в силі постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
14.04.2009.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К Голубєва

А.О. Рибченко