Справа № К/9991/13302/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/13302/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2010 року

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року

у справі № 2-а-10488/08

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
місті Вінниці

про визнання протиправними дій щодо
порушення порядку оформлення акту
перевірки,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у місті Вінниці (далі -
відповідач) про визнання протиправними
дій ДПІ у м. Вінниці щодо порушення
порядку оформлення акта перевірки №
1010/17/НОМЕР_1 від 16 травня 2008 року «Про
результати позапланової виїзної
документальної перевірки дотримання
вимог податкового та валютного
законодавства громадянина - фізичної
особи ОСОБА_1 за період: 2003 рік».

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2010 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2010 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26 січня 2011 року і ухвалити нове
судове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

Згідно наказу ДПІ у м. Вінниці від 12
травня 2008 року № 820/17п «Про проведення
позапланової виїзної перевірки
фізичної особи ОСОБА_1» та на підставі
направлення 1157/10/14 від 12 травня 2005 року
ДПІ у м. Вінниці була проведена
позапланова виїзна документальна
перевірки дотримання вимог
податкового та валютного
законодавства громадянина - фізичної
особи ОСОБА_1 за період: 2003 рік, за
результатами якої складений акт від 16
травня 2008 року на № 1010/17/НОМЕР_1.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги частини
2 статті 12 розділу ІІІ, статті 13 розділу
IV, пункту 1 статті 19 розділу VІІ Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», в
результаті чого громадянину ОСОБА_1
донараховано прибутковий податок з
громадян з доходів, отриманих у 2003 році,
у сумі 27447808,75 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що у разі порушення працівниками
податкового органу вимог Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» під час проведення
перевірки особа має право не допустити
працівників до проведення цієї
перевірки, тоді як позивач отримав
направлення на перевірку та допустив
перевіряючих до проведення такої
перевірки, а також зважаючи на те, що
документом, який підтверджує факт
проведення перевірки є відповідний акт
перевірки, який, в свою чергу, не є актом
індивідуальної дії у розумінні частини
1 статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог, з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
завданням органів державної
податкової служби, зокрема, є
здійснення контролю за додержанням
податкового законодавства,
правильністю обчислення, повнотою і
своєчасністю сплати до бюджетів,
державних цільових фондів податків і
зборів (обов'язкових платежів), а також
неподаткових доходів, установлених
законодавством (далі - податки, інші
платежі).

Згідно пункту 1 статті 11 Закону України
«Про державну податкову службу в
Україні» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) для
виконання покладених на них завдань
органи державної податкової служби у
випадках, в межах компетенції та у
порядку, встановлених законами
України, мають право здійснювати
документальні невиїзні перевірки (на
підставі поданих податкових
декларацій, звітів та інших документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податків та зборів (обов'язкових
платежів) незалежно від способу їх
подачі), а також планові та позапланові
виїзні перевірки своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і
сплати податків та зборів (обов'язкових
платежів), додержання валютного
законодавства юридичними особами, їх
філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами, що не
мають статусу юридичної особи, а також
фізичними особами, які мають статус
суб'єктів підприємницької діяльності
чи не мають такого статусу, на яких
згідно із законами України покладено
обов'язок утримувати та/або сплачувати
податки і збори (обов'язкові платежі),
крім Національного банку України та
його установ (далі - платники податків).

Абзацом 1 пункту 1.3 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
ДПА України від 10 серпня 2005 року № 327 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), встановлено, що
за результатами проведення невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок
фінансово-господарської діяльності
суб'єктів господарювання оформляється
акт, а в разі відсутності порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства - довідка.

Загальне поняття акта перевірки
наведене у абзаці 2 пункту 1.3 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 10 серпня 2005
року № 327 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
згідно з яким акт - це службовий
документ, який стверджує факт
проведення невиїзної документальної
або виїзної планової чи позапланової
перевірки фінансово-господарської
діяльності суб'єкта господарювання і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
суб'єктами господарювання.

