Справа № 826/2392/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2014 року № 826/2392/14
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 доВиконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), третя особа:Комунальне
підприємство «Київський
метрополітен»провизнання
протиправними дії, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація), третя особа: Комунальне
підприємство «Київський метрополітен»
- визнання протиправними дій
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо призупинення дії
роботи Київського метрополітену 18 та 19
- зобов'язати Виконавчий орган
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
відновити роботу Київського
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 лютого 2014 року
відкрито провадження у
адміністративній справі та призначено
справу до розгляду в судовому
Позивачем у судовому засіданні 13
березня 2014 року подано письмову заяву
про відмову від позову в частині його
вимог про зобов'язання Виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) відновити роботу
Київського метрополітену у зв'язку з
відновленням роботи останнього.
Ухвалою суду від 13 березня 2014 року
прийняти відмову ОСОБА_1 від позову
частини вимог і закрито провадження у
справі №826/2392/14 в частині вимог про
зобов'язання Виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
відновити роботу Київського
Таким чином, предметом розгляду у даній
справі є вимоги позивача про визнання
протиправними дій Виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) в
особі його колишнього голови щодо
призупинення дії роботи Київського
метрополітену 18 та 19 лютого 2014 року.
В судових засіданнях протокольними
ухвалами суду відмовлено у задоволенні
клопотань позивача про залучення до
участі у справі в якості
співвідповідача ОСОБА_2, з огляду на
положення Кодексу адміністративного
судочинства України, які не
передбачають можливості розгляду в
порядку адміністративного судочинства
вимоги фізичної особи до іншої
фізичної особи.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
зазначає про відсутність правових
підстав для зупинення роботи всіх
станцій Київського метрополітену 18 та
19 лютого 2014 року, відтак, дії колишнього
голови Київської міської державної
адміністрації щодо направлення
окремого доручення про зупинення
роботи метрополітену не ґрунтуються на
нормах законодавства.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав і просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві.

Представник третьої особи у вирішенні
спору поклався на розсуд суду,
зазначивши при цьому, що робота
Київського метрополітену була
зупинена 18 та 19 лютого 2014 року на
підставі окремого доручення голови
КМДА, якій підпорядковується
комунальне підприємство.

Відповідач явку в судове засідання
уповноваженого представника не
забезпечив, про день, час і місце
повідомлений у відповідності із
вимогами ст.35 КАС України,
заяв/клопотань до суду не направляв,
причини неявки суду не повідомив.

У зв'язку з неявкою в судове засідання 20
березня 2014 року представника
відповідача, а також беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71,
ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України перейшов до
розгляду справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних у
справі доказів.

Розглянувши надані позивачем
документи і матеріали, заслухавши
доводи позивача і пояснення
представника третьої особи, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
наступне.

ОСОБА_2, який станом на час виникнення
спірних правовідносин очолював
Київську міську державну
адміністрацію, 18 лютого 2014 року було
видано окреме доручення за вих. №060-47/14
про негайне зупинення у зв'язку з
загрозою теракту роботи всіх станцій
Київського метрополітену з 15 год.55 хв.
до відміни доручення.

Комунальним підприємством «Київський
метрополітен», основною метою
діяльності якого відповідно до статуту
підприємства є, крім іншого, надання
послуг з перевезення пасажирів
метрополітеном, на підставі окремого
доручення з 18 лютого 2014 року було
призупинено рух поїздів на всіх лініях
Київського метрополітену.

Не зважаючи на відсутність станом на 20
лютого 2014 року будь яких письмових
повідомлень про відміну окремого
доручення, КП «Київський метрополітен»
20.02.2014 року о 17-00 год. було відновлено
рух поїздів на лініях метрополітену
столиці.

При вирішення питання щодо наявності
підстав для задоволення вимог позивача
суд виходить з наступного.

Позивач у справі - ОСОБА_1 є
громадянином України, якому
Конституцією України, законами України
та іншими нормативно-правовими актами
гарантована свобода вільно та
безперешкодно за своїм бажанням
переміщуватися по території України,
за винятком обмежень, які встановлені
законом.

