Справа № 2а-7580/09/1370
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року м.
Львів Справа № 9104/28992/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Клюби В.В., Носа С.П.,

з участю секретаря - Саламахи О.І.,

представника відповідача - Ортинської
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
Дочірнього підприємства
«Стратос-Захід» та Державної
податкової інспекції у Дрогобицькому
районі Львівської області
(правонаступником якої є Дрогобицька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Львівській області) на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2010
року по справі № 2а-7580/09/1370 за позовом
Дочірнього підприємства
«Стратос-Захід» до Державної
податкової інспекції у Дрогобицькому
районі Львівської області про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Стратос-Захід»
(далі - ДП «Стратос-Захід») звернулося
до суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області (далі - ДПІ у Дрогобицькому
районі), в якому просило визнати
недійсними податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Дрогобицькому районі від 16 квітня 2009
року № /0, № /0 та № /0,
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 16 квітня 2009
року № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2010
року вказаний позов задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Дрогобицькому районі від 16 квітня 2009
року № /0 в частині
визначення суми податкового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 82.10 грн., в тому числі 55.25 грн.
основного платежу та 26.85 грн. штрафної
(фінансової) санкції, та № /0. В
решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду позивач та відповідач
оскаржили її в апеляційному порядку.

Відповідач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позову
повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що судом першої
інстанції не враховано, що факти
порушень позивачем вимог податкового
законодавства, які послужили підставою
для прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, мали місце та чітко
зафіксовані в акті перевірки від 31
березня 2009 року № 275/23-1/33810570, а тому
висновки суду першої інстанції про їх
протиправність та відповідно про
наявність підстав для їх скасування є
помилковими.

Позивач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позову та прийняти нову
постанову, якою позов задовольнити
повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на правомірність
формування ним податкових зобов'язань
з податку на прибуток, податку на
додану вартість та податку з доходів
фізичних осіб, а також на те, що поза
увагою суду першої інстанції залишився
той факт, що за перевищення
встановленого ліміту готівки в касі
підприємства до нього безпідставно
застосовано штрафні (фінансові)
санкції, оскільки відповідно до
підпункту 2.10 пункту 2 Положення про
ведення касових операцій в
національній валюті в Україні,
затвердженого постановою правління
Національного банку України від 15
грудня 2004 року № 637 (далі -
Положення), підприємства мають право
зберігати у своїй касі готівку,
одержану в банку для виплат, що
належать до фонду оплати праці, а також
пенсій, стипендій, дивідендів (доходу),
понад установлений ліміт каси протягом
трьох робочих днів, включаючи день
одержання готівки в банку, а також
готівку для виплат, які належать до
фонду оплати праці та здійснюються за
рахунок виручки, понад установлений
йому ліміт каси протягом трьох робочих
днів з дня настання строків цих виплат
у сумі, що зазначена в переданих до каси
відомостях на виплату грошей.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримала вимоги, поданої
ДПІ у Дрогобицькому районі,
апеляційної скарги, посилаючись на
викладені в ній доводи, просила її
задовольнити.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, хоча позивача
належним чином було повідомлено про
дату, час та місце апеляційного
розгляду, що відповідно до частини 4
статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України не перешкоджає
розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційні скарги ДП
«Стратос-Захід» та ДПІ у Дрогобицькому
районі підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 31
березня 2009 року № 275/23-1/33810570, складеного
за результатами планової виїзної
перевірки ДП «Стратос-Захід» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 липня 2007
року по 30 вересня 2008 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
липня 2007 року по 30 вересня 2008
року, ДПІ у Дрогобицькому районі
прийнято податкові повідомлення
рішення від 16 квітня 2009 року №
/0, яким позивачу збільшено суму
податкового зобов'язання за податком
на прибуток на суму 45370.00 грн., з яких на
34748.00 грн. за основним платежем та на
10622.00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, № /0, яким
позивачу збільшено суму податкового
зобов'язання за податком на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на суму 52448.00
грн., з яких на 27391.00 грн. за основним
платежем та на 25057.00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями, № /0, яким
позивачу збільшено суму податкового
зобов'язання за податком з доходів
фізичних осіб на суму 5530.95.00 грн., з яких
на 1843.65 грн. за основним платежем та на
3687.30 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, та рішення від 16
квітня 2009 року № про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій в розмірі 912.76 грн.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань слугували
висновки відповідача про порушення
позивачем вимог пункту 1.23 статті 1,
підпунктів 4.1.3, 4.1.6 пункту 4.1 статті 4,
пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5,
підпунктів 7.4.1, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що призвело до
заниження податку на прибуток на суму
40373.00 грн., підпунктів 7.2.4, 7.2.6 пункту 7.2,
підпункту 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.5.1
пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», що
призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 27391.00 грн.,
пункту 1.3 статті 1, підпунктів 4.2.1, 4.2.7
пункту 4.2 статті 4, підпункту 8.1.1 пункту
8.1 статті 8, підпункту 9.1.2 пункту 9.1,
підпункту 9.12.2 пункту 9.12 статті 9, пункту
19.2 «а» статті 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», що
призвело до заниження податку з
доходів фізичних осіб на суму
1843.65 грн., а також пунктів 2.7, 2.8, 3.5
Положення.

Вказані висновки обґрунтовані
посиланням на те, що позивач реалізував
цукор по ціні, нижчій за мінімальні
ціни, чим занизив суму поставки товару
на 1810.43 грн.; що позивач безпідставно
відніс до складу валових витрат
вартість транспортних послуг в розмірі
134892.00 грн. лише на підставі акту
виконання транспортних послуг від 31
липня 2008 року, підписаного зі сторони
перевізника директором Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Тревел-НВХ» (далі - ТзОВ «Тревел-НВХ»)
та зі сторони замовника директором ДП
«Стратос-Захід», оскільки ТзОВ
«Тревел-НВХ» було ліквідовано та знято
з державної реєстрації ще до моменту
здійснення вказаних господарських
операцій, у зв'язку з безтоварністю
господарських операцій з даним
контрагентом позивачем також завищено
суму податкового кредиту в сумі 26978.33
грн.; що позивачем безпідставно
включено до складу валових витрат суми
транспортних витрат в сумі 2066.67 грн. та
завищено податковий кредит в сумі 413.00
грн. за відсутності фактичного
транспортування товарів Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Продтехоптторг»; що позивачем
безпідставно включено до складу
валових витрат суми виплачених коштів
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 за
надані інформаційні послуги, акти
виконаних робіт за якими не містять
інформації про зміст та обсяги наданих
послуг та їх зв'язок з підготовкою,
організацією та веденням виробництва,
продажем продукції позивачем; що
позивачем самостійно відкориговано
податковий кредит за квітень 2008 року в
декларації за листопад 2008 року без
нарахування штрафних санкцій в розмірі
5 %; що позивачем надано матеріальні
блага фізичним особам-підприємцям
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за надані ними
послуги за відсутності відомостей про
сплату ними єдиного податку без
утримання та сплати до бюджету податку
з доходів фізичних осіб в розмірі 1843.65
грн.; що позивачем завищено
встановлений ліміт залишку готівки в
касі підприємства на 465.38 грн.

Спірні правовідносини мали місце в
період 2007-2008 років, а відповідно
врегульовані нормами Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», Закону України «Про
податок на додану вартість» та Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб».

З матеріалів справи видно, що ДП
«Стратос-Захід» в липні 2007 року
здійснило реалізацію цукру-піску
Приватному підприємству
«Стратос-центр» (далі - ПП
«Стратос-центр») по ціні, нижчій від
визначеної мінімальної ціни,
встановленої постановою Кабінету
Міністрів України від 20 лютого 2006 року
№ 171 «Про заходи щодо державного
регулювання виробництва і реалізації
цукру та цукрових буряків», у зв'язку з
чим відповідачем донараховано
позивачу суму грошового зобов'язання
за податком на прибуток в розмірі 453.00
грн.

Однак, вказаний висновок податкового
органу, з яким погодився суд першої
інстанції, є помилковим з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валовий доход - загальна
сума доходу платника податку від усіх
видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за її межами.

Валовий доход включає загальні доходи
від продажу товарів (робіт, послуг), у
тому числі допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи (підпункт 4.1.1 пункту 4.1
статті 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»).

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» з метою
оподаткування доход, отриманий
платником податку від продажу товарів
(робіт, послуг) пов'язаним особам,
визначається, виходячи із договірних
цін, але не менших за звичайні ціни на
такі товари (роботи, послуги), що діяли
на дату такого продажу.

Згідно з підпунктом 1.20.1 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо цим пунктом не
встановлено інше. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпунктом 1.20.5 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» у
разі коли ціни на товари (роботи,
послуги) підлягають державному
регулюванню згідно із законодавством,
звичайною вважається ціна, встановлена
згідно з принципами такого
регулювання. Це правило не поширюється
на встановлення мінімальної продажної
ціни - у цьому випадку звичайною є
справедлива ринкова ціна.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених Законом
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», покладається на
податковий орган у встановленому
порядку. При проведенні перевірки
платника податку податковий орган має
право надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін.

В даному випадку податковим органом не
було надано запиту, щодо обґрунтування
рівня договірних цін до і при
проведенні перевірки, тобто,
відповідачем не доведено, що ціну
реалізації товару, вказану у
відповідних договорах про поставку
цукру, не можна вважати звичайною і
такою, що відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Крім цього, слід зазначити, що як на
підставу визначення продажної ціни на
цукор для ПП «Стратос-центр», яка
повинна бути не меншою за звичайні ціни
на даний товар, ДПІ у Дрогобицькому
районі посилалась на те, що ДП
«Стратос-Захід» та ПП «Стратос-центр» є
пов'язаними особами.

Однак, відповідачем відповідно до
вимог частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не доведено, що ПП «Стратос-центр» є
пов'язаною із позивачем особою, та
правомірність застосування положень
підпункту 4.1.3 пункту 4.1 статті 4, пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
стосовно питання визначення доходу,
отриманого від операцій з поставок
цукру ПП «Стратос-центр».

Також суд апеляційної інстанції не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про правомірність
донарахування позивачу податкового
зобов'язання за податком на прибуток та
податком на додану вартість у зв'язку з
безтоварністю господарських операцій
позивача з ТзОВ «Тревел-НВХ» з огляду
на наступне.

Аналіз норм Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст.
5), Закону України «Про податок на
додану вартість» (п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4, п.п.
7.4.5 п. 7.4) дає підстави для висновку, що
витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Тобто, за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Отже, предметом доказування у
відповідній категорії спорів є
реальність господарських операцій, що
є підставою для формування валових
витрат; виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог статті 228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

В підтвердження факту існування
вказаних обставин у даній справі ДПІ у
Дрогобицькому районі не надано суду
жодних належних та допустимих доказів.

Натомість позивачем під час розгляду
справи судом першої інстанції було
надано суду копію укладеного з ТзОВ
«Тревел-НВХ» договору про надання
транспортних послуг від 01
лютого 2007 року № 7, предметом якого було
надання останнім транспортних послуг
по перевезенню вантажів, згідно
прийнятих заявок в міжміському
автомобільному сполученні, а позивач в
свою чергу зобов'язувався оплачувати
надані послуги. Додатковою угодою від 01
липня 2008 року № 1 доповнено даний
договір пунктом про можливість оплати
послуг у національній валюті України
або шляхом вексельного розрахунку.

Крім цього, в підтвердження реальності
здійснення господарських операцій з
ТзОВ «Тревел-НВХ», позивачем надано
копії податкової накладної,
товарно-транспортних накладних, акта
виконаних транспортних послуг. Також
при проведенні перевірки податковим
органом встановлено видачу позивачем
простого векселя № 0473773 на суму
кредиторської заборгованості в
розмірі 161870.00 грн. перед ТзОВ
«Тревел-НВХ» та передачу вказаного
векселя даному контрагенту.

Зазначені документи містять усі
необхідні реквізити як того вимагає
чинне законодавство України.

Судом першої інстанції помилково взято
до уваги посилання відповідача на
постанову господарського суду
Київської області від 23 квітня 2008 року
про визнання ТзОВ «Тревел-НВХ»
банкрутом та відкриття ліквідаційної
процедури, оскільки встановлені в ній
обставини не спростовують реальний
характер господарських відносин ТзОВ
«Тревел-НВХ» з позивачем.

Крім того, чинне законодавство не
ставить умовою дійсності правочинів, а
також виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагентів, фактичного знаходження
їх за місцем реєстрації та наявності чи
відсутності у них основних фондів та
трудових ресурсів. Позивач не може
нести відповідальність за невиконання
його контрагентами своїх податкових
зобов'язань, адже поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника податків
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак, за умови
невстановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
постачальників для одержання
незаконної податкової вигоди, позивач
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

З врахуванням вищенаведеного суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції між
ДП «Стратос-Захід» та ТзОВ «Тревел-НВХ»
реально проведені, а відповідно
вказані у виписаній даним контрагентом
податковій накладній відомості
відповідають дійсності.

Таким чином позивач правомірно
сформував зобов'язання за податком на
додану вартість та податком на
прибуток з врахуванням господарських
операцій із зазначеним вище
контрагентом.

Щодо правомірності включення до
валових витрат витрат в сумі 2066.67 грн.,
понесених позивачем на оплату
транспортних послуг ТзОВ
«Продтехоптторг», що, на думку
податкового органу, призвело до
завищення податкового кредиту в сумі
413.00 грн., то слід зазначити, що
позивачем не надано суду жодних
доказів в підтвердження використання
таких послуг в його господарській
діяльності та не спростовано висновки
ДПІ у Дрогобицькому районі щодо
невідвантаження позивачем товару 22
липня 2008 року покупцю по місцю
знаходження, відсутності факту
придбання товару 22 липня 2008 року в м.
Шепетівка, відсутності
товарно-транспортних накладних,
видаткових і прибуткових накладних.

З огляду на викладене, відповідачем
правомірно донараховано позивачу
податкові зобов'язання за податком на
прибуток в сумі 517.00 грн. та за податком
на додану вартість в сумі 413.00 грн.

Що стосується висновку відповідача про
безпідставне включення позивачем до
складу валових витрат сум виплачених
коштів фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_2 за надані інформаційні послуги,
то слід зазначити наступне.

Як видно з матеріалів справи, між
позивачем та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 01 листопад
2006 року було укладено договір № 18019-В,
предметом якого було надання останнім
позивачу інформації про актуальні
заявки, що поступили на протязі
останньої години, на перевезення
вантажів і про наявність вільного
транспорту. Факт виконання вказаного
договору підтверджується актами
виконаних робіт.

Таким чином, враховуючи вид діяльності
позивача, суд першої інстанції прийшов
до вірного висновку, що витрати
понесені позивачем за надані
інформаційні послуги використані ним в
його господарській діяльності, а тому
правомірно віднесені до складу валових
витрат.

Крім цього, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтовано висновку щодо
правомірності дій ДПІ у Дрогобицькому
районі по нарахуванню штрафних санкцій
в розмірі 11361.00 грн. у зв'язку з тим, що
позивач, в порушення вимог пункту 17.2
статті 17 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», самостійно
здійснив коригування в декларації за
листопад 2008 року завищеної суми
податкового кредиту за квітень 2008 року
в сумі 22722.00 грн. без сплати штрафу в
розмірі п'яти відсотків від суми
заниження податкового зобов'язання за
даний податковий період.

Що стосується висновку податкового
органу про заниження позивачем
грошового зобов'язання за податком з
доходів фізичних осіб, то суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції про
його протиправність, так як позивач
правомірно на підставі пункту 6 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» не утримано і не
перераховано до бюджету податок з
доходів фізичних осіб по господарських
відносинах з фізичними
особами-підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
оскільки вони є платниками єдиного
податку, що підтверджується наявними в
матеріалах справи копіями свідоцтв про
сплату єдиного податку.

Щодо правомірності прийняття
податкового органу рішення від 16
квітня 2009 року № про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій в розмірі 912.76 грн., то суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

Перевищення позивачем встановленого
ліміту залишку готівки в касі, що
послужило підставою для прийняття
зазначеного вище рішення, є порушенням,
за яке встановлена відповідальність
статтею 1 Указу Президента України від
12 червня 1995 року № 436/95 «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки» у двократному розмірі сум
виявленої понадлімітної готівки за
кожний день.

Статтею 239 Господарського кодексу
України передбачено, що однією з
адміністративно-господарських санкцій
може бути
адміністративно-господарський штраф,
який стягується з господарюючого
суб'єкта до державного бюджету за
порушення визначених законодавством
України правил здійснення
господарської діяльності.

За своєю юридичною природою штрафні
(фінансові) санкції за перевищення
встановленого ліміту залишку готівки в
касі є адміністративно-господарськими
санкціями, оскільки встановлені за
порушення встановлених правил
здійснення господарської діяльності, а
відтак, загальний порядок їх
застосування встановлено главою 27
Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 250 Господарського
кодексу України
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Порушення позивачем встановленого
ліміту залишку готівки в касі мало
місце 21 березня 2008 року, а
відтак, у податкового органу були
відсутні правові підстави для
застосування штрафних (фінансових)
санкцій за вказане порушення, оскільки
вказані санкції є
адміністративно-господарськими та
можуть застосовуватись лише в межах
строків давності, встановлених статтею
250 Господарського кодексу України.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що
відповідно до пункту 4 частини 1 статті
202 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
скасування постанови суду першої
інстанції та ухвалення нової
постанови.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Дочірнього
підприємства «Стратос-Захід» та
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2010
року по справі № 2а-7580/09/1370 скасувати та
прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов Дочірнього
підприємства «Стратос-Захід» до
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області від 16 квітня 2009 року №
/0 в частині визначення Дочірньому
підприємству «Стратос-Захід»
податкового зобов'язання за податком
на прибуток в сумі 44697.90 грн., з яких за
основним платежем в сумі 34231.00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 10466.90 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області від 16 квітня 2009 року №
/0 в частині визначення Дочірньому
підприємству «Стратос-Захід»
податкового зобов'язання за податком
на додану вартість в сумі 40467.00 грн., з
яких за основним платежем в сумі 26978.00
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями в сумі 13489.00 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області від 16 квітня 2009 року /0.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у
Дрогобицькому районі Львівської
області від 16 квітня 2009 року №
.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.В. Клюба

С.П. Нос

Повний текст постанови виготовлено 08
квітня 2014 року.