Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/35529/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., за участю секретаря
Титенко М.П.,за участю представників
позивача:не з'явився,відповідача:Верби
О.С.,прокуратури:не
з'явився,розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційні скарги Заступника
прокурора Вінницької області в
інтересах держави в особі Управління
Державної пенітенціарної служби
України у Вінницькій області та
Державної пенітенціарної служби
України

на постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08.05.2012

у справі № 2а/0270/5024/11

за позовом Могилів-Подільської
об'єднаної державної податкової
інспекції

до Управління Державного
департаменту з питань виконання
покарань у Вінницькій області та
Державного Департаменту України з
питань виконання покарань,

за участю Прокуратури Вінницької
області,

про звернення стягнення
податкового боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Вінницького
окружного адміністративного суду від
26.12.2011 задоволено позовні вимоги
Могилів-Подільської об'єднаної
державної податкової інспекції (надалі
- позивач, Могилів-Подільська ОДПІ) до
Управління Державного департаменту з
питань виконання покарань у Вінницькій
області (відповідач-1) та Державного
Департаменту України з питань
виконання покарань (відповідач-2) про
звернення стягнення податкової
заборгованості Державного
підприємства «Підприємство
Могилів-Подільської виправної колонії
Управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області (№ 114)» (надалі -
підприємство) в сумі 478 162,53 грн. на кошти
Управління Державного департаменту з
питань виконання покарань у Вінницькій
області.

Позиція суду першої інстанції полягала
в тому, що оскільки Податковим кодексом
України, з урахуванням положень Закону
України «Про Державну
кримінально-виконавчу службу України»,
не передбачено звернення стягнення на
майно підприємства, що перебуває у
сфері управління відповідача-1, а
Могилів-Подільська ОДПІ здійснила всі
передбачені законодавством заходи для
погашення податкової заборгованості
підприємства, то управління Державного
департаменту України з питань
виконання покарань у Вінницькій
області фактично відмовило
податковому органу в задоволенні його
вимог. Тому позивач обґрунтовано
звернувся до суду з позовом про
звернення стягнення податкового боргу
з відповідачів, як передбачено п. 96.3 ст.
96 Податкового кодексу України.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 08.05.2012
скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нове про
часткове задоволення позову. Суд
постановив звернути стягнення
податкової заборгованості Державного
підприємства «Підприємство
Могилів-Подільської виправної колонії
Управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області (№ 114)» в сумі 478 162,53
грн. на кошти Державного Департаменту
України з питань виконання покарань. У
решті позову відмовлено. Суд
апеляційної інстанції обґрунтував
своє рішення тим, що головним
розпорядником коштів та майна
Управління Державного Департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області є центральний орган
виконавчої влади, а тому Управління
Державного Департаменту України з
питань виконання покарань у Вінницькій
області не має законних підстав для
погашення податкових зобов'язань
перед податковим органом.

Вважаючи, що рішення суду
апеляційної інстанції прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, заступник
прокурора Вінницької області в
інтересах держави в особі Управління
Державної пенітенціарної служби
України у Вінницькій області та
відповідач-2 звернулись до Вищого
адміністративного суду України із
касаційними скаргами, у яких просять
скасувати постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08.05.2012 і відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі.

Позивач не надав письмових заперечень
на касаційну скаргу, що не перешкоджає
її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за Державним
підприємством «Підприємство
Могилів-Подільської виправної колонії
Управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області (№ 114)»
обліковується заборгованість перед
бюджетом в загальній сумі 478 162,53 грн.

Могилів-Подільська ОДПІ неодноразово
зверталась до керівництва
підприємства, органів виконавчої
влади, до сфери управління яких
належить останнє, з проханням погасити
вищевказану заборгованість. Проте,
згідно відповідей на листи податкового
органу заборгованість погашена не була
у зв'язку з незначними обсягами
виробництва та реалізації продукції
(робіт, послуг) та недостатнім
фінансуванням Державної
кримінально-виконавчої служби України
із загального фонду Державного бюджету
України.

Переглянувши судове рішення у межах
касаційних скарг, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про законність
судового рішення суду апеляційної
інстанції та відсутність підстав для
задоволення касаційних скарг, з огляду
на наступне.

Згідно ст. 13 Закону України від 23.06.2005 №
2713-IV «Про Державну
кримінально-виконавчу службу України»
підприємства установ виконання
покарань є казенними підприємствами,
які здійснюють некомерційну
господарську діяльність без мети
одержання прибутку для забезпечення
професійно-технічного навчання
засуджених та залучення їх до праці.

Засновником підприємств установ
виконання покарань є центральний
орган виконавчої влади з питань
виконання покарань, який затверджує їх
статути. Створення, реорганізація і
ліквідація підприємств установ
виконання покарань, розпорядження їх
майном здійснюються центральним
органом виконавчої влади з питань
виконання покарань.

Законодавчими актами для казенних
підприємств встановлюються додаткові
гарантії захисту права власності
держави.

Відповідно до ч. 7 ст. 77 Господарського
кодексу України казенне підприємство
відповідає за своїми зобов'язаннями
лише коштами, що перебувають у його
розпорядженні. В разі недостатності
зазначених коштів держава, в особі
органу, до сфери управління якого
входить підприємство, несе повну
субсидіарну відповідальність за
зобов'язаннями казенного підприємства.

Таким чином, Господарський кодекс
України передбачає, що казенне
підприємство-боржник відповідає за
своїми зобов'язаннями лише коштами, що
перебувають в його розпорядженні.

Статутом Державного підприємства
«Підприємство Могилів-Подільської
виправної колонії Управління
Державного департаменту України з
питань виконання покарань у Вінницькій
області (№ 114)» передбачено, що
підприємство засновано на державній
власності і входить до сфери
управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань,
який є його засновником.

Тобто, платник податків - Державне
підприємство «Підприємство
Могилів-Подільської виправної колонії
Управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області (№ 114)», згідно норм
Статуту та положень ст.13 Закону України
«Про Державну кримінально-виконавчу
службу України», належить до сфери
управління виключно центрального
органу виконавчої влади - Державного
Департаменту України з питань
виконання покарань.

За таких обставин, Управління
Державного Департаменту України з
питань виконання покарань у Вінницькій
області, не є органом виконавчої влади,
в управлінні якого перебуває державне
(комунальне) підприємство, та не є
органом, який приймає рішення щодо
розпорядження коштами відповідно до
приписів п.96.2, п.96.3 ст.96 Податкового
кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України
«Про державну кримінально-виконавчу
службу України» територіальні органи
управління здійснюють керівництво
оперативно-службовою та
фінансово-господарською діяльністю
підпорядкованих їм органів і установ
та виконують функції, передбачені
положеннями про територіальні органи
управління, зокрема Положенням про
управління Державного Департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області, затвердженим
наказом Державного Департаменту
України з питань виконання покарань
від 20.12.2007 № 338.

Зазначеним Положенням на управління
покладаються
організаційно-контролюючі функції.
Фінансову відповідальність по
зобов'язаннях перед податковими
органами за несплату податків та
зборів підпорядкованими йому
установами та підприємствами
управління не несе.

Згідно п.1 ст. 24 Закону України «Про
державну кримінально-виконавчу службу
України» фінансування діяльності
Державної кримінально-виконавчої
служби України здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України та
інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Бюджетного
кодексу України для здійснення програм
та заходів, які проводяться за рахунок
коштів бюджету, бюджетні асигнування
надаються розпорядникам бюджетних
коштів. За обсягом наданих прав
розпорядники бюджетних коштів
поділяються на головних розпорядників
бюджетних коштів та розпорядників
бюджетних коштів нижчого рівня.

В даному випадку головним
розпорядником бюджетних коштів у
кримінально-виконавчій службі
виступає Державний Департамент
України з виконання покарань,
розпорядником коштів другого рівня є
Управління Державного Департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області, а розпорядником
третього рівня - Державне підприємство
«Підприємство Могилів-Подільської
виправної колонії Управління
Державного департаменту України з
питань виконання покарань у Вінницькій
області (№ 114)».

Згідно ст. 48 Бюджетного кодексу України
розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та повинні
проводити видатки тільки в межах
бюджетних асигнувань, встановлених
кошторисами. Будь-які зобов'язання,
взяті фізичними та юридичними особами
за коштами Державного бюджету України
без відповідних бюджетних асигнувань
або ж з перевищенням повноважень,
встановлених Кодексом та законом про
Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати Державного бюджету на
покриття таких зобов'язань не можуть
здійснюватись.

Положенням про Управління Державного
Департаменту України з питань
виконання покарань у Вінницькій
області передбачено, що управління
відповідно до покладених на нього
завдань є розпорядником коштів
державного бюджету, що надходять з
Департаменту на утримання органів і
установ, підпорядкованих йому, а також
фінансує ці органи і установи в межах
затверджених асигнувань та коштів,
одержаних від фінансово-господарської
діяльності. Забезпечує ведення
бухгалтерського та статистичного
обліку.

З аналізу наведеного, вбачається, що
головним розпорядником коштів та майна
Управління Державного Департаменту
України з питань виконання покарань у
Вінницькій області є центральний орган
виконавчої влади, тому відповідач-1 не
має законних підстав для погашення
податкових зобов'язань підприємства
перед податковим органом.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції обґрунтовано
спростувала висновок суду першої
інстанції про те, що Управління
Державного Департаменту України з
питань виконання покарань у Вінницькій
області є належним відповідачем,
оскільки в даному випадку таким є
Державний Департамент України з питань
виконання покарань.

В силу част. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Наведена норма кореспондує із
принципами, викладеними в ст. 19
Конституції України.

З наведеного вбачається, що суд
апеляційної інстанції мав вагомі
підстави для скасування незаконного
рішення суду першої інстанції,
прийнятого внаслідок неправильного
застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що доводи касаційних скарг наведеного
не спростовують та не знаходить
підстав, які могли б призвести до
скасування оскаржуваного судового
рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 223,
224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційні скарги Заступника
прокурора Вінницької області в
інтересах держави в особі Управління
Державної пенітенціарної служби
України у Вінницькій області та
Державної пенітенціарної служби
України залишити без задоволення.

2. Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 08.05.2012 у
справі № 2а/0270/5024/11 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:(підпис)А.М. Лосєв
Судді(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна