Справа № 826/2101/14
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 квітня 2014 року № 826/2101/14
Окружний адміністративний суд м. Києва
у складі головуючого судді Смолія І.В.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу:за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "ДМТ-Центр" до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
провизнання протиправним та
скасування податковою повідомлення
рішення №0 від 11.02.2014р.На підставі
ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного
судочинства України, Суд розглядає
справу у письмовому
провадженні.ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - ТОВ "ДМТ-Центр" звернулось з
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податковою повідомлення
рішення №0 від 11.02.2014р.

В обґрунтування позивних вимог
позивачем вказується на
протиправність та необґрунтованість
спірного рішення, у зв'язку з чим
представник позивача просить позов
задовольнити та скасувати податкове
повідомлення-рішення.

У судових засіданнях позивач заявлені
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов заперечив в повному
обсязі, в обґрунтування заперечень на
позов зіслався на обставини, викладені
в письмових запереченнях на позов.

У судовому засіданні 01.04.2014р. суд
перейшов до розгляду справи в порядку
письмового провадження у
відповідності до вимог ст. 128 КАС
України.

Розглянувши подані позивачем і
відповідачем документи і матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва, -

В С Т А Н О В И В :

Працівниками Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві було проведено планову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012р. по
31.12.2012р.

За результатами перевірки складено акт
від 29.01.2014р. №84 /26-55-22-01/34529098 (далі-акт
перевірки).

Актом перевірки були встановлені
порушення: (1) п.п. 138., п.п..138.10.3 п.138.10 ст.138,
пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, пп.153.2.1 п.153.2 ст.153
Податкового Кодексу України, п.п.9.1 ст.9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», п.2.4, п. 2.16 Положення «Про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку»,
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України № 88 від 24.05.1995р., в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток у сумі 552 855 грн., в
т.ч. за 1 квартал 2012 року - 116 923 грн., за
півріччя 2012 року - 263 544 грн., за 3
квартали 2012 року - 394 962 грн., за 2012 рік 552
855 грн.;

(2) пп. «є» 164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167,
п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, «а» п.171.2 ст.171
Податкового Кодексу України зі змінами
та доповненнями, в результаті чого
допущено порушення вимог податкового
законодавства під час перевірки питань
щодо правильності утримання та
своєчасності перерахування податку на
доходи фізичних осіб до бюджету в
періоді, що перевірявся, на загальну
суму 2074,00 грн., у тому числі: 2012рік -
2074,00грн.;

(3) п.1.2, п.3.3. Наказу ДПА України від
24.12.2010р. за №1020 "Про затвердження форми
податкового розрахунку сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку (форма N 1ДФ) та Порядку
заповнення та подання податковими
агентами Податкового розрахунку сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
утриманого з них податку», ст.51, п.70.16.,
ст.70, пп. 176.2. «б», п.176.2 ст.176 Податкового
кодексу України, а саме подача з
недостовірними даними звіту за 4
квартал 2012р.

За наслідками виявлених в акті
перевірки порушень податковим органом
11.02.2014р. винесене податкове
повідомлення-рішення №0, яким
позивачу збільшено податкове
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 691 069,00 грн., з яких 552 855,00 грн. за
основним платежем та 138 214,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання, про
підставність позовних вимог, виходячи
з наступних міркувань.

1. Щодо заниження задекларованих
позивачем показників у рядку 02
Декларацій „Дохід від операційної
діяльності (дохід від реалізації
товарів (робіт, послуг))" всього на суму 1
629 871 грн. суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки,
проведеною перевіркою встановлено
заниження задекларованих позивачем
показників у рядку 02 Декларацій „Дохід
від операційної діяльності (дохід від
реалізації товарів (робіт, послуг))"
всього на суму 1 629 871,00 грн. в т.ч?за 1
квартал 2012 року на суму 407 749,00 грн.. за
Півріччя 2012 року на суму 792 353,00 грн., за 3
квартали 2012 року на суму 1 209 243,00 грн.. за
2012 рік на суму 1 629 871,00 грн.

Перевіркою також встановлено, що
генеральний директор позивача ОСОБА_1
являється засновником ТОВ «ДМТ-Центр»,
частка в статутному капіталі становить
30%, а також ОСОБА_1 являється
засновником наступних підприємств: ТОВ
"ДМТ-Захід", ТОВ «Дім медичних
технологій - Одеса», ТОВ «Дім медичних
технологій «Південь», ТОВ «Дім
медичних технологій - Дніпро», ТОВ «Дім
медичних технологій», ТОВ «ДМТ-Крим,
ТОВ «ДМТ-Схід».

Згідно наданих до перевірки
оборотно-сальдових відомостей по
рахунку 36 «Розрахунки з вітчизняними
покупцями» встановлено, що ТОВ
«ДМТ-Центр» протягом 2012 року
реалізовувало вироби медичного
призначення вищезазначеним
підприємствам, тобто пов'язаним особам,
за ціною, нижче ринкової на 25-29%,
внаслідок чого позивачем занижено
валовий дохід від продажу товарів
пов'язаним особам.

Суд не погоджується з висновками
податкового органу виходячи з
наступних мотивів.

Відповідно до приписів пп. 153.2.1 п. 153.2 ст.
152 ст. 153 Податкового кодексу України
дохід, отриманий платником податку від
продажу товарів (виконання робіт,
надання послуг) пов'язаним особам,
визначається відповідно до договірних
цін, але не менших від звичайних цін на
такі товари, роботи, послуги, що діяли
на дату такого продажу, у разі, якщо
договірна ціна на такі товари (роботи,
послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (роботи, послуги).

Згідно з пп. 153.2.3 п. 152.2 ст. 153 Податкового
кодексу України положення підпунктів
153.2.1 і 153.2.2 цього пункту поширюються
також на операції з особами, які не є
платниками цього податку; сплачують
податок за іншими ставками.

За змістом ст. 39 (редакції, чинній час
виникнення спірних правовідносин) та п.
8 підрозділу 10 розділу XX Податкового
кодексу України до 01.01.2013 р. для
обчислення рівня звичайних цін
використовувались приписи п. 1.20 ст. 1
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств".

Відповідно до п.п. 1.20.2 вказаного вище
Закону для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Матеріали справи свідчать, що
генеральним директором ТОВ «ДМТ Центр»
03.01.2007р. затверджено Положення №1 Про
відділ маркетингу та маркетингову
політику, відповідно до п. 3.18.2. якого
визначення відповідно до обраної
стратегії поводження підприємства
взаємопов'язаної системи, що
складається з цінової політики шляхом
установлення цін на продукцію
підприємства в рамках політики
керування її збутом з метою досягнення
найбільш вигідних обсягів продажів,
середніх витрат на виробництво і
максимально можливого рівня прибутку.

Крім того, завданням відділу
маркетингу є донесення до відома
покупців умов придбання товару та
систему переваг. Також встановлено
систему знижок та надання переваг
покупцям, які: здійснюють закупку
товарної партії в обсягах - 100 шт
одиниці товару; проводять розрахунки
щонедільно з моменту придбання товару
або здійснюють передплату;
місцезнаходження покупця перебуває у
стратегічно цікавих для підприємства
регіонах України.

Згідно п. 1.20.8. Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту.

Під час судового розгляду справи
податковим органом не надано жодного
доказу (в тому числі доказів
направлення запиту до позивача про
обґрунтування рівня ринкових цін) в
підтвердження того, що продані
позивачем товари як пов'язаним, так і не
пов'язаним особам, мають суттєві
відмінності в ціні.

Натомість позивачем надано докази
надання знижок оптовим покупцям, які в
рівній мірі надавались як пов'язаним,
так і непов'язаним особам відповідно до
маркетингової політики підприємства.

2. Щодо виявленого податковим органом
факту завищення витрат на транспортні
та транспортно-експедиційні послуги
суд зазначає наступне.

Податковою перевіркою встановлено, що
ТОВ «ДМТ -Центр» включало до складу
витрат на збут витрати на
транспортно-експедиційні послуги
виконані ТОВ «ДПД Україна», ТОВ
«Автолідер плюс», ТОВ «Дел Пост
Вінниця», ТОВ «Трейдінг Восток»,
ОСОБА_3, ААЗ Трейдінг КО всього за 2012 рік
на суму 343 129,11 грн. (стор 9 акту).

До перевірки позивачем були надані
лише Акти наданих послуг. При цьому в
актах не зазначено відомості про
вантаж (найменування та кількість),
обсяг вантажних перевезень, умови
перевезень інші первинні документи,
застосування яких є обов'язковим для
всіх суб'єктів господарювання
(товарно-транспортна накладна, талон
замовника).

На думку перевіряючих, в зв'язку з
відсутністю товарно-транспортної
накладної ТОВ «ДМТ - Центр»
неправомірно віднесло до витрат
витрати на транспортні та
транспортно-експедиційні послуги по
перевезенню вантажів у розмірі 343 129,00
грн. в т.ч. за квартал 2012 року в сумі 96
437,00 грн., за півріччя 2012 року в сумі 165
748,00 грн., за 3 квартали 2012 року в сумі 250
599,00 грн., за 2012 рік в сумі 343 129,00 грн.

Суд не погоджується з висновками акту
перевірки з наступних підстав.

Відповідно абз. "е" п.п.138.10.3. п.138.10. ст.138
Податкового кодексу України до складу
інших витрат включаються витрати на
збут, які включають витрати, пов'язані з
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, зокрема витрати на
транспортування, перевалку і
страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору базису поставки.

Відповідно п.138.2 ст. 138 Податкового
Кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

Відповідно пп.139.1.9 п.139.1 ст. 139
Податкового Кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Пунктом 44.1. Податкового кодексу
України встановлено, що для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених вказаними документами.

Відповідно до статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства (стаття 1
вказаного вище Закону).

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України
«Про експедиторську
діяльність»перевезення вантажів
супроводжується товарно-транспортними
документами, складеними мовою
міжнародного спілкування залежно від
обраного виду транспорту або державною
мовою, якщо вантажі перевозяться в
Україні. Такими документами можуть
бути: авіаційна вантажна накладна (Air
Waybill); міжнародна автомобільна накладна
(CMR); накладна СМГС (накладна УМВС);
коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM);
вантажна відомість (Cargo Manifest); інші
документи, визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при
перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем замовлялись послуги з
експедирування вантажу та послуги
перевезення. За результатами наданих
послуг між позивачем та перевізниками
(експедиторами) складались акти
виконаних робіт, заявки на отримання
товару; реєстри приймання-передачі
вантажу. Про факти здійснення
перевезення вантажів також свідчать
надані позивачем митні декларації.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що віднесення позивачем
витрат на перевезення вантажів
правомірно включено до складу витрат,
оскільки підтверджується первинними
документами, а тому висновку
податкового органу є необґрунтованими.

3. Щодо висновків податкового органу
про безпідставність внесення
позивачем до складу витрат коштів на
маркетингові послуги суд зазначає
наступне.

В ході перевірки встановлено, що
підприємством до складу витрат. за
період з 01.01.2012р. по 31.01.2012р., віднесено
витрати понесені за видами витрат на
суму 659 643,00 грн., а саме: по придбанню
маркетингових послуг та послуг з
перепродажної підготовки виробів
медичного призначення, отриманих від
підприємств на суму 88 367,00 грн. В ході
проведення перевірки для
підтвердження отриманих послуг ТОВ
«ДМТ -Центр» не надало звіти про
результати виконаних послуг.

На переконання суду висновки
податкового органу є безпідставними,
що вбачається з наступного.

Відповідно до статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Матеріали справи свідчать, що за
наслідками виконання укладених
позивачем з контрагентами договорів
про надання маркетингових послуг
сторонами складались акти наданих
послуг.

Складання вказаних податковим органом
звітів не передбачено чинним
законодавством, а відповідно до статті
19 Конституції України ніхто не може
бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

4. Щодо безпідставності здійснених
позивачем витрат на рекламні послуги
суд зазначає наступне.

В акті перевірки (стор. 20) зазначено, що
в наданих до перевірки актах отриманих
послуг не вказані зміст та обсяг
господарської операції, одиницю виміру
господарської операції, в зв'язку з чим
не можна підтвердити віднесення даних
витрат до господарської діяльності.

Перевіряючими зроблено висновок, що на
всій рекламній продукції зазначений
товар по акційних цінах аптек учасниць,
які реалізують продукцію кінцевому
споживачу в роздріб які в свою чергу
попередньо придбали цю продукцію у ТОВ
«ДМТ-Центр».

Відповідно проводиться реклама товару,
який після переходу права власності на
товар належить підприємствам-аптекам.

Суд не погоджується з доводами
податкового органу з огляду на
наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.36. Податкового
кодексу України господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Пунктом 14.1.27. Податкового кодексу
України під витратами визнається сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 4 Податкового кодексу України
встановлено, що податкове
законодавство України ґрунтується на
принципі презумпції правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу.

Виходячи з презумпції протиправності
рішення податкового органу,
встановленої Кодексом
адміністративного судочинства
України, презумпції правомірності
рішення платника податків,
встановленої Податковим кодексом
України, враховуючи відсутність
належних та допустимих доказів з боку
податкового органу про те, що витрати
на рекламу не пов'язані з господарською
діяльністю позивача, суд вважає доводи
податкового органу безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження також
доводи податкового органу про те, що
проводиться реклама товару, який після
переходу права власності на товар
належить підприємствам-аптекам.

Втім, позивачем надано докази того, що
здійснені витрати на рекламу пов'язані
з господарською діяльністю позивача та
їх здійснення підтверджено первинними
документами, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На переконання суду, відповідачем не
доведено правомірність прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Враховуючи наведені обставини, позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 11, 69, 70 71, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві №0 від
11.02.2014р.

Судові витрати у розмірі 487,20 грн.
стягнути на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ДМТ-Центр"
з Державного бюджету України.

Постанова може бути оскаржена в
Київський апеляційний
адміністративний суд через Окружний
адміністративний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя
І.В. Смолій