Справа № 826/2522/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2014 року 16:55
№ 826/2522/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Квірін»доДержавної
податкової інспекції в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києвіпро визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю «Квірін»
(далі по тексту - позивач або ТОВ
«Квірін») з позовом до Державної
податкової інспекції в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі по тексту -
відповідач або ДПІ в Оболонському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 22
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 03 березня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 18 березня 2014
У судовому засіданні 18 березня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував з
огляду на його необґрунтованість.
Суд у судовому засіданні 18 березня 2014
року за згодою сторін, враховуючи
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, ухвалив про перехід до
розгляду справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних у
матеріалах справи доказів.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
У період з 14 по 18 жовтня 2013 року згідно з
нормами підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті
78, статті 79 Податкового кодексу України
та відповідно до наказу №840 від 14
жовтня 2013 року головним державним
ревізором - інспектором відділу
перевірок з окремих питань управління
податкового аудиту ДПІ в Оболонському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
проведена документальна позапланова
невиїзна перевірка ТОВ «Квірін» (код
податкового законодавства при
взаємовідносинах Товариством з
обмеженою відповідальністю «Авеста
січня 2011 року по 31 грудня 2011 року, за
результатами якої складений Акт від 25
жовтня 2013 року № 620/22-03/23501650 (далі - Акт
Під час проведення вказаної
документальної перевірки працівником
відповідача використано інформацію,
що міститься у деклараціях з ПДВ за
період, що перевірявся з додатками №5
«Розшифровки податкових зобов'язань та
податкового кредиту у розрізі
контрагентів» за відповідний період,
декларації з податку на прибуток
підприємств за названий період, лист
позивача №113/12 від 13 серпня 2013 року з
копіями документів, що підтверджують
взаємовідносини з ТОВ «Авеста Трейд»,
акт ДПІ у Святошинському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 25 травня 2013
року №348/22-509/34295994 «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ «Авеста Трейд» з питань
своєчасності, повноти нарахування та
сплати податку на додану вартість за
період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012
Так, за результатами перевірки ТОВ
«Авеста Трейд» контролюючим органом не
встановлено наявності у суб'єкта
господарювання власних складських,
торгівельних, виробничих та інших
приміщень, які останній міг би
використовувати при здійсненні
фінансово-господарської діяльності.
Крім того, в ході проведення перевірки
не підтверджено реальність
господарських операцій з поставки
товарів та виконання робіт (послуг) ТОВ
«Авеста Трейд» у період з 01 січня 2011
року по 31 грудня 2012 року, що, на думку
податкового органу, свідчить про
укладення угод без мети настання
На підставі вищевикладеного, та з
урахуванням інформації, отриманої в
рамках досудового розслідування в
розпочатому за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого
частиною 2 статті 205 Кримінального
кодексу України, за фактами фіктивного
підприємництва, тобто створення
(придбання) невстановленими слідством
особами ряду підприємств з метою
прикриття незаконної діяльності,
вчиненими повторно, що заподіяло
велику матеріальну шкоду державі,
перевіряючий прийшов до висновку, що
надані ТОВ «Квірін» до перевірки
первинні документи не можуть бути
взяті до уваги як первинні документи,
що підтверджують проведення
господарських операцій між юридичними
особами, а тому перевіркою не
підтверджується реальність проведення
таких операцій та встановлено їх
документування і відображення в
бухгалтерському обліку без отримання
результатів таких операцій в
дійсності, а отже, правових підстав для
формування податкового кредиту за
рахунок сум податку на додану вартість
по податковим накладним, виписаним ТОВ
«Авеста Трейд» на користь товариства,
що перевірялось, так само як і
