Справа № 826/18626/13-а
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Костюк Л.О., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Твіса ЛТД» на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 січня 2014 року за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Твіса
ЛТД» до Державної податкової інспекції
в Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання неправомірними та скасування
податкових-повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 січня 2014 року у задоволені
адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною
постановою, подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить суд
скасувати постанову та прийняти нову,
якою позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, ДПІ у
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю «Твіса ЛТД» з питань
правильності нарахування, повноти і
своєчасності сплати до бюджету податку
на додану вартість та податку на
прибуток по фінансово-господарських
правовідносинах зокрема із
контрагентом ПП «Система», що
відбувалися протягом квітня, травня,
червня 2011 року. В результаті чого
відповідачем складено Акт перевірки
від 07.11.2013 № 667/26-54-22-01-10/31809593.

Проведеною перевіркою, встановлено
допущені позивачем порушення, а саме:
вимог п. 138.1, п. 138.8 ст. 138, п.п. 139.1.9, п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року № 2755-ІV, щодо заниження
податку на прибуток на загальну суму 24
418 грн, в. т.ч. за ІІ кв. 2011 року на 20 417 грн,
за IV кв. 2011 р. на 3 096 грн, за І кв. 2012 р. на
649 грн, за ІІ кв. 2012 р. на 256 грн, та
завищення податку на прибуток на
загальну суму 1 219 грн., в т.ч. за ІІІ кв.
2011 р. на 1 219 грн., а також про порушення
ТОВ «Твіса ЛТД» вимог п. 198.3, п. 198.6 ст. 198,
п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу
України від 02 грудня 2010 року № 2755-ІV (зі
змінами та доповненнями), щодо
заниження податку на додану вартість,
що підлягає сплаті в бюджет у загальній
сумі 29 328 грн, в т.ч. у квітні 2011 р. на 4 060
грн, у травні 2011 р. на 14 498 грн, у червні
2011 р. на 10 770 грн.

На підставі вказаних висновків акта
перевірки, відповідачем було винесено
податкові повідомлення-рішення: від
21.11.2013 № , яким позивачу
донараховано суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 29 329 грн,
з яких: за основним платежем 29 328 грн, та
за штрафними (фінансовими) санкціями 1
грн; від 21.11.2013 № , яким позивачу
донараховано суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
загальному розмірі 23 425 з яких: за
основним платежем 23 199 грн, та за
штрафними (фінансовими) санкціями 226
грн.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення ТОВ «Твіса ЛТД» звернулось
за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволені
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідач, приймаючи оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, діяв
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що визначені Конституцією
України та Законами України.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є вірною з огляду на
наступне.

Згідно з ст. 180 ПК України платником
податку є: 1) будь-яка особа, що
провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу; 2)
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку; 3) будь-яка особа, що ввозить
товари на митну територію України в
обсягах, які підлягають оподаткуванню,
та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, д)
з метою оподаткування цим податком до
імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

В результаті дослідження матеріалів
справи, судова колегія вважає за
необхідне вказати на наступне.

На підтвердження виконання укладених з
ТОВ «Система» договору надання послуг,
позивачем надано: податкові та
видаткові накладні.

Проте, судова колегія вважає за
необхідне звернути уваги на те, що дані
документи складені у невідповідності
до Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88, а саме
2.4. згідно якого первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Наведені документи первинної
звітності також суперечать положенням
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» відповідно до
якої первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Також, особливу увагу суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне звернути
на наступне.

Частиною першою ст. 69 цього КАС України
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів (частина 2 цієї
статті).

Як вбачається з матеріалів справи,
пояснень директора ПП «Система» ОСОБА_3
(що був директором ПП «Система» з
березня 2011 року, та протягом всього
періоду здійснення правовідносин із
позивачем), наданих співробітникам
ГВПМ ДПІ у Деснянському районі м. Києва
в ході відпрацювання ПП «Система»,
останній пояснив, що як директор
підприємства, ніяких договорів не
укладав, податкові накладні, акти
виконаних робіт не складав та не
підписував, печатки підприємства не
отримував, ніякого відношення до
фінансово-господарської діяльності
товариства не має, жодною
господарською діяльністю від імені
підприємства не займався та нікого на
це не уповноважував, податкову
звітність не складав, до податкових
органів не подавав, свідоцтво платника
ПДВ не отримував, чим займалось
підприємство йому не відомо, де
знаходяться первинні бухгалтерські та
податкові документи підприємства, а
також печатка ПП «Система» йому не
відомо.

