Справа № 810/4018/13-а
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2013-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2013 року
Справа № 810/4018/13-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Харченко С.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом доТовариства з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А»
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
областіпровизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А» звернулось
до суду з позовом про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень -
рішень Васильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Київської області Державної
податкової служби від 26.06.2012 № та
26.06.2012 № .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 05.12.2012 в
адміністративній справі № 2а-4813/12/1070,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14.02.2013, у задоволенні
адміністративного позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ліга-А»
відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 01.07.2013 постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 05.12.2012 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2013 в
адміністративній справі
№ 2а-4813/12/1070 скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В обґрунтування зазначеної ухвали суд
касаційної інстанції посилався на
неповне з`ясування судами першої та
апеляційної інстанцій усіх обставин
справи.

Враховуючи зазначене, ухвалою
Київського окружного
адміністративного суду від
30.07.2013 (суддя Харченко С.В.) справу
прийнято до провадження та призначено
до судового розгляду.

У судовому засіданні, призначеному на
13.09.2013, представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі та
просив суд позов задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача посилається на
те, що оскаржувані податкові
повідомлення - рішення, якими
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А»
донараховано податкове зобов`язання з
податку на прибуток підприємств у сумі
419726,00 грн. (за основним платежем - 419726,00
грн., штрафними (фінансовими) санкціями
- 0,00 грн.) та податку на додану вартість
у розмірі 340569,00 грн. (за
основним платежем - 273898,00 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями -
66671,00 грн.), на думку позивача, прийняті
відповідачем з порушенням норм
матеріального права та не відповідають
вимогам закону, висновки податкового
органу відносно факту вчинення
підприємством правопорушення є
помилковими, а тому вказані податкові
повідомлення - рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

Представник відповідача позов не
визнав та зазначив, що посадові особи
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
діяли на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
законодавством України, оскаржувані
податкові повідомлення - рішення
прийняті податковим органом
правомірно, у зв`язку з чим позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Судом, з метою забезпечення всебічного
та об`єктивного вирішення справи, на
підставі частини другої статті 150
Кодексу адміністративного судочинства
України, оголошено у справі перерву до
11.10.2013, яку в подальшому було продовжено
до 15.11.2013.

У судове засідання, призначене на 15
листопада 2013 року, представники сторін
не з`явились, були своєчасно на
належним чином повідомлені про дату,
час та місце судового розгляду справи.

Матеріали справи містять клопотання
представника позивача про розгляд
справи за його відсутності. Будь-яких
заяв чи клопотань відповідача про
відкладення судових засідань або
повідомлень про причини неприбуття до
суду не надходило.

Частиною четвертою статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів частини шостої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про
дату, час та місце судового розгляду
справи сторони повідомлені належним
чином, однак у судове засідання не
з'явились, зважаючи на відсутність
підстав для відкладення судового
розгляду, передбачених статтею 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, судом прийнято рішення про
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, враховуючи принципи рівності
сторін, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А»
(ідентифікаційний код 34284113) є юридичною
особою та перебуває на податковому
обліку в Васильківській об'єднаній
державній податковій інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області.

У березні - травні 2012 року посадовими
особами Васильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Київської області Державної
податкової служби на підставі вимог
підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20,
підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75,
пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу
України проведено документальну
планову виїзну перевірку з питань
дотримання Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А» вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.12.2011.

За результатами перевірки складено акт
від 07.06.2012 № 471/22-00/34284113 (далі - акт
перевірки), в якому зафіксовано ряд
порушень позивачем вимог податкового
законодавства.

Зокрема, у ході перевірки відповідач
дійшов висновку про те, що Товариством
з обмеженою відповідальністю «Ліга-А»
під час декларування власних
податкових зобов`язань перед бюджетом
не дотримано вимог підпункту 14.1.36
пункту 14.1 статті 14, пунктів 138.2, 138.4, 138.8
статті 138, пункту 188.1 статті 188 та пункту
198.6 статті 198, що призвело до заниження
позивачем податку на прибуток
підприємств за ІІ-ІV квартали 2011 року
на загальну суму 419726,00 грн. та податку
на додану вартість за квітень - грудень
2011 року на загальну суму 273898,00 грн.

Вказані порушення, на думку
податкового органу, виникли внаслідок:

- завищення позивачем витрат, що
формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, за ІІ-ІV квартали 2011 року на
загальну суму 1824892,00 грн. внаслідок
включення до складу цього показника:
витрат на придбання у ЗАТ «А.Е.С.
«Київобленерго» електричної енергії у
розмірі, що є більшим за дохід від її
реалізації споживачам на суму 114212,00
грн.; витрат на придбання у ТОВ
«Укренергоекспорт» послуг у сумі 1436802,00
грн., понесення яких у ході перевірки не
було підтверджено документально;
амортизації на основні засоби у сумі
273878,00 грн., які не брали участі у
діяльності, безпосередньо пов`язаної з
отриманням доходу;

- заниження позивачем податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість за квітень - грудень 2011 року на
загальну суму 22842,00 грн. внаслідок
реалізації споживачам електричної
енергії за цінами, що є нижчими за
звичайні ціни;

- завищення позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість за
квітень - грудень 2011 року на
загальну суму 251056,00 грн. внаслідок
включення до складу цього показника
суми податку, сплаченого у складі ціни
придбаних у ТОВ
«Укренергоекспорт» послуг,
використання яких у межах власної
господарської діяльності не було
підтверджено позивачем документально.

На підставі акта перевірки податковим
органом прийняті податкові
повідомлення - рішення від 26.06.2012 №
та 26.06.2012 № , якими
відповідно до приписів підпункту 54.3.2
пункту 54.3 статті 54, пункту 123.1 статті 123,
пунктів 6,7 підрозділу 10 розділу ХХ
«Перехідні положення» Податкового
кодексу України позивачу визначено
суму податкового зобов`язання за
платежами: податок на прибуток
підприємств у загальному розмірі 419726,00
грн., з яких: 419726,00 грн. - за основним
платежем; 0,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями; податок на
додану вартість у загальному розмірі
340569,00 грн., з