віднесення сплачених сум до складу
валових витрат, не має.
За результатами проведеної перевірки
працівником відповідача встановлено
порушення товариством вимог пункту 5.1.,
підпункту 5.2.1. пункту 5.2., підпункту 5.3.9.
пункту 5.3. статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
що призвело до заниження податку на
прибуток за І квартал 2011 року на суму
статті 14, пункту 138.2. статті 138,
підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
прибуток за ІІІ квартал 2011 року на суму
1539,00 грн., а за 2011 рік на суму 1832,00 грн. та
пункту 185.1. статті 185, пункту 186.1. статті
186, пункту 187.1. статті 187, пункту 188.1.
статті 188, пунктів 198.1., 198.3., 198.6. статті
198, пункту 201.10. статті 201 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
за березень 2011 року у сумі 5897,00 грн.,
квітень 2011 року - 3975,00 грн., за вересень
2011 року - 1338,00 грн., за листопад 2011 року -
Не погоджуючись з висновками,
викладеними в Акті перевірки,
позивачем до ДПІ в Оболонському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві 12 листопада 2013
року було подано заперечення на акт, за
результатами розгляду яких 19 листопада
повідомлено суб'єкта господарювання
про залишення висновків, викладених у
Акті перевірки, без змін.
На підставі Акта перевірки від 25 жовтня
2013 року за № 620/22-03/23501650, згідно з
підпунктом 54.3.2. пункту 54.3. статті 54 та
відповідно до пункту 123.1. статті 123
Податкового кодексу України за
порушення пункту 185.1. статті 185, пункту
186.1. статті 186, пункту 187.1. статті 187,
пункту 188.1. статті 188, пунктів 198.1., 198.3.,
198.6. статті 198, пункту 201.10. статті 201
Податкового кодексу України ДПІ в
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві 22 листопада 2013 року винесла
податкове повідомлення - рішення
суму грошового зобов'язання з податку
399,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції та
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54, відповідно до абзацу 2 пунктом
123.1. статті 123 та пункту 6 підрозділу 10
розділу ХХ Податкового кодексу України
за порушення пункту 5.1., підпункту 5.2.1.
пункту 5.2., підпункту 5.3.9. пункту 5.3.
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
пункту 138.2. статті 138, підпункту 139.1.9.
пункту 139.1. статті 139 Податкового
кодексу України збільшила ТОВ «Квірін»
суму грошового зобов'язання з податку
За результатами адміністративного
оскарження податкових повідомлень -
рішень до Головного управління
Міндоходів у м. Києві у задоволенні
скарги платника податків відмовлено, а
рішення залишені без змін.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що стали підставою
для збільшення сум грошових
зобов'язань по податку на прибуток та
податку на додану вартість, ТОВ
«Квірін» звернулось з відповідним
позовом до суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що висновки
податкового органу, викладені в Акті
перевірки, документально та нормативно
не підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на тому, що реальність
здійснення господарських операцій з
купівлі - продажу товарів
підтверджується подальшою реалізацією
придбаних товарів на користь інших
суб'єктів господарювання. Крім того,
позивач посилається на презумпцію
правомірності правочину, що, за
відсутності рішення суду про визнання
договору, укладеного з контрагентом,
недійсним, свідчить про помилковість
висновків податкових органів,
викладених в актах.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на те, що висновки Акта
перевірки позивача є правомірними та
сформованими з урахуванням
встановлення за результатами
перевірки контрагента позивача фактів
декларування обсягів реалізації
товарно-матеріальних цінностей без
підтвердження їх придбання, тобто таке
підприємство є вигодотранспортуючим
суб'єктом господарювання та здійснював
діяльність, спрямовану на проведення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди третім особам.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
договірні відносини між позивачем та
ТОВ «Авеста Трейд» мали місце у період
2011 року.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 1
розділу ХІХ Податкового кодексу
України, цей Кодекс набирає чинності з 1
січня 2011 року, крім розділу III цього
Кодексу, який набирає чинності з 1
квітня 2011 року.

Отже, основними нормативно-правовими
актами, що врегульовує спірні
правовідносини є Закон України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994р. №334/94-ВР з наступними
змінами та доповненнями у редакції на
час виникнення спірних правовідносин
(далі по тексту - Закон України від
28.12.1994р. №334/94-ВР) та Податковий кодекс
України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними
змінами та доповненнями у редакції на
час виникнення спірних правовідносин
(далі по тексту - ПК України).

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу
України, під господарською діяльністю
у цьому Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Пункт 1.32 статті 1 Закону України від
28.12.1994р. №334/94-ВР визначає господарську
діяльність як будь-яку діяльність
особи, направлену на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Відтак, обов'язковими ознаками
господарської діяльності у розумінні
вищенаведених норм є: здійснення її
суб'єктами господарювання у сфері
суспільного виробництва;
спрямованість на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг; результати
зазначеної діяльності (продукція,
роботи чи послуги), які мають вартісний
характер і цінове вираження.

У відповідності до положень пункту 3.1.
статті 3 Закону України від 28.12.1994р.
№334/94-ВР, об'єктом оподаткування є
прибуток, який визначається шляхом
зменшення суми скоригованого валового
доходу звітного періоду, визначеного
згідно з пунктом 4.3 цього Закону на:
суму валових витрат платника податку,
визначених статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
цього Закону.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5
названого Закону визначено, що
валовими витратами виробництва та
обігу є сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат, зокрема,
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України, який у відповідній
частині набрав чинності з 1 квітня 2011
року, витрати - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36
названої статті, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України, витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1.
статті 139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1.
статті 14 ПК України визнається сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1.
статті 198 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України)
(пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України,
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункту 201.6. статті 201
ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК
України, податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Наступним пунктом названої статті
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 21 грудня 2010
року №969, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2010 року за №1401/18696 (який набрав чинності
10 січня 2011 року та втратив чинність 16
грудня 2011 року) (далі - Порядок №969),
податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Пунктом 4 названого Порядку
встановлено, що сплачена (нарахована)
сума податку на додану вартість у
податковій накладній повинна
відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

В силу пункту 5 Порядку №969, податкова
накладна вважається недійсною у разі
її заповнення іншою особою, ніж
зазначена у пункті 2 цього Порядку.

Податкова накладна є підставою на
віднесення до податкового кредиту
витрат по сплаті податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (підпункт 6.2. пункту 6
Порядку №969).

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку на додану вартість. Таким
чином, із зазначеного вище також
випливає й те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні названого Закону первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-XIV, підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 зазначеної статті).

За приписами частини 3, 4 та 5 статті 9
Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV,
інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Регістри
бухгалтерського обліку повинні мати
назву, період реєстрації господарських
операцій, прізвища і підписи або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
осіб, які брали участь у їх складанні.
Господарські операції повинні бути
відображені в облікових регістрах у
тому звітному періоді, в якому вони
були здійснені.

Отже, виходячи з аналізу зазначених
норм Закону облік господарських
операцій здійснюється у регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за
№168/704 з наступними змінами та
доповненнями в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Положення №88), яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого
Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88, первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (пункт 1.3.
Положення №88).

При цьому, у вищезгаданому листі від
02.06.2011р. №742/11/13-11 Вищий
адміністративний суд України
одночасно зазначає, що за відсутності
факту придбання товарів чи послуг або в
разі якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас,
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції, про що також
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011р. № 1936/11/13-11).

В ході судового розгляду справи судом
встановлено, що у період з березня по
жовтень між позивачем та ТОВ «Авеста
Трейд» існували договірні відносини по
поставці товарів, вартість та
асортимент яких зазначався у
виставлених постачальником (ТОВ
«Авеста Трейд») рахунках-фактурах №202
від 01 лютого 2011 року, №352 від 02 березня
2011 року, №491 від 23 березня 2011 року, №1393
від 01 серпня 2011 року та 1777 від 21 жовтня
2011 року.

Крім того, 16 серпня 2011 року між
позивачем (покупцем), в особі директора
Шибаєва В.О. та ТОВ «Авеста Трейд»
(продавець, постачальник) в особі
директора Ніколаєнкова А.М. було
укладено договір поставки №67/11. За
умовами цього Договору продавець
зобов'язується поставити і передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
товар згідно специфікації (Додаток №1).
Кількість товару, що підлягає поставці,
згідно пункту 1.3. договору також
визначається специфікацією (Додаток
№1).

Загальна вартість договору визначена у
розмірі 7069,44 грн., в тому числі ПДВ - 1178,24
грн.

Згідно пунктів 2.2. та 2.3. договору
поставки, розрахунки між сторонами
здійснюються по безготівковому
розрахунку, шляхом оплати покупцем 100%
від вартості товару на рахунок
продавця протягом двох банківських
днів від дати підписання договору.

На підтвердження факту поставки
придбаного позивачем товару, останній
надав до суду копії наступних
документів:

- рахунків-фактур №202 від 01 лютого 2011
року, №352 від 02 березня 2011 року, №491 від
23 березня 2011 року, №1393 від 01 серпня 2011
року, 1777 від 21 жовтня 2011 року;

- договору поставки №67/11 від 16 серпня 2011
року;

- видаткових накладних №139 від 16
березня 2011 року, №18 від 02 березня 2011
року, №203 від 23 березня 2011року, 43 від 03
серпня 2011 року, 206 від 21 жовтня 2011 року
та №224 від 18 серпня 2011 року;

- податкових накладних від 16 березня 2011
року №139 на суму 2280,51 грн. (в тому числі
ПДВ - 380,00 грн.), від 02 березня 2011 року №18
на суму 56582,21 грн. (в тому числі ПДВ - 9430,37
грн.), від 23 березня 2011 року №203 на суму
375,00 грн. (в тому числі ПДВ - 62,50 грн.), від
03 серпня 2011 року №43 на суму 961,20 грн. (в
тому числі ПДВ - 160,20 грн.), від 21 жовтня
2011 року №206 на суму 1528,56 грн. (в тому
числі ПДВ - 254,76 грн.) та від 17 серпня 2011
року №224 на суму 7069,44 грн. (в тому числі
ПДВ - 1178,24 грн.);

- акту №18 від 21 листопада 2011 року
прийому виконаних робіт;

- виписки з банку на підтвердження
перерахування позивачем грошових
коштів за отримані від ТОВ «Авеста
Трейд» товари.

Додатково на підтвердження своїх
позовних вимог позивач надав суду
копії наступних первинних,
розрахункових та інших документів:

- видаткових накладних №К-00000033 від
18 серпня 2011 року, №К00000034 від 22 серпня 2011
року, №1603-00001 від 16 березня 2011 року,
№2303-0003 від 23 березня 2011 року, №К-00000027
від 04 серпня 2011 року, №К-00000055 від 24
жовтня 2011 року;

- звітів про отримання та відпуск
товару від 16, 23 березня 2011 року, 04, 18, 22
серпня 2011 року та від 24 жовтня 2011 року;

- довіреностей на одержання
цінностей серії ААА №095504 від 16 серпня
2011 року, №5 від 18 серпня 2011 року, №37 від
15 березня 2011 року, №72 від 23 березня 2011
року, №1926 від 03 серпня 2011 року, №0691 від
21 жовтня 2011 року;

- договору про виконання робіт по
монтажу та інсталяції обладнання №14/1/11
від 10 лютого 2011 року, Специфікації до
нього та акту прийому - передачі
виконаних робіт від 02 березня 2011 року.

Згідно письмових пояснень позивача,
наведені вище документи підтверджують
використання придбаних ним у ТОВ
«Авеста Трейд» товарів у своїй
господарській діяльності шляхом
продажу іншим суб'єктам
господарювання.

Однак, суд критично ставиться до такого
твердження позивача з огляду на
наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті
140 Цивільного кодексу України зі
змінами та доповненнями у редакції на
час виникнення спірних правовідносин
(далі по тексту - ЦК України),
товариством з обмеженою
відповідальністю є засноване одним або
кількома особами товариство, статутний
капітал якого поділений на частки,
розмір яких встановлюється статутом.

Частинами 1 та 2 статті 145 названого
Кодексу передбачено, що вищим органом
товариства з обмеженою
відповідальністю є загальні збори його
учасників. Також у товаристві з
обмеженою відповідальністю
створюється виконавчий орган
(колегіальний або одноособовий), який
здійснює поточне керівництво його
діяльністю і є підзвітним загальним
зборам його учасників. Виконавчий
орган товариства може бути обраний
також і не зі складу учасників
товариства.

Як вбачається з матеріалів справи,
таким виконавчим органом позивача - є
директор.

Згідно з визначенням, закріпленим у
частині 1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У той же час, відповідно до частини 2
статті 207 цього Кодексу правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як вбачається зі змісту договору
поставки №67/11 від 16 серпня 2011 року, його
укладено та підписано ТОВ «Квірін» в
особі директора Шибаєва В.О. та ТОВ
«Авеста-Трейд» в особі директора
Ніколаєнкова А.М.

У той же час, згідно даних, які
містяться в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, та в силу приписів частини
1 статті 18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців» від 15.05.2003р. №755-IV,
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін, директором ТОВ «Квірін»
зазначено Максимова В.М., а ТОВ «Авеста
Трейд» - Ніколаєнка А.М.