Даючи оцінку вище зазначеним
обставинам, суд апеляційної інстанції
вважає, що відповідно до частини першої
ст. 70 КАС України такий доказ є
належним, оскільки містять інформацію
щодо предмету доказування.

Частиною другою цієї статті визначено,
що сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Отже, обставини щодо фіктивності
операцій з поставки послуг з
посиланням на конкретне джерело
інформації щодо цих фактів (пояснення
керівника) є належними доказами,
оскільки стосуються як обставин щодо
реальності поставок, суми ПДВ у зв'язку
з якими позивач включив до податкового
кредиту, так і юридичної сили первинних
документів (актів приймання-передачі,
податкових накладних) як допустимого
доказу цих сум. Маючи дані щодо джерела
такої інформації, суд в разі виникнення
сумнівів у її достовірності, зокрема з
підстав порушення встановленого
законом порядку її отримання, повинен
її перевірити з використанням
передбачених частиною другою ст. 69 КАС
України засобів доказування в
адміністративному судочинстві.

Отже, надані позивачем документи не є
належно оформленими первинними
документами, оскільки не відповідають
встановленим п. 201.1 ст. 201 ПК та частини
другої ст. 9 Закону України від 16.07.1999
№996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» вимогам
щодо їх складення і підписання
повноважною особою платника податків,
тому не можуть бути належним
документальним підтвердженням
проведення господарських операцій та
підставою для формування спірних сум
валових витрат і податкового кредиту з
ПДВ.

Така правова позиція узгоджується з
позицією Верховного Суду України,
викладеною і у постанові від 05.03.2012
року, у якій ВСУ зазначено, що сама лише
наявність у платника податків
податкових накладних, виписаних від
імені його контрагентів, не є
достатньою підставою для включення сум
ПДВ до податкового кредиту, якщо особи,
від імені яких складено такі документи
заперечують свою участь у створенні та
діяльності цих товариств, зокрема, й у
підписанні будь-яких первинних
документів, отже, виписані від їх імені
податкові накладні не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг, а
тому віднесення відображених у них сум
ПДВ до податкового кредиту є
безпідставним.

Окрім того, при розгляді даної справи
колегією суддів враховано правову
позицію Верховного Суду України, яка
викладена: в постанові від 21.01.2011 у
справі за позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у
Жовтневому районі м. Луганська про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, а саме,
неналежним чином оформлена (підписана
не уповноваженою особою) податкова
накладна не може бути підставою для
нарахування податкового кредиту за
наявності фактів, що ставлять під
сумнів реальність наданої послуги; та в
постанові від 05.03.2012 по справі №21-421а11,
згідно з якою складені і підписані
неповноважними особами податкові
накладні не можуть вважатися належно
оформленими звітними документами, які
посвідчують факт придбання товарів,
робіт чи послуг, а тому віднесення
відображених у них сум ПДВ до
податкового кредиту є безпідставним.

Відповідно до частини першої ст. 244-2 КАС
України, суди зобов'язані привести свою
судову практику у відповідність з
рішенням Верховного Суду України.

У свою чергу, статус контрагента як
платника ПДВ не спростовує наявність
вказаних порушень і не може свідчити
про правомірність формування
податкового кредиту з ПДВ, адже за
змістом наведеного вище п. 198.6 ст. 198 ПК
не дозволяється віднесення до
податкового кредиту сум ПДВ на
підставі податкових накладних, що
оформлені з порушенням вимог ст. 201 ПК.

Констатація позивачем того, що платник
податків не може нести
відповідальність за порушення
податкової дисципліни його
контрагентами, загалом є вірною, але в
даному випадку ця теза не спростовує
допущені саме позивачем порушення
податкового законодавства і не може
звільняти останнього від настання
відповідних юридичних наслідків.

Таким чином, висновок відповідача про
порушення позивачем норм податкового
законодавства, є таким, що відповідає
фактичним обставинам справи, а тому
податкове повідомлення-рішення
податкового органу є законним і
підстав для його скасування відсутні.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Твіса
ЛТД» - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 січня 2014 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Л.О. Костюк,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Твердохліб В.А.

Костюк Л.О.