Справа № 437/12808/13-а
Суддя: Кравченко Н. О.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2013 року Ленінський
районний суд міста Луганська в складі:

головуючого: судді - Кравченко Н.О.,

при
секретарі : Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Луганської міської
ради про визнання незаконним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2013 року позивача звернулася до
суду з позовом, в якому просить про
визнання незаконним та скасування
рішення Луганської міської ради
шостого скликання тридцять п'ятої
сесії від 27 червня 2013 року про відмову у
надані дозволу на розробку проекту
відведення земельної ділянки в оренду
строком на 49 років площею 0,3500 га під
проектування, будівництво та
розміщення автостоянки за адресою:
АДРЕСА_1 у зв'язку з невідповідністю
підстав вимогам Земельного кодексу
України; визнати незаконними дії щодо
не розгляду клопотання про надання
дозволу на розробку проекту відведення
земельної ділянки в оренду строком на 49
років від 18 травня 2013 року у
встановлений законом місячний термін;
про зобов'язання відповідача
повторно переглянути клопотання від 18
травня 2013 року про надання на розробку
проекту відведення земельної ділянки в
оренду строком на 49 років площею 0,3500 га
під проектування, будівництво та
розміщення автостоянки за адресою:
АДРЕСА_1 та винести рішення у
відповідності до норм Земельного
кодексу України.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
відповідача, присутнім не був, належним
чином повідомлений, надав письмові
заперечення та клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із зайнятістю в іншому процесі.
Представник позивача заперечував
проти задоволення клопотання.
Відповідно до положень п.4 ст.. 128 КАС
України У разі неприбуття відповідача -
суб'єкта владних повноважень, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин або без повідомлення ним про
причини неприбуття розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів. Ці ж наслідки застосовуються у
разі повторного неприбуття за таких
самих умов відповідача, який не є
суб'єктом владних повноважень. Доказів
зайнятості в іншому процесі суду не
надано. За таких обставин суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника
позивача, які беруть участь у справі,
вивчивши подані матеріали та докази,
суд дійшов висновку, що провадження у
справі підлягає закриттю з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.5 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі за текстом - КАС України),
адміністративне судочинство
здійснюється відповідно Конституції
України, цього Кодексу та міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

При вирішенні питання про визначення
судової юрисдикції щодо вирішення
справи необхідно виходити з характеру
спірних правовідносин, прав та
інтересів, за захистом яких звернувся
позивач, суб'єктного складу сторін,
предмета спірних правовідносин.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 КАС України справою
адміністративною юрисдикції (далі -
адміністративна справа) є переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України
визначено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Згідно ч.3 ст.4 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
та наданих документів позивач просить
про визнання незаконним та скасування
рішення Луганської міської ради
шостого скликання тридцять п'ятої
сесії від 27 червня 2013 року про відмову у
надані дозволу на розробку проекту
відведення земельної ділянки в оренду
строком на 49 років площею 0,3500 га під
проектування, будівництво та
розміщення автостоянки за адресою:
АДРЕСА_1 у зв'язку з невідповідністю
підстав вимогам Земельного кодексу
України.

У відповідності до п.2 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі
питання юрисдикції адміністративних
судів», за змістом частини другої
статті 4 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення
терміна «публічно-правовий спір». Для
розгляду спору адміністративним судом
необхідно встановити його
публічно-правовий зміст (характер). Для
з'ясування характеру спору суди
повинні враховувати, що протилежним за
змістом є приватноправовий спір. Це
означає, що в основі розмежування
спорів лежить поділ права на публічне
та приватне.

У пункті 3 Пленуму зазначено, що
вирішуючи питання про віднесення норми
до публічного права, а спору до
публічно-правового, суди повинні
враховувати загальнотеоретичні та
законодавчі критерії. Зокрема, за
змістом пункту 1 частини першої статті
3 КАС України у публічно-правовому
спорі, як правило, хоча б однією
стороною є орган виконавчої влади,
орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що
спір набуває ознак публічно-правового
за умов не лише наявності серед
суб'єктів спору публічного органу чи
посадової особи, а й здійснення ним
(ними) у цих відносинах владних
управлінських функцій.

Кодекс адміністративного судочинства
України не містить визначення
термінів нормативно-правовий акт та
правовий акт індивідуальної дії.

За усталеними в теорії права підходами
до класифікації актів
нормативно-правовий акт - виданий
суб'єктом владних повноважень
документ, який встановлює, змінює чи
припиняє дію обов'язкових правил
поведінки, обмежених в часі, просторі
та за колом осіб, та призначений для
неодноразового застосування. Правовий
акт індивідуальної дії - виданий
суб'єктом владних повноважень
документ, прийнятий з метою реалізації
положень нормативно-правового акту
(актів) щодо конкретної життєвої
ситуації, не містить
загальнообов'язкових правил поведінки
та стосується прав і обов'язків чітко
визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому
він адресований.

Юрисдикцію адміністративних судів
щодо вирішення адміністративних справ
встановлено ст.17 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.17 КАС України
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму.

Частиною другою вказаної статті
встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: 1)
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності; 2) спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; 3) спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень; 4)
спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання не чинними
адміністративних договорів; 5) спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України; 6)
спори щодо правовідносин, пов'язаних з
виборчим процесом чи процесом
референдуму.

Так, предметом оскарження у даній
справі є рішення Луганської міської
ради шостого скликання тридцять п'ятої
сесії від 27 червня 2013 року про відмову
позивачці ОСОБА_1 - фізичній
особі-підприємцю у надані дозволу на
розробку проекту відведення земельної
ділянки в оренду строком на 49 років
площею 0,3500 га під проектування,
будівництво та розміщення автостоянки.

Відповідно до Постанови ПЛЕНУМУ
ВИЩОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ УКРАЇНИ

від 17.05.2011 N 6 «Про деякі питання
практики розгляду справ у спорах, що
виникають із земельних відносин» в
редакції станом на 29.05.2013року,
роз'яснено порядок визначення
підвідомчості і підсудності справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин, зокрема в питання про те, чи
підвідомча господарському суду справа
у спорі, що виник із земельних
правовідносин, повинно вирішуватись
залежно від того, який характер мають
спірні правовідносини, тобто чи є
вони приватноправовими чи
публічно-правовими, та чи відповідає
склад сторін у справі статті 1
Господарського процесуального кодексу
України.

З цією метою судам слід
аналізувати предмет позову, підстави
позову і зміст позовних вимог.

Господарським судам підвідомчі
справи у спорах, що виникають із
земельних відносин приватноправового
характеру, тобто з відносин,
врегульованих нормами цивільного або
господарського права і пов'язаних із
здійсненням сторонами цивільних або
інших майнових прав на земельні
ділянки на засадах рівності.

У вирішенні питання про те, чи
мають земельні відносини
приватноправовий характер, слід
враховувати положень статей 13, 14
Конституції України статей 177, 181, 324,
глави 30 Цивільного кодексу України,
статті 148 Господарського кодексу
України, земля та земельні ділянки є
об'єктами цивільних прав, а держава та
територіальні громади через свої
органи беруть участь у земельних
відносинах з метою реалізації
цивільних та інших прав у
приватноправових відносинах, тобто
прав власників земельних ділянок.

Отже, відносини, пов'язані з
набуттям та реалізацією громадянами,
юридичними особами прав на земельні
ділянки та з цивільним оборотом
земельних ділянок ґрунтуються на
засадах рівності сторін і є
цивільно-правовими.

За змістом статей 13, 14
Конституції України статті 11 ЦК
України), статей 123, 124, 127, 128 ЗК України
рішенням органу місцевого
самоврядування або державної
адміністрації про надання земельної
ділянки господарюючому суб'єкту у
власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні
права у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог ЗК України,
спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів
держави або місцевого
самоврядування, якими реалізовуються
волевиявлення держави або
територіальної громади як учасника
цивільно-правових відносин і з яких
виникають, змінюються, припиняються
цивільні права і обов'язки, не
належать до правових актів управління,
а спори щодо їх оскарження мають
приватноправовий характер, тобто
справи у них підвідомчі господарським
судам.

Як слідство, спір, що виник
внаслідок порушення права суб'єкта
господарської діяльності на земельну
ділянку, в тому числі органами
державної влади та місцевого
самоврядування, є спором про право
цивільне і підлягає розгляду за
правилами Господарського
процесуального кодексу України. .

У порядку господарського
судочинства вирішенню підлягають
такі категорії спорів, засновані
на положеннях статті 319 ЦК України ,
глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК
України , розділів III-V ЗК України: щодо
набуття, здійснення та припинення прав
юридичних осіб, фізичних осіб -
підприємців, територіальних громад та
держави на земельні ділянки.

Судом встановлено, що клопотання
від 18 травня 2013 року позивачкою ОСОБА_1
подано до Луганської міської ради як
фізичною особою -підприємцем з метою
отримання дозволу на розробку проекту
відведення земельної ділянки в оренду
строком на 49 років площею 0,3500 га під
проектування, будівництво та
розміщення автостоянки за адресою:
АДРЕСА_1, тобто з метою здійснення
господарської діяльності.

Оскаржуваним рішення відповідач
відмовив розробці проекту відведення
позивачці ОСОБА_1 саме як фізичній
особі -підприємцю /а.с.7/.

В позовних вимогах заявлених
позивачкою, також оскаржені строки
розгляду клопотання про розробку
проекту відведення, проте воно
/клопотання/ було подано як фізичною
особою -підприємцем з метою отримання
дозволу на розробку проекту відведення
земельної ділянки з метою її
комерційного /господарського/
використання, та вимога щодо
зобов'язання повторного розгляду
вказаного клопотання. Вказані вимоги
є пов'язаними між собою та випливають з
первинної вимоги про скасування
рішення, й тому також заявлені з
порушенням підсудності.

Крім того, діючим законодавством /ст. 16
ЦК України/ не передбачено такого
способу захисту права як зобов'язання
органу місцевого самоврядування
повторного перегляду свого рішення.

Статтею 12 Господарського
процесуального кодексу України
визначено справи, підвідомчі
господарським судам, зокрема, справи у
спорах, що виникають із земельних
відносин, в яких беруть участь суб'єкти
господарської діяльності, за винятком
тих, що віднесено до компетенції
адміністративних судів.

Крім того, пунктом 12 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів»
також визначено вказане.

Таким чином, правовідносини, які
склалися між сторонами, не є
публічно-правовим спором і не
підпадають під визначення справи
адміністративної юрисдикції, яке
наведене у п.1 ч.1 ст.3 КАС України і
компетенція адміністративних судів,
встановлена ст.17 Кодексу, на цей спір не
поширюється, оскільки вимоги позивача
не стосуються захисту його прав, свобод
та інтересів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органу
державної влади, що виключає розгляд в
порядку адміністративного
судочинства, а повинні розглядатись в
порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Враховуючи вищевикладене, заявлені
позивачем вимоги не підлягають
вирішенню в порядку адміністративного
судочинства, суд дійшов висновку, що
провадження у справі підлягає
закриттю.

На підставі викладеного, керуючись п.1
ч.1 ст.157, ст.ст.160, 165 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Луганської міської ради про визнання
незаконним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії .

Позивачу роз'яснюється, що відповідно
до ч.3 ст.157 КАС України, повторне
звернення з тією самою позовною заявою
не допускається, та розгляд такої
справи віднесено до юрисдикції
господарського судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку, встановленому ст.254 КАС
України.

Ухвала суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Ленінський районний суд міста
Луганська шляхом подання в 5-денний
строк з дня отримання копії ухвали,
апеляційної скарги, копія якої
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено - 06.12.2013
року.

Суддя :
Н.О. Кравченко