Справа № 464/9800/13-а, 2а-464/300/13
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.
Справа № 14250/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Гінди О.М., Качмара В.Я.,

при секретарі судового засідання
Щербі С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Львівської міської ради на окрему
ухвалу Сихівського районного суду м.
Львова від 21.10.2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 до Сихівської
районної адміністрації, третьої особи -
Львівської міської ради про визнання
незаконним і скасування розпорядження,
-

ВСТАНОВИЛА :

Позивачі фізичні особи - підприємці
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24 звернулись з позовом до
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради про визнання
незаконним та скасування
розпорядження голови Сихівської
районної адміністрації від 22.01.2008р. №19
«Про демонтаж малих архітектурних форм
по АДРЕСА_1».

В позові позивачі покликаються на те,
що 22.01.2008р. відповідачем було прийнято
розпорядження №19 «Про демонтаж малих
архітектурних форм по АДРЕСА_1», яким їх
зобов'язано в термін до 28.01.2008р.
звільнити від матеріальних цінностей
та здійснити демонтаж належних їм
малих архітектурних форм на АДРЕСА_1.
Таке розпорядження вважають
незаконним і таким, що підлягає
скасуванню так , як на момент його
прийняття була чинною ухвала
Львівської міської ради від 12.06.2003р. №
516, якою було передбачено розміщення
їхніх 90 яток за адресою АДРЕСА_1; крім
цього, оспорюване розпорядження
прийняте всупереч п.11 рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради №28 від 18.01.2008р. «Про
забезпечення надходжень ринкового
збору до міського бюджету м. Львова у
2008році», згідно якого зобов'язано ЛМУ
ГУМВСУ у Львівській області та
Сихівську районну адміністрацію
забезпечити ліквідацію стихійної
торгівлі на АДРЕСА_1 шляхом переміщення
торгуючих на ринки Сихівського району.
Оскаржуваним розпорядженням
передбачено демонтаж належних їм на
праві власності малих архітектурних
форм і не передбачено заходів щодо
переміщення торгуючих на ринки
Сихівського району, що є порушенням
їхнього права на підприємницьку
діяльність, гарантовану їм
Конституцією України. Крім того
зазначають, що при прийнятті
оскаржуваного розпорядження
відповідач керувався рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради від 14.09.2007р. №741 «Про
схвалення місць та схеми розміщення
пересувних малих архітектурних форм
(яток щоденного демонтажу) на території
м. Львова». Так, як постановою
Галицького районного суду м. Львова від
28.01.2013р. рішення виконкому визнано
незаконним та таким, що не набуло
чинності в частині схвалення місць та
схем розміщення малих архітектурних
форм на території по АДРЕСА_1 з моменту
його прийняття, оскаржуване
розпорядження є незаконним і підлягає
скасуванню, просила позов задоволити.

Постановою Сихівського районного суду
м. Львова від 21.10.2013 року позов
позивачів до Сихівської районної
адміністрації, третьої особи -
Львівської міської ради про визнання
незаконним і скасування розпорядження
- задоволено. Визнано незаконним та
скасовано розпорядження Сихівської
районної адміністрації від 22.01.2008р. №19
«Про демонтаж милих архітектурних форм
по АДРЕСА_1».

Крім того, оскаржувану окрему ухвалу
Сихівського районного суду м. Львова
від 21.10.2013 року направлено до
Львівської міської ради, Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради - для вирішення у
встановленому законом порядку питання
надання позивачам території для
розміщення МАФ для здійснення
підприємницької діяльності.

У поданій апеляційній скарзі Львівська
міська рада просить зазначену окрему
ухвалу скасувати, покликаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права та процесуального
права. Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 166
КАС України суд виявивши під час
розгляду справи порушення закону, може
постановити окрему ухвалу і направити
її відповідним суб'єктам владних
повноважень для вжиття заходів щодо
усунення причин та умов, що сприяли
порушенню закону. Отже суд, лише у
випадку виявлення під час розгляду
справи порушення закону може
постановити окрему ухвалу. Вважають, що
Львівська міська рада жодним чином не
порушила чинне законодавство, отже і
окрема ухвала в даному випадку не є
обґрунтованою та не відповідає вимогам
визначеним у ст.166 КАС України.

У відповідності до ст. 12 Земельного
кодексу України розпорядження землями
територіальних громад, надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності
віднесено до компетенції міських рад.

Згідно із п. 34 ч.1 ст. 26 Закону Країни
«Про місцеве самоврядування в Україні»
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин
віднесено виключно до компетенції
міських рад.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та право
користування земельними ділянками із
земель державної та комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування. Львівська міська рада
у відповідності до ст. 10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
є органом місцевого самоврядування, що
представляє територіальну громаду м.
Львова та здійснює від її імені та в її
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України та законами
України.

У відповідності до ст. 80 Земельного
кодексу України територіальні громади,
які реалізують право власності на
землю через органи місцевого
самоврядування, є суб'єктами права
власності на землю , що є комунальною
власністю.

З ч. 2 п. 2.14 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
травня 2011 року N 6 «Про деякі питання
практики розгляду справ у спорах, що
виникають із земельних відносин» суд
не вправі приймати рішення з питань,
віднесених до виключної компетенції
цих органів, наприклад, про надання
земельних ділянок у власність або в
користування, укладення договорів
купівлі-продажу або оренди земельних
ділянок, а також зазначати, яке
конкретно рішення повинно бути
прийнято. Отже з вищенаведеного
вбачається, що суд при прийняті окремої
ухвали прийняв рішення з питання, що
належить до виключної компетенції
Львівської міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
, дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Виносячи окрему ухвалу суд першої
інстанції виходив з того, що виходячи
із конституційних засад, які
закріпляють право позивачів на
здійснення підприємницької
діяльності, яка не заборонена законом,
принципу дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на
досягнення, яких спрямоване це рішення,
враховуючи обставини справи та проекту
Ухвали Львівської міської ради «Про
погодження СК «Сихівська фортеця»
місця розташування земельної ділянки
та надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки на АДРЕСА_1», суд
вважає за доцільне звернути увагу та
запропонувати Сихівській районній
адміністрації та Львівській міській
раді у встановленому законом порядку
вирішити питання надання приватним
підприємцям позивачам у справі іншої
території для розміщення малих
архітектурних форм. Таке рішення
органу місцевого самоврядування на
конституційному рівні буде сприяти
захисту прав і законних інтересів
суб'єктів підприємницької діяльності,
створенню робочих місць, зняттю
соціальної напруги в межах Сихівського
району м. Львова в цьому питанню,
підніматиме авторитет влади в
ефективному сприянні розвитку
підприємництва та цивілізованому
вирішенню конфлікту.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, не відповідають
нормам процесуального права.

Відповідно до ст. 166 КАС України суд,
виявивши під час розгляду справи
порушення закону, може постановити
окрему ухвалу і направити її
відповідним суб'єктам владних
повноважень для вжиття заходів щодо
усунення причин та умов, що сприяли
порушенню закону. Про вжиті заходи суд
повідомляється не пізніше одного
місяця після надходження окремої
ухвали. У разі необхідності суд може
постановити окрему ухвалу про
наявність підстав для розгляду питання
щодо притягнення до відповідальності
осіб, рішення, дії чи бездіяльність
яких визнаються протиправними.

Колегія суддів зазначає, що окрема
ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує
на виявлені під час розгляду справи
порушення закону і причини та умови, що
сприяли вчиненню порушення. Окрема
ухвала є формою профілактичного впливу
судів на правопорушення. Підставою для
окремої ухвали є виявлення порушення
закону і встановлення причин та умов,
що сприяли вчиненню порушення. Відтак,
окрема ухвала може бути постановлена
лише у разі, якщо під час судового
розгляду встановлено склад
правопорушення. Юридична кваліфікація
правопорушення судом не здійснюється.
Водночас, суд може в окремій ухвалі
зазначити, елементи якого складу
правопорушення слід перевірити. Якщо
суд не встановив такого порушення,
підстав для окремої ухвали немає.

Причини та умови, що сприяли вчиненню
порушення, можуть полягати у
неналежному виконанні посадовими
особами обов'язків, перевищенні влади
чи зловживанні нею, порушенні строків
розгляду звернень, невжитті заходів
реагування на заяви громадян тощо.

Суд має право, але не зобов'язаний
постановляти окрему ухвалу. Проте, на
думку колегії суддів, виходячи з
особливого статусу суду в системі
органів, що забезпечують правовий
порядок, суд зобов'язаний реагувати на
випадки очевидних, умисних або
системних порушень закону.

Окрема ухвала (постанова) має бути
обґрунтованою і вмотивованою. Вона
може бути винесена тільки на підставі
матеріалів, досліджених у суді, та має
містити вказівку на дійсні причини й
умови, які сприяли вчиненню злочину або
іншого правопорушення. Обставини, які
належать до причин і умов, що сприяли
вчиненню правопорушення, підлягають
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженню в судовому засіданні. В
окремій ухвалі суд повинен указати, в
чому конкретно полягають встановлені
порушення закону, які саме права
громадян порушено, або зазначити
причини й умови, що сприяли вчиненню
порушення. Окрема ухвала направляється
відповідним особам чи органам, які
можуть усунути причини та умови. Це
можуть бути вищестоящі органи,
керівники осіб, які допустили
порушення закону, органи прокуратури,
міліції. Ці органи повинні мати
повноваження, необхідні для вжиття
відповідних заходів реагування.
Колегія суддів зазначає, що суд не має
права в окремій ухвалі визначати
конкретні заходи, які слід вжити для
усунення причин та умов, що сприяли
правопорушенню, оскільки це виходить
за межі його компетенції.

На підставі наведеного колегія судів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції, при винесені оскаржуваної
окремої ухвали не вірно дано правову
оцінку обставинам справі та ухвалено
судове рішення без додержанням норм
процесуального права, що згідно ст. 199
КАС України є підставою для
задоволення апеляційної скарги та
скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 199, 202, 205,
206, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської
ради - задоволити.

Окрему ухвалу Сихівського районного
суду м. Львова від 21.10.2013 року у справі №
2-а/464/300/13 - скасувати.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду у порядку
адміністративного судочинства
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
О.М. Гінда

В.Я. Качмар