Справа № 2а-7710/11
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-7710/11
Головуючий у 1-й інстанції: Кухта В.О.
Суддя-доповідач: Собків
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Собківа
Я.М.,

Суддів: Романчук
О.М.,

Сорочка
Є.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення Чернігівської
районної державної адміністрації на
постанову Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 24
червня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Управління праці та
соціального захисту населення
Чернігівської районної державної
адміністрації про визнання дій
протиправними та зобов'язання
нарахування і виплати щомісячної
грошової допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 24
червня 2011 року позовні вимоги
задоволено.

На вказану постанову Управління
праці та соціального захисту населення
Поліської районної державної
адміністрації подало апеляційну
скаргу, в якій просить її скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Згідно ст. 183-2 КАС України, справа
підлягає розгляду в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно матеріалів справи, позивач
постійно проживає на території, яка
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про організацію
виконання постанов Верховної Ради
Української РСР про порядок введення в
дію законів Української РСР «Про
правовий режим території, що зазнала
радіоактивного забруднення внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 23 липня
1991 року № 106 віднесена до зони
гарантованого добровільного
відселення, та є непрацюючим
пенсіонером, що не оскаржується
відповідачем.

Відповідно до ст. 37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в таких
розмірах: - у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - 30
процентів від мінімальної заробітної
плати; - у зоні гарантованого
добровільного відселення - 40 процентів
від мінімальної заробітної плати; - у
зоні безумовного (обов'язкового)
відселення - 50 процентів від
мінімальної заробітної плати. Перелік
населених пунктів, жителям яких
виплачується щомісячна грошова
допомога, затверджується Кабінетом
Міністрів України.

Проте, відповідач всупереч ст. 37
вказаного Закону виплачував позивачу
щомісячну грошову допомогу в меншому
розмірі, який встановлений постановою
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26.07.1996 № 836, що є
неправомірним.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами,
колегія суддів зазначає, що Закон
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має вищу юридичну силу в порівняні з
постановою Кабінету Міністрів України,
та є пріоритетним у застосуванні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
при нарахуванні та виплаті позивачу
щомісячної грошової допомоги
застосуванню підлягає ст. 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Розмір мінімальної заробітної плати
для осіб щорічно встановлюється
Законом України «Про державний бюджет
України» на відповідний рік.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
та особою, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи і віднесена
до 1-ї категорії та є інвалідом 3 групи.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щорічна
допомога на оздоровлення особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи у зв'язку з чим є інвалідами
3 групи виплачується в розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат.

Всупереч вказаній нормі Закону
позивачу нараховування та виплата
щорічної допомоги на оздоровлення у 2010
році здійснювалась в меншому розмірі,
який встановлений постановою Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 17.07.2005
№ 562, що є неправомірним виходячи з
наступного.

Згідно ст. 70 Закону України «Про
державний бюджет України на 2010 рік»
Кабінету Міністрів України у 2010 році
було надано право встановлювати
розміри соціальних виплат, які
відповідно до законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної заробітної плати, в
абсолютних сумах у межах асигнувань,
передбачених за відповідними
бюджетними програмами.

Разом з тим, Кабінетом Міністрів
України не було реалізовано у 2010 році
вказані повноваження та не прийнято
відповідного нормативно-правового
акту, в якому було б закріплено
абсолютні суми щорічної допомоги на
оздоровлення у межах асигнувань,
передбачених за відповідними
бюджетними програмами.

З огляду на те, що постанова Кабінету
Міністрів України України, на яку
посилається Київський міський центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат, була прийнята у 2005 році, колегія
суддів вважає, що у ній не враховано та
не могло бути враховано межі бюджетних
асигнувань, що мали місце у 2010 році.

Таким чином, судом першої інстанції
було зроблено вірний висновок про те,
що Закон України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має вищу юридичну силу в
порівняні з постановою Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 17.07.2005
№ 562, та є пріоритетним у застосуванні.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, щодо задоволення позову, а
тому апеляційну скаргу відповідача
необхідно залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін, оскільки вона ухвалена з
дотриманням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 183-2, 197, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Чернігівської районної державної
адміністрації на постанову
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 24 червня 2011
року року - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 24
червня 2011 року року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та відповідно до ст. 183-2
КАС України є остаточною і оскарженню
не підлягає.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Романчук О.М.

Сорочко Є.О.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Романчук О.М

Сорочко Є.О.