Нормативно-правовим актом, яким
визначаються правові, організаційні та
соціально-економічні засади
функціонування міського електричного
транспорту загального користування на
ринку транспортних послуг і
спрямований на створення сприятливих
умов для його розвитку, задоволення
потреб громадян у доступних, якісних і
безпечних перевезеннях, є Закон
України «Про міський електричний
транспорт» від 29.06.2004р. №1914-IV (в
редакції на момент спірних
правовідносин), який, в силу наведених у
статті 2 положень, регулює відносини,
пов'язані з діяльністю у сфері міського
електричного транспорту загального
користування, в яких беруть участь
замовники транспортних послуг,
перевізники та пасажири.

Згідно із визначенням, наведеним у
абзаці 5 частини 1 статті 1 Закону
України «Про міський електричний
транспорт», міський електричний
транспорт - це складова частина єдиної
транспортної системи, призначена для
перевезення громадян трамваями,
тролейбусами, поїздами метрополітену
на маршрутах (лініях) відповідно до
вимог життєзабезпечення населених
пунктів.

Перевізником є юридична особа, яка в
установленому законодавством порядку
надає транспортні послуги, здійснюючи
експлуатацію та утримання об'єктів
міського електричного транспорту (абз.9
ч.1 ст.1 Закону України «Про міський
електричний транспорт»).

Замовниками транспортних послуг, за
змістом абз.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про
міський електричний транспорт»,
визнаються місцеві органи виконавчої
влади, органи місцевого самоврядування
та/або уповноважені ними юридичні
особи, які замовляють транспортні
послуги.

В силу наведених вище норм
законодавства з урахуванням положень,
закріплених в статуті Комунального
підприємства «Київський
метрополітен», останнє є юридичною
особою, що надає транспортні послуги з
перевезення пасажирів метрополітеном
(п.п.3.1, 3.2 ст.3 Статуту КП «Київський
метрополітен»).

При цьому, відповідно до п.1.1 ст.1, п.4.2
ст.4 Статуту, КП «Київський
метрополітен» належить до комунальної
власності територіальної громади м.
Києва на підставі розпоряджень
Кабінету Міністрів України від 30.06.1998р.
№464-Р та Київської міської державної
адміністрації від 28.10.1998р. №2155 і
підпорядковано Головному управлінню
транспорту та зв'язку виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) та у своїй діяльності
керується, крім іншого рішеннями
Київської міської ради,
розпорядженнями Київського міського
голови, виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), наказами
Головному управлінню транспорту та
зв'язку виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації).

Спеціальний статус міста Києва як
столиці України, особливості
здійснення виконавчої влади та
місцевого самоврядування у місті
відповідно до Конституції України та
законів України визначаються Законом
України «Про столицю України -
місто-герой Київ» від 15 січня 1999 року
№401-XIV.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону
України «Про столицю України -
місто-герой Київ» (тут і далі - в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) місцеве самоврядування
у місті Києві здійснюється
територіальною громадою міста як
безпосередньо, так і через Київську
міську раду, районні в місті ради (у
разі їх утворення) та їх виконавчі
органи.

Частиною1 статті 101 Закону України «Про
столицю України - місто-герой Київ»
встановлено, що виконавчим органом
Київської міської ради є Київська
міська державна адміністрація, яка
паралельно виконує функції державної
виконавчої влади, що є особливістю
здійснення виконавчої влади в місті
Києві.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про
столицю України - місто-герой Київ»
встановлено, що повноваження
Київського міського голови
визначаються Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні» та
цим Законом.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України від
21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве
самоврядування в Україні» (із змінами і
доповненнями) сільський, селищний,
міський голова є головною посадовою
особою територіальної громади
відповідно села (добровільного
об'єднання в одну територіальну
громаду жителів кількох сіл), селища,
міста.

Повноваження сільського, селищного,
міського голови визначені в статті 42
наведеного Закону.

Так, відповідно до частини 4 вказаної
норми сільський, селищний, міський
голова:

- забезпечує здійснення у межах наданих
законом повноважень органів
виконавчої влади на відповідній
території, додержання Конституції та
законів України, виконання актів
Президента України та відповідних
органів виконавчої влади (п.1);

- організує в межах, визначених цим
Законом, роботу відповідної ради та її
виконавчого комітету (п.2);

- підписує рішення ради та її
виконавчого комітету (п.3);

- вносить на розгляд ради пропозицію
щодо кандидатури на посаду секретаря
ради (п.4);

- вносить на розгляд ради пропозиції
про кількісний і персональний склад
виконавчого комітету відповідної ради
(п.5);

- вносить на розгляд ради пропозиції
щодо структури виконавчих органів
ради, апарату ради та її виконавчого
комітету, їх штатів, встановлених
відповідно до типових штатів,
затверджених Кабінетом Міністрів
України (п.6);

- здійснює керівництво апаратом ради та
її виконавчого комітету (п.7);

- скликає сесії ради, вносить
пропозиції та формує порядок денний
сесій ради і головує на пленарних
засіданнях ради (п.8);

- забезпечує підготовку на розгляд ради
проектів програм
соціально-економічного та культурного
розвитку, цільових програм з інших
питань самоврядування, місцевого
бюджету та звіту про його виконання,
рішень ради з інших питань, що належать
до її відання; оприлюднює затверджені
радою програми, бюджет та звіти про їх
виконання (п.9);

- призначає на посади та звільняє з
посад керівників відділів, управлінь
та інших виконавчих органів ради,
підприємств, установ та організацій, що
належать до комунальної власності
відповідних територіальних громад,
крім керівників дошкільних,
загальноосвітніх та позашкільних
навчальних закладів (п.10);

- скликає загальні збори громадян за
місцем проживання (п.11);

- вносить на розгляд ради пропозиції
про утворення спеціалізованої
установи з надання безоплатної
первинної правової допомоги (п.111);

- вносить на розгляд ради пропозиції
щодо кандидатури на посаду керівника
установи з надання безоплатної
первинної правової допомоги (п.112);

- забезпечує виконання рішень
місцевого референдуму, відповідної
ради, її виконавчого комітету (п.12);

- є розпорядником бюджетних коштів,
використовує їх лише за призначенням,
визначеним радою (п.13);

- представляє територіальну громаду,
раду та її виконавчий комітет у
відносинах з державними органами,
іншими органами місцевого
самоврядування, об'єднаннями громадян,
підприємствами, установами та
організаціями незалежно від форм
власності, громадянами, а також у
міжнародних відносинах відповідно до
законодавства (п.14);

- звертається до суду щодо визнання
незаконними актів інших органів
місцевого самоврядування, місцевих
органів виконавчої влади, підприємств,
установ та організацій, які обмежують
права та інтереси територіальної
громади, а також повноваження ради та
її органів (п.15);

- укладає від імені територіальної
громади, ради та її виконавчого
комітету договори відповідно до
законодавства, а з питань, віднесених
до виключної компетенції ради, подає їх
на затвердження відповідної ради (п.16);

- веде особистий прийом громадян (п.17);

- забезпечує на відповідній території
додержання законодавства щодо
розгляду звернень громадян та їх
об'єднань (п.18);

- бере участь у здійсненні державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності в межах та у
спосіб, встановлені Законом України
«Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності» (п.181);

- здійснює інші повноваження місцевого
самоврядування, визначені цим та
іншими законами, якщо вони не віднесені
до виключних повноважень ради або не
віднесені радою до відання її
виконавчих органів (п.19);

- видає розпорядження у межах своїх
повноважень (п.20).

Рішенням Конституційного суду України
від 06.07.1999р. №7-рп/99 «У справі за
конституційними поданнями 49 народних
депутатів України і виконавчого
комітету Вінницької міської ради щодо
офіційного тлумачення положень статей
38, 78 Конституції України, статей 1, 10, 12,
частини другої статті 49 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
надано офіційне тлумачення положенням
частини 4 статті 42 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
згідно якого, положення статті 12,
частин третьої, четвертої, п'ятої та
шостої статті 42 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» в
контексті статті 141 Конституції
України треба розуміти так, що
сільський, селищний, міський голова є
головною посадовою особою відповідної
територіальної громади з
представницьким мандатом.

Частиною 5 статті 42 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
встановлено, що сільський, селищний,
міський голова несе персональну
відповідальність за здійснення
наданих йому законом повноважень.

При цьому, підпунктом 1 пункту «а»
частини 1 статті 30 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
управління об'єктами
житлово-комунального господарства,
побутового, торговельного
обслуговування, транспорту і зв'язку,
що перебувають у комунальній власності
відповідних територіальних громад,
забезпечення їх належного утримання та
ефективної експлуатації, необхідного
рівня та якості послуг населенню
віднесено до власних (самоврядних)
повноважень, що належать до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад.

Аналіз наведених положень
законодавства дає підстави для
висновку, що окреме доручення від 18
лютого 2014 року за вих. №060-47/14 було
видано ОСОБА_2, як головною посадовою
особою виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) в межах
повноважень, наданих цьому органу у
спірних правовідносинах.

При цьому, суд вважає за доцільне
зазначити наступне.

Обставини, за наявності яких виникають
підстави для припинення або обмеження
надання транспортних послуг, а також
організація роботи у надзвичайних
умовах визначені в статті 20 Закону
України «Про міський електричний
транспорт».

Так, відповідно до частини 2 статті 20
цього Закону, в умовах надзвичайного чи
воєнного стану надання транспортних
послуг може обмежуватися або
припинятися, а мережа міського
електричного транспорту
скорочуватися.

Згідно преамбули Закону України «Про
правовий режим надзвичайного стану»
від 16 березня 2000 року №1550-III (тут і далі
у редакції на момент виникнення
спірних правовідносин), цей Закон
визначає зміст правового режиму
надзвичайного стану, порядок його
введення та припинення дії,
особливості діяльності органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ і
організацій в умовах надзвичайного
стану, додержання прав і свобод людини
і громадянина, а також прав і законних
інтересів юридичних осіб та
відповідальність за порушення вимог
або невиконання заходів правового
режиму надзвичайного стану.

Визначення надзвичайного стану
наведено у статті 1 Закону України «Про
правовий режим надзвичайного стану»,
згідно якої надзвичайний стан - це
особливий правовий режим, який може
тимчасово вводитися в Україні чи в
окремих її місцевостях при виникненні
надзвичайних ситуацій техногенного
або природного характеру не нижче
загальнодержавного рівня, що призвели
чи можуть призвести до людських і
матеріальних втрат, створюють загрозу
життю і здоров'ю громадян, або при
спробі захоплення державної влади чи
зміни конституційного ладу України
шляхом насильства і передбачає надання
відповідним органам державної влади,
військовому командуванню та органам
місцевого самоврядування відповідно
до цього Закону повноважень,
необхідних для відвернення загрози та
забезпечення безпеки і здоров'я
громадян, нормального функціонування
національної економіки, органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, захисту
конституційного ладу, а також допускає
тимчасове, обумовлене загрозою,
обмеження у здійсненні конституційних
прав і свобод людини і громадянина та
прав і законних інтересів юридичних
осіб із зазначенням строку дії цих
обмежень.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України «Про правовий режим
надзвичайного стану» надзвичайний
стан в Україні або в окремих її
місцевостях вводиться Указом
Президента України, який підлягає
затвердженню Верховною Радою України
протягом двох днів з моменту звернення
Президента України.

Згідно статті 6 Закону України «Про
правовий режим надзвичайного стану» в
Указі Президента України про введення
надзвичайного стану зазначаються:

1) обґрунтування необхідності введення
надзвичайного стану відповідно до
статті 4 цього Закону;

2) межі території, на якій вводиться
надзвичайний стан;

3) час, з якого вводиться надзвичайний
стан, і строк, на який він вводиться;

4) перелік і межі надзвичайних заходів,
вичерпний перелік конституційних прав
і свобод людини і громадянина, які
тимчасово обмежуються у зв'язку з
введенням надзвичайного стану, а також
перелік тимчасових обмежень прав і
законних інтересів юридичних осіб із
зазначенням строку дії цих обмежень;

5) органи державної влади, органи
військового командування та органи
місцевого самоврядування, яким
доручається здійснення заходів
надзвичайного стану, та межі їх
додаткових повноважень;

6) інші питання, що випливають із цього
Закону.

Після підписання Указу про введення
надзвичайного стану Президент України
звертається до Верховної Ради України
щодо його затвердження. Звернення
Президента України розглядається
Верховною Радою України в
невідкладному порядку.

Указ Президента України про введення
надзвичайного стану, затверджений
Верховною Радою України, негайно
оголошується через засоби масової
інформації або в інший спосіб.

За змістом статті 9 Закону України «Про
правовий режим надзвичайного стану» в
умовах надзвичайного стану місцеві
органи виконавчої влади, органи
місцевого самоврядування (тощо)
відповідно здійснюють повноваження,
надані їм Конституцією України та
законами України, і забезпечують
виконання заходів, передбачених цим
Законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 16 Закону
України «Про правовий режим
надзвичайного стану» передбачено, що
обмеження руху транспортних засобів на
період надзвичайного стану може
запроваджуватись як захід указом
Президента України про введення
надзвичайного стану в інтересах
національної безпеки та громадського
порядку з метою запобігання
заворушенням або кримінальним
правопорушенням, для охорони здоров'я
населення або захисту прав і свобод
інших людей.

Зміст правового режиму воєнного стану
(порядок його введення та скасування,
правові засади діяльності органів
державної влади, військового
командування, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ
та організацій в умовах воєнного стану,
гарантії прав і свобод людини і
громадянина та прав і законних
інтересів юридичних осіб) та
відповідальність за порушення вимог
або невиконання заходів правового
режиму воєнного стану визначаються
Законом України «Про правовий режим
воєнного стану» від 6 квітня 2000 року
№1647-III.

Згідно із визначенням, наведеним у
статті 1 вказаного Закону, воєнний стан
- це особливий правовий режим, що
вводиться в Україні або в окремих її
місцевостях у разі збройної агресії чи
загрози нападу, небезпеки державній
незалежності України, її
територіальній цілісності та
передбачає надання відповідним
органам державної влади, військовому
командуванню та органам місцевого
самоврядування повноважень,
необхідних для відвернення загрози та
забезпечення національної безпеки, а
також тимчасове, зумовлене загрозою,
обмеження конституційних прав і свобод
людини і громадянина та прав і законних
інтересів юридичних осіб із
зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про правовий режим воєнного стану»
воєнний стан в Україні або в окремих її
місцевостях вводиться Указом
Президента України, який підлягає
затвердженню Верховною Радою України
протягом двох днів з моменту звернення
Президента України.

Указ Президента України про введення
воєнного стану, затверджений Верховною
Радою України, негайно оголошується
через засоби масової інформації.

Зміст Указу Президента України про
введення воєнного стану закріплено в
статті 5 Закону України «Про правовий
режим воєнного стану».

Серед заходів правового режиму
воєнного стану, що можуть
запроваджуватись військовим
командуванням разом з органами
виконавчої влади, Радою міністрів
Автономної Республіки Крим та органами
місцевого самоврядування, а якщо це
неможливо, - самостійно запроваджувати
та здійснювати в Україні або в окремих
її місцевостях, де введено воєнний
стан, пунктом 6 частини 1 статті 15 Закону
України «Про правовий режим воєнного
стану» віднесено і такі заходи, як
встановлення особливого режиму в'їзду
і виїзду, обмеження свободи
пересування громадян, іноземців та
осіб без громадянства, а також рух
транспортних засобів.

Станом на день видання окремого
доручення головою Київської міської
державної адміністрації жодного
розпорядчого документа щодо введення
надзвичайного чи воєнного стану на
території України або в окремих її
місцевостях, зокрема, в місті Києві,
видано не було.

За таких обставин суд дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
видання головою Київської міської
державної адміністрації окремого
доручення від 18 лютого 2014 року вих.
№060-47/14, оскільки згідно пункту 2 статті
20 Закону України «Про міський
електричний транспорт» лише в умовах
надзвичайного чи воєнного стану
надання транспортних послуг може
обмежуватися або припинятися, а мережа
міського електричного транспорту
скорочуватися.

З огляду на встановлені під час
розгляду справи обставини з
урахуванням норм законодавства, якими
регулюються спірні правовідносини, суд
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення вимог позивача
про визнання протиправними дій
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) щодо зупинення дії
роботи Київського метрополітену 18 та 19
лютого 2014 року.

Згідно з частиною першою статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Якщо судове рішення ухвалено на
користь позивача (фізичної чи
юридичної особи) в адміністративній
справі, відповідачем в якій є суб'єкт
владних повноважень, що відповідно до
вимог статті 5 Закону України «Про
судовий збір» звільнений від сплати
судового збору за подання позову, то
сума судового збору стягується з
Державного бюджету України шляхом її
безспірного списання з рахунка
суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати протиправними дії Виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) щодо зупинення дії
роботи Київського метрополітену 18 та 19
лютого 2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, адреса: 02232, АДРЕСА_1)
понесені ним витрати по сплаті
судового збору в розмірі 73 (сімдесят
три) гривні 08 коп., сплаченого
відповідно до квитанції №59 від 20.02.2014
року шляхом їх безспірного списання з
рахунка Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації).

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя: Н.А. Добрівська