Справа № 1570/2475/2012
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 1570/2475/2012

Категорія: 8.2.6 Головуючий в 1 інстанції:
Федусик А. Г.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Потапчука В.О., Скрипченка В.О.,

при секретарі Голбан К.В.,

за участю представника позивача Ткача
С.А. та представника відповідача
Тараненко Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Приморському районі м.Одеси Одеської
області Державної податкової служби на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 05
листопада 2012 року по справі за
адміністративним позовом Приватного
підприємства «ЛАН ТЕК» до Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м.Одеси Одеської області
Державної податкової служби
(правонаступник - ДПІ у Приморському
районі м.Одеси ГУ Міндоходів Одеської
області) про визнання незаконними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

11.04.2012р. ПП «ЛАН ТЕК» звернулося до
Одеського окружного адміністративного
суду із позовом до ДПІ у Приморському
районі м.Одеси Одеської області ДПС
(правонаступник - ДПІ у Приморському
районі м.Одеси ГУ Міндоходів Одеської
області), в якому просило суд:

- визнати незаконними та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 03.04.2012 року про збільшення
підприємству грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 833755
грн., в тому числі, за основним платежем
- у розмірі 674085 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - в розмірі 159670
грн.;

- визнати незаконними та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 03.04.2012 року про збільшення позивачу
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на
загальну суму 1058976 грн., в тому числі, за
основним платежем - у розмірі 847181 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
- в розмірі 211795 грн.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначив, що викладені у
спірному акті перевірки висновки ДПІ
щодо наявності у позивача порушень
вимог Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
Закону України «Про податок на додану
вартість» та ПКУ, є недоведеними та
безпідставними, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи та не ґрунтуються на нормах
права.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 05
листопада 2012 року позовні вимоги
Приватного підприємства «ЛАН ТЕК»
задоволено. Визнано незаконними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Приморському районі м.Одеси:

- від 03.04.2012 року №, яким ПП «ЛАН
ТЕК» збільшено податкове зобов'язання
з ПДВ із вироблених в Україні товарів в
розмірі 833755 грн., в тому числі 674085 грн.
за основним платежем та 159670 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями;

- від 03.04.2012 року №, яким ПП «ЛАН
ТЕК» збільшено податкове зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств в розмірі 1058976 грн., в тому
числі 847181 грн. за основним платежем та
211795 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції, 08.11.2012р.
представником ДПІ у Приморському
районі м.Одеси Одеської області ДПС
подано апеляційну скаргу, в якій
зазначено, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
процесуального та матеріального права
та просить скасувати постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 05.11.2012 року, прийняти нову
постанову, якою відмовити позивачу в
задоволені позовних вимог в повному
обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи
сторін та перевіривши матеріали справи
і доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність належних підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - ПП «ЛАН ТЕК» зареєстровано
23.12.1999 року виконавчим комітетом
Одеської міської ради та перебуває на
обліку, як платник податків, в ДПІ у
Приморському районі м.Одеси та є
платником ПДВ.

В період з 22.02.2012 року по 14.03.2012 року
співробітниками ДПІ було проведено
документальну планову виїзну
перевірку ПП «ЛАН ТЕК» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами вказаної перевірки
ревізорами складено акт від 21.03.2012 року
№342/22-, в якому зазначено про
порушення ПП «ЛАН ТЕК» вимог п.5.1, п.п.5.2.1
п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
внаслідок чого було занижено податок
на прибуток на загальну суму в розмірі
847181 грн. (в тому числі - за 4 квартал 2009
року на суму 96459 грн., за 1 квартал 2010
року на суму 99577 грн., за 1 півріччя 2010
року на суму 228222 грн., за 9 місяців 2010
року на суму 541885 грн., за 2010 рік на суму
646807 грн., за 1 квартал 2011 року на суму 103915
грн.); п.п.7.2.1 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5
п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» та п.198.1,
п.198.2, п.198.3, 198.6 ст.198, п.201.1 ст.200
Податкового Кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість на загальну суму в
розмірі 674085 грн.