Будь-яких документів на підтвердження
повноважень осіб, які підписали
зазначений договір, на вчинення таких
дій позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що всі документи, видані ТОВ
«Авеста Трейд», крім рахунку - фактури
№1777 від 21 жовтня 2011 року, видаткової
накладної №206 від 21 жовтня 2011 року та
податкової накладної №206 від 21 жовтня
2011 року, підписані особою, яка не була
директором згідно відомостей, внесених
до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців.

Крім того, суд звертає увагу, що в усіх
податкових накладних, виписаних
позивачу його контрагентом, назва
продавця не відповідає назві юридичної
особі, яку внесено до названого вище
державного реєстру. Так, у всіх наявних
у матеріалах справи документах
зазначено ТОВ «Авеста-Трейд», у той час
як в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців зазначено ТОВ «Авеста
Трейд».

Також суд звертає увагу, що позивачем
ані до позовної заяви, ані під час
розгляду справи не було надано договір
поставки №21/1/11 від 02 березня 2011 року, на
підставі якого контрагентом позивача
було виписано видаткову накладну №18
від 02 березня 2011 року.

Додатково суд вважає за необхідне
звернути увагу на таке.

На обґрунтування реальності
договірних відносин з ТОВ «Авеста
Трейд» позивач під час розгляду справи
у своїх письмових поясненнях зазначив
про отримання товарно-матеріальних
цінностей у продавця уповноваженими
особами ТОВ «Квірін», які діяли на
підставі відповідних довіреностей.
Проте, надати їх копії для огляду судом
не уявляється за можливе, у зв'язку з їх
залишенням у продавця відповідно до
пункту 13 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 16
травня 1996 року N 99, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 12 червня
1996 року за N 293/1318 (далі по тексту -
Інструкція №99).

Відповідно до пункту 2 названої
Інструкції, сировина, матеріали,
паливо, запчастини, інвентар, худоба,
насіння, добрива, інструмент, товари,
основні засоби та інші
товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

У той же час, пунктом 3 Інструкції №99
закріплено, що бланки довіреностей
(додаток 1) видаються після їх
реєстрації у Журналі реєстрації
довіреностей (додаток 2), який має бути
пронумерований, прошнурований та
скріплений печаткою і підписами
керівника і головного бухгалтера
підприємства. Нумерація виданих
протягом року довіреностей є
наскрізною.

Згідно з пунктом 4 зазначеної
Інструкції довіреність на одержання
цінностей видається тільки особам, що
працюють на даному підприємстві.
Довіреність особам, що не працюють на
даному підприємстві, може бути видана з
дозволу керівника підприємства, якщо
підприємство, де працює дана особа,
видало їй довіреність на одержання тих
самих цінностей і такої ж кількості з
цього підприємства.

Отже, з наведених положень вбачається,
що у позивача має бути в наявності
Журнал реєстрації довіреностей, а
особа, на яку було виписано довіреності
для отримання товару від ТОВ «Авеста
Трейд», у відповідний період часу мала
працювати у позивача.

Однак, ані названого журналу, ані
штатного розпису із зазначенням в
ньому прізвища, імені та по батькові
особи, яка отримувала
товарно-матеріальні цінності у ТОВ
«Авеста Трейд», ані будь-якого наказу
по підприємству щодо уповноваження
такої особи на вчинення відповідних
дій позивачем не надано.

Надані ТОВ «Квірін» копії звітів,
видаткових накладних, виписаних
позивачем та довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей
уповноваженими особами контрагентів
позивача, як доказ реальності
виконання ТОВ «Авеста Трейд» поставки
відповідних товарно-матеріальних
цінностей, судом до уваги не
приймаються, оскільки є доказом
товарності договірних відносин між
позивачем та його контрагентами -
покупцями.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено факт
здійснення господарських операції з
придбання товарів у контрагента - ТОВ
«Авеста Трейд» - належними первинними
документами, а тому віднесення сум
коштів та податку на додану вартість з
вартості таких послуг та товару до
валових витрат і податкового кредиту є
безпідставним, що свідчить про
правомірність донарахування
податковим органом позивачу сум
податку на прибуток і податку на додану
вартість із застосуванням штрафних
(фінансових) санкцій спірними
податковими повідомленнями-рішеннями.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України), суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими, а, відтак, такими, що
не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок