Справа № 817/308/14
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"03" квітня 2014 р.
Справа № 817/308/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Кузьменко Л.В.

суддів:
Зарудяної Л.О.

Іваненко Т.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "27" лютого
2014 р. у справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
скасування податкового повідомлення -
рішення ,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області, як правонаступника Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 05 грудня 2012 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності».

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2014
року адміністративний позов
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Рівному № від 05.11.2012 р.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
зазначену постанову суду першої
інстанції і прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі. Апелянт зазначає, що
рішення суду першої інстанції було
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Представники сторін в судове засідання
не прибули, про день, час та місце
судового розгяду справи повідомлялись
належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
Державною податковою інспекцією у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Державна податкова інспекція у
м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області, проведено планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами перевірки складено акт
від 21.11.2012 року №326//17-116, яким
встановлено порушення ст.177
Податкового кодексу України та
відповідно до ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України
донараховано податку на доходи
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю у 2-4 кв. 2011
року в сумі 9 572,53 грн.

05 грудня 2012 року ДПІ у м. Рівному
винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності» в розмірі 11 965,66 гривень (в
тому числі за основним платежем - 9572,53
грн., та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 2393,13 грн.). Податкове
зобрв"язання донараховано
відповідачем з підстав невизнання
податковим органом віднесених до
складу валових витрат позивача витрат
на придбання запасних частин та ремонт
основних засобів (два сідлові тягачі та
напівпричепи до них) за IІ-IV квартали 2011
року в розмірі 26 397,47 гривень, оскільки
на думку відповідача позивач не є
платником податку на прибуток, не
зобов'язаний вести бухгалтерський
облік, відтак не має права на
віднесення до складу витрат витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів; і 5912,92 грн.
донараховано внаслідок неприйняття
відповідачем віднесених до складу
валових витрат позивача витрат на
подачу вантажних автомобілів до
пунктів завантаження за IІ-IV квартали
2011 року в розмірі 37419,45 гривень,
оскільки на думку відповідача такі
витрати не пов'язані з господарською
діяльністю позивача.

Щодо правомірності віднесення
позивачем витрат на утримання,
експлуатацію та ремонт вантажних
автомобілів позивача, до складу витрат
колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та стверджується матеріалами справи,
основним видом діяльності Позивача є
здійснення вантажних перевезень
автомобілями та автобусами (крім
таксі), надання експедиторських послуг.
Позивач використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них.

З акту перевірки слідує, що протягом 2009
року Позивач перебував на спрощеній
системі оподаткування, а протягом 2011
року перебував на загальній системі
оподаткування та не був платником
податку на прибуток.

Згідно із п.177.2. ст.177 ПК України об'єктом
оподаткування фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п. 177.4. ст. 177 ПК України до
переліку витрат фізичних
осіб-підприємців, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу («Податок на
прибуток підприємств»).

Норма п. 177.4. ст. 177 ПК України є
відправною нормою, яка вказує на те, що
витрати суб'єкта господарювання, який
не є платником податку на прибуток, але
надає звітність про доходи від заняття
підприємницької діяльністю,
формуються у тому ж порядку як у
платників податку на прибуток.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 ПК України всі
витрати на технічне обслуговування
повинні бути підтверджені первинними
документами, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II ПК
України.

Згідно зі пп. 17.1.3. п. 17.1. ст. 17 ПК України
платник податків має право обирати
самостійно метод ведення обліку
доходів і витрат. Частиною 3. ст. 2 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
встановлено, що суб'єкти
підприємницької діяльності, яким
відповідно до законодавства і надано
дозвіл на ведення спрощеного обліку
доходів і витрат, ведуть
бухгалтерський облік і подають
фінансову звітність у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему обліку і звітності.

Крім того, Закон України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» надає фізичній
особі-підприємцю право вести спрощений
облік доходів і витрат, при цьому не
позбавляє його права вести
бухгалтерський облік валових витрат
основних фондів, що підлягають
амортизації та витрат на утримання
основних засобів, придбання
пально-мастильних матеріалів.

Також, відповідно до п.15.4 П(С)БО 16
«Витрати» затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від 31
грудня 1999 р. N318, який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 19 січня
2000 р. за N 27/4248, до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, операційну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

З наявних в матеріалах справи копій
документів, на підставі яких Позивачем
формувались валові витрати, вбачається
придбання останнім запасних частин до
автомобілів, гуми, послуг із ремонту
автомобілів.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
оперативну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення
протягом І півріччя 2011 року
відносились до інших
загальновиробничих витрат відповідно
до абз.г) пп.138.10.1. п.138.10 ст.138 ПК України в
редакції від 02.12.2010 року.

В другому півріччі 2011 року, витрати на
утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення, в редакції Податкового
кодексу України від 07.07.2011 року,
відносились до загальновиробничих
витрат.

Як слідує з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
ході перевірки не виявлено фактів
ненадання позивачем первинних
документів або їх невідповідність
встановленим вимогам.

Разом з тим, відповідачем не
заперечуєть використання вантажних
автомобілів в господарській
діяльності позивача.

Крім того, контролюючим органом ні в
Акті перевірки, ні в ході розгляду
справи не наведено обставин та не
надано відповідних доказів
використання вантажних автомобілів
поза межами господарської діяльності
Позивача.

Не зазначено в Акті перевірки та не
надано доказів того, що придбання
запчастин та ремонт вантажних
автомобілів позивача, які
використовуються ним в господарській
діяльності, призвело до збільшення їх
собівартості, реконструкції,
модернізації чи іншого поліпшення цих
основних засобів.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
непоширення на спірні правовідносини
норм пп.139.1.5. п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України, за якими не
включаються до складу витрат витрати,
не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів та витрати, пов'язані
з видобутком корисних копалин, а також
з придбанням (виготовленням)
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації згідно зі статтями 144 - 148
цього Кодексу, з урахуванням пунктів
146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті
148 цього Кодексу.

Тому, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку щодо безпідставності
висновків контролюючого органу про
відсутність законодавчих підстав для
включення до складу валових витрат
позивача вартості придбаних запасних
частин та послуг по ремонту
автомобілів.

Крім того, згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14
Податкового кодексу України,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За змістом досліджених в судовому
засіданні укладених Позивачем угод на
перевезення, Замовник сплачує вартість
перевезення від пункту завантаження до
пункту розвантаження автомобіля.

В той же час, з метою отримання цього
доходу, тобто здійснення господарської
діяльності, позивачем несуться витрати
пов'язані з доставкою автомобіля до
пункту завантаження, що передбачає
можливість виконати умови укладеного
договору та отримати доходи, які вже
згодом оподаткувати відповідно до норм
законодавства.

Зі змісту наявних у справі договорів (
а.с.89-101), Позивач зобов'язувався
надавати придатні автомобілі у пункти
загрузки, визначені Замовником його
послуг з перевезення.

Підтвердженням факту використання в
господарській діяльності витрат,
понесених при поданні автомобілів до
пункту завантаження є саме виконання
замовлень щодо перевезення вантажів та
одержання відповідної виручки, так як
для прибуття в місце завантаження та
повернення на місце стоянки
автотранспортного засобу після
виконання перевезень чи переміщення
транспорту між населеними пунктами для
завантаження і перевезення продукції
(виконання замовлення) необхідно
використовувати пальне.

Разом із тим, податковим органом в Акті
перевірки не заперечується факт
необхідності здійснення холостого
пробігу для належного виконання
замовлення по перевезенню вантажу та
не доведено того, що з урахуванням
існуючих норм ФОП списано пального
більше, ніж це було необхідним для
надання послуг по здійсненню вантажних
перевезень.

При цьому пальне, використане під час
руху по маршруту транспортного засобу
без вантажу слід вважати таким, що
використане у господарській
діяльності, відтак витрати, понесені на
придбання такого пального,
обґрунтовано включені до складу
валових у періоді, що підлягав
перевірці.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

При цьому Відповідачем не
заперечується факт одержання та
визнання доходів у перевіряємому
періоді (ІІ-IV квартал 2011 року) саме від
надання послуг по перевезенню вантажів
та транспортно-експедиторських послуг.

Судова колегія також вважає, що суд
першої інстанції правильно вказав на
те, що контролюючим органом під час
проведення перевірки та оформлення її
акту недотримано вимоги пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010р. № 984.

В акті перевірки, який став підставою
для прийняття оспорюваного рішення,
контролюючий орган обґрунтовує
наявність порушення лише покликанням
на норми Податкового кодексу України
без зазначення конкретних первинних
документів, які ним не беруться до
уваги.

Виходячи з обставин справи,
встановлених судами, та наведених
вимог законодавства, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області № від 05
грудня 2012 року.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції. Постанова суду першої
інстанції прийнята з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"27" лютого 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Л.В. Кузьменко

судді:
Л.О. Зарудяна

Т.В. Іваненко

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу: Державна податкова
інспекція у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області вул. Відінська,8,м.Рівне,33023

4-третій особі: - ,