Так, вказані висновки обґрунтовані тим,
що в період з 01.10.2009 року по 31.03.2011 року
ПП «ЛАН ТЕК» віднесло до складу своїх
валових витрат витрати на загальну
суму 3332177 грн. - на придбання оргтехніки
та послуги по заправці та відновленню
картриджів, ремонту оргтехніки,
обслуговуванню та ремонту комп'ютерів,
серверів, робочих станцій, послуги по
монтажу комп'ютерної та телефонної
мереж, АТС, юридичні послуги щодо
залучення потенційних клієнтів
(споживачів послуг мобільного зв'язку,
для яких ПП оформлювало право
підключення до мереж GSM-900/1800 та NMT-4501),
отриманих від ПП «Амітек», ПП «Дана
Даблъю», ПП «Юніком Плюс» та ПП «Орвіл
Трейдінг».

Разом з тим, в ході проведення
перевірок вказаних підприємств, а саме
з актів про неможливість проведення
перевірок, органами ДПС було
встановлено, що вони не мають
необхідних умов для ведення
господарської діяльності, у них
відсутні основні фонди, технічний
персонал, виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби, у
зв'язку з чим усі угоди цих підприємств
з їх контрагентами, в тому числі і з ПП
«ЛАН ТЕК», визнані «нікчемними».

Крім цього, в ході спірної перевірки
підприємства позивача останнім не було
надало перевіряючим первинні
документи, які належним чином
підтверджують зв'язок отриманих від ПП
«Амітек», ПП «Дана Даблъю», ПП «Юніком
Плюс» та ПП «Орвіл Трейдінг» товарів та
послуг з господарською діяльністю ПП.
Також, в ході цієї перевірки позивачем
не було надано належних документів, які
підтверджують зв'язок отриманих від ПП
«Квантор Плюс» та Представництва
«Х'юлет Пакард Інтернешнл Трейд Б.В.»
консультаційних та інших послуг з
господарською діяльністю ПП, що
призвело до завищення валових витрат у
перевіряємому періоді на загальну суму
56545 грн.

На підставі вказаних висновків щодо
«нікчемності» угод ПП «Амітек», ПП
«Дана Даблъю», ПП «Юніком Плюс» та ПП
«Орвіл Трейдінг» з усіма їх
контрагентами, в тому числі і з ПП «ЛАН
ТЕК», щодо відсутності зв'язку з
господарською діяльністю ПП його
правовідносин з цими підприємствами, а
також з його контрагентами ПП «Квантор
Плюс» та Представництвом «Х'юлет
Пакард Інтернешнл Трейд Б.В.», ДПІ також
прийшла до висновку і про
безпідставність віднесення позивачем
ПДВ по цим правовідносинам на загальну
суму 674085 грн. до свого податкового
кредиту.

В подальшому, на підставі вказаного
акту перевірки, уповноваженою особою
ДПІ були прийняті податкові
повідомлення - рішення від 03 квітня 2012
року:

- № - про збільшення ПП «ЛАН ТЕК»
грошового зобов'язання з ПДВ із
вироблених в Україні товарів на
загальну суму 833755 грн., (в тому числі за
основним платежем у розмірі 674085 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями в
розмірі 159670 грн.);

- № - про збільшення ПП «ЛАН ТЕК»
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на
загальну суму 1058976 грн. (в тому числі за
основним платежем у розмірі 847181 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями в
розмірі 211795 грн.).

Не погоджуючись з вказаними вище
рішеннями податкового органу, позивач
оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та
задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції
виходив з обґрунтованості та
доведеності позовних вимог, а також з
того, що оскаржувані рішення
відповідача є неправомірними,
передчасними та не відповідаючими
діючому законодавству.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в ній докази, погоджується з
такими висновками суду 1-ї інстанції і
вважає їх обґрунтованими, з огляду на
наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України,
кожен зобов'язаний сплачувати податки
і збори в порядку та розмірах,
встановлених законом.

Як слідує з п.1.1 ст.1 Податкового кодексу
України №2755-VI, він регулює відносини,
що виникають у сфері справляння
податків і зборів, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Положеннями п.75.1 ст.75 ПК України
передбачено, що органи державної
податкової служби мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.

Так, судами обох інстанцій встановлено,
що основними видами діяльності
підприємства позивача, зокрема, є
реалізація комп'ютерної та офісної
техніки, комплектуючих до неї, надання
послуг з ремонту цієї техніки, заправки
картриджів, підключення до мереж
мобільного зв'язку GSM-900/1800 та NMT-4501, що
підтверджується довідкою з ЄДР та було
встановлено самим податковим органом в
ході проведення спірної перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, саме
з метою здійснення вказаної діяльності
у перевіряємому періоді позивачем були
укладені з ПП «Амітек», ПП «Дана
Даблъю», ПП «Юніком Плюс» та ПП «Орвіл
Трейдінг» (які є постачальниками,
виконавцями робіт і послуг, і які, в
свою чергу, на той момент були
зареєстровані в ЄДР та були платниками
ПДВ) угоди на придбання комп'ютерної та
іншої офісної техніки, комплектуючих
до неї, витратних матеріалів, виконання
робіт з монтажу комп'ютерної та
телефонної мереж, АТС, заправки
картриджів, а також на надання послуг
по залученню потенційних клієнтів -
споживачів послуг мобільної мережі
GSM-900/1800 та NMT-4501.

Крім цього, з цією ж метою позивачем
були укладені угоди з ПП «Квантор Плюс»
та Представництвом «Х'юлет Пакард
Інтернешнл Трейд Б.В.» (т.б. з
виконавцями послуг) щодо надання
консультаційних послуг з питань
укладення договорів, управління
персоналом і організації роботи
персоналу, навчання роботі з
програмним забезпеченням та
консультаційних послуг щодо
користування програмним
забезпеченням, а також на виконання
робіт з налаштування обладнання НР.

Як видно зі змісту наданих позивачем до
суду 1-ї інстанції первинних документів
(8 томів), вказаними вище контрагентами
позивачу дійсно надавалися зазначені в
угодах послуги, а також були поставлені
обумовлені угодами товари та виконані
усі необхідні роботи, а підприємство
позивача, відповідно, через банк
повністю, з урахуванням ПДВ, здійснило
оплату за ці товари, послуги та роботи,
що повністю підтверджується
матеріалами справи.

Відповідно до п.5.1 ст.5 діючого на той
час Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно ж з пп.5.2.1. п.5.2. ст.5 цього ж
Закону, до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат, що
сплачені (нараховані) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) та охороною праці, з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3 - 5.7 ст.5 цього Закону.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, на підставі зазначених норм
діючого на той час законодавства,
вказані витрати були включені
позивачем до складу своїх валових
витрат у перевіряємому періоді, що, в
свою чергу, не фактично оспорювалося
сторонами в суді 1-ї інстанції.

Окрім того, як встановлено по справі, за
наслідками цих господарських операцій
вищевказані контрагенти видали на
адресу позивача належним чином
оформлені податкові накладні, які були
включені останнім у свою податкову
звітність з ПДВ у перевіряємому
періоді.

Як слідує з приписів п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7
діючого на той час Закону України «Про
податок на додану вартість», датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення однієї з подій:

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

У відповідності до п.п.7.2.6. п.7.2 ст.7 цього
ж Закону, податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Як
виняток з цього правила, підставою для
нарахування податкового кредиту при
поставці товарів (послуг) за готівку чи
з розрахунками картками платіжних
систем, банківськими або персональними
чеками у межах граничної суми,
встановленої Національним банком
України для готівкових розрахунків, є
належним чином оформлений товарний
чек, інший платіжний чи розрахунковий
документ, що підтверджує прийняття
платежу постачальником від отримувача
таких товарів (послуг), з визначенням
загальної суми такого платежу, суми
податку та податкового номера
постачальника.

Крім того, слід вказати, що згідно з
вимогами п.п.7.2.3. п.7.2 ст.7 даного Закону,
податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у 2-х примірниках.
При чому, оригінал податкової
накладної надаються покупцю, а копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом і
виписується на кожну повну або
часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до положень п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20 % від
звичайної ціни на такі товари (послуги),
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.6.1
ст.6 та ст.8 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

А у відповідності до п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7
вказаного Закону, сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пп.7.7.1 цього пункту, така сума підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету у
строки, встановлені законом для
відповідного податкового періоду. При
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з пп.7.7.1 цього пункту, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Також, слід зазначити, що згідно із
п.п.7.7.2. п.7.7 ст.7 Закону України «Про
ПДВ», якщо у наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з
пп.7.7.1 цього пункту, має від'ємне
значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

При цьому, згідно з п.п.7.8.1 п.7.8 ст.7 цього
ж Закону, податковим періодом є один
календарний місяць.

Крім цього, відповідно до вимог
п.п.198.1-198.3 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у т.ч. в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у т.ч. у зв'язку з
придбанням та/або ввезенням таких
активів як внесок до статутного фонду
та/або при передачі таких активів на
баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше;

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу зазначених норм діючого на той
час законодавства, з моменту отримання
позивачем зазначених податкових
накладних від ПП «Амітек», ПП «Дана
Даблъю», ПП «Юніком Плюс», ПП «Орвіл
Трейдінг», ПП «Квантор Плюс» та
Представництва «Х'юлет Пакард
Інтернешнл Трейд Б.В.», оплати
отриманих товарів, робіт та послуг, у
позивача виникло право на віднесення
ПДВ по цим операціям до складу свого
податкового кредиту з ПДВ.

При цьому, ще раз слід вказати, що факт
реального виконання вказаними
контрагентами позивача передбачених
укладеними договорами обов'язків
повністю підтверджується наданими до
суду 1-ї інстанції первинними
документами, а саме: відповідними
договорами (які до цього часу в
судовому порядку недійсними не
визнані), належним чином оформленими
актами виконаних робіт, банківськими
платіжними дорученнями, видатковими
накладними, рахунками-фактури, а також
і численними товарно-транспортними
накладними (т.1 а.с.131-250, т.2-3, т.4 а.с.1-208, т.5
а.с.7-12).

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, судова колегія, як і
суд 1-ї інстанції, вважає висновки ДПІ,
викладені у спірному акті від 21.03.2012
року №342/22-, щодо порушення
підприємством позивача вимог п.5.1,
п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», п.п.7.2.1 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.4,
п.п.7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п.198.1, п.198.2, п.198.3, 198.6 ст.198,
п.201.1 ст.200 ПК України, необґрунтованими,
оскільки в судами обох інстанцій
встановлено, що позивач правомірно
відніс спірні суми до складу своїх
валових витрат по господарським
правовідносинам з вказаними
контрагентами та до податкового
кредиту ПДВ по цим операціям.

До того ж, необхідно звернути увагу ще й
на те, що ні Закон України «Про податок
на додану вартість», ні ПК України, не
ставить виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства іншими
суб'єктами господарювання (т.б.
контрагентами).

Обґрунтовуючи висновки про
протиправне включення витрат по
правовідносинам з ПП «Амітек», ПП «Дана
Даблъю», ПП «Юніком Плюс», ПП «Орвіл
Трейдінг», ПП «Квантор Плюс» та
Представництва «Х'юлет Пакард
Інтернешнл Трейд Б.В.» до складу
валових та ПДВ по цим операціям до
складу податкового кредиту у
перевіряємому періоді, ДПІ посилалося
ще й на те, що вказані правовідносини
нібито мають «безтоварний» характер,
що свідчить про укладення вказаних
угод без мети настання реальних
наслідків, а тому відповідно до ст.ст.215,
ст.203 ЦК України ці угоди визнані ДПІ
«нікчемними».

Разом з тим, відповідно до ст.234 ЦК
України, укладання угоди без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, є
ознакою фіктивного правочину, який не є
нікчемним, а відповідно до цієї статті
такий правочин може бути визнаний
недійсним лише в судовому порядку, а
податкові органи такими
повноваженнями діючим законодавством
не наділені.

Окрім того, необхідно зазначити, що
відповідно до змісту приписів ст.204
Цивільного кодексу України,
проголошується презумпція
правомірності правочину, доки інше не
встановлено рішенням суду.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК, та, відповідно до ч.2.
ст.215 ЦК, недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

А ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Таким чином, враховуючи те, що між
сторонами були укладені і фактично
виконані відповідні договори
купівлі-продажу, поставки товарів та
надання послуг, а також те, що ці
договори містять всі істотні умови,
спрямовані саме на реальне настання
правових наслідків, відомостей про
наявність судових рішень про визнання
їх нечинними (чи недійсними) або
обвинувальних вироків стосовно
будь-яких посадових осіб підприємства
позивача чи підприємств - учасників
спірних господарських операцій не має,
а тому, відповідно, суд 2-ї інстанції, як
і окружний суд, вважає, що вони є
дійсними.

Отже, з урахуванням зазначеного,
оцінивши надані сторонами докази в їх
сукупності, судова колегія вважає, що
суд 1-ї інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач, приймаючи спірні податкові
повідомлення-рішення про нарахування
позивачу податкових зобов'язань з ПДВ
із вироблених в Україні товарів на
загальну суму 833755 грн., та про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств на загальну суму 1058976 грн.,
діяв не на підставі Конституції та
законів України, необґрунтовано, тобто
без урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття цих рішень, у
зв'язку з чим, позовні вимоги дійсно
підлягають задоволенню.

Крім того, необхідно звернути увагу на
те, що відповідно до пп.5.3.9. ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, що не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення та
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Тобто, за своїм змістом вказана норма
Закону передбачає лише єдину підставу
для не включення витрат підприємства
до складу валових відповідних звітних
періодів - повну відсутність будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів.

Проте, як вже зазначалося вище, в ході
розгляду справи позивачем були надані
до суду усі необхідні первинні
документи, які беззаперечно
підтверджують реальне здійснення як
цих господарських операцій, так і інших
господарських операцій, які
відносяться до основної діяльності
позивача та на організацію яких
вказані товари, роботи та послуги
отримувалися.

На підставі викладеного, судова
колегія приходить до аналогічного
висновку про правомірність віднесення
позивачем зазначених витрат до своїх
валових витрат.

Окрім того, ще слід вказати, що
відповідно до ст.61 Конституції України,
юридична відповідальність особи має
індивідуальний характер. Якщо
контрагент позивача не виконав своїх
зобов'язань по сплаті податку, то це
тягне відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.

Також, при прийнятті остаточного
рішення по даній справі, суд
апеляційної інстанції враховує і
положення ст.244-2 КАС України щодо
обов'язковості рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, та Постанову
Верховного Суду України від 11.01.2011 року
по справі ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської ОДПІ, в
якому зазначено, що чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання.

При цьому, слід зазначити, що така
правова позиція узгоджується і з
практикою Європейського суду з прав
людини. Так, в рішенні від 22.01.2009 року у
справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії»
Європейський суд зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
Такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин, судова колегія
вважає висновки акту перевірки
відносно позивача щодо порушення ним
податкового законодавства
безпідставними, а оскаржувані
податкові повідомлення - рішення,
відповідно, протиправними та
підлягаючим скасуванню, що, в свою
чергу, і було правильно встановлено
судом 1-ї інстанції.

До того ж, судова колегія звертає увагу,
що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд, згідно
ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які
є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, чого, в
даному випадку, і не було належним
чином зроблено представниками
відповідача при розгляді цієї справи в
судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, судова колегія,
діючи в межах доводів апеляційної
скарги, відповідно до ст.200 КАС України,
залишає цю апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову окружного
суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м.Одеси Одеської області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2012 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
В.О. Потапчук

В.О. Скрипченко