У цьому випадку акт перевірки, в якому
відображено узагальнений опис
виявлених перевіркою порушень
законодавства, що в свою чергу
відповідає встановленим правилам
складання акта перевірки, не є правовим
документом, який встановлює
відповідальність суб'єкта
господарювання та, відповідно, не є
актом індивідуальної дії у розумінні
частини 1 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За змістом частини статті 14 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
рішення, дії або бездіяльність органів
державної податкової служби та їх
посадових осіб можуть бути оскаржені у
встановленому законом порядку.

Диспозиція цієї статті передбачає
оскарження дій органів державної
податкової служби та їх посадових осіб,
які пов'язані з порушенням порядку
проведення перевірки, наприклад із
порушенням трудового розпорядку
такими особами під час проведення
перевірки; дій, які полягають у
перевищенні повноважень посадовою
особою щодо обмеження прав у
можливості ознайомлення з
результатами перевірки; дій щодо
проведення перевірки без установлених
законом підстав та/або з порушенням
чинного законодавства тощо.

Дії органів державної податкової
служби та їх посадових осіб щодо
включення до акта перевірки певних
висновків не можуть бути предметом
розгляду у суді, оскільки відповідно до
пункту 4.4 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
ДПА України від 10 серпня 2005 року № 327 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), у разі незгоди
посадових осіб із висновками перевірки
чи фактами та даними, викладеними в
акті перевірки, суб'єкт господарювання
має право протягом трьох робочих днів з
дня, наступного за днем отримання
примірника акта перевірки подати до
органу державної податкової служби
заперечення до акта перевірки, за
результатами розгляду яких
складається висновок, який, в свою
чергу, є складовою частиною матеріалів
перевірки та враховується керівником
(заступником керівника) органу
державної податкової служби при їх
розгляді і прийнятті податкового
повідомлення-рішення (рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій).

Це свідчить про те, що дії, пов'язані з
включенням (не включенням) до акта
перевірки висновків, є обов'язковими,
тоді як самі висновки такими не є.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта
владних повноважень, які можуть бути
оскаржені до суду, є те, що вони
безпосередньо породжують певні
правові наслідки для суб'єктів
відповідних правовідносин і мають
обов'язковий характер. Висновки,
викладені у акті, не породжують
обов'язкових юридичних наслідків. Такі
висновки акта можуть бути підтверджені
або спростовані судом у разі спору про
законність рішень, дій, в основу яких
покладені згадувані висновки акта.

Отже, предметом оскарження відповідно
до статті 14 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) є дії чи
бездіяльність органів державної
податкової служби та їх посадових осіб,
якщо вони обмежують чи порушують права,
свободи чи законні інтереси особи.

Враховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, що акт перевірки не є
рішенням суб'єкта владних повноважень
у розумінні статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не зумовлює виникнення
будь-яких прав і обов'язків для осіб,
діяльність яких перевірялася, тому
його висновки не можуть бути предметом
спору. Акт перевірки є носієм доказової
інформації про виявлені органом
державної податкової служби порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктами
господарювання, документом, на
підставі якого приймається відповідне
рішення контролюючого органу, а тому
оцінка акта, в тому числі й оцінка дій
службових осіб контролюючого органу
щодо його складання, викладення у ньому
висновків перевірки, може бути надана
судом при вирішенні спору щодо
оскарження рішення, прийнятого на
підставі такого акта.

Крім іншого, частиною 2 статті 112 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що ненадання платнику
податків документів, визначених
частиною 1 цієї статті, або їх надання з
порушенням вимог, встановлених
частиною першою цієї статті, є
підставою для недопущення посадових
осіб органу державної податкової
служби до проведення планової або
позапланової виїзної перевірки.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач допустив
перевіряючих до перевірки та не
перешкоджав у її проведенні.

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги
вищевикладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Вінницького
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2010 року та ухвала
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231,
ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2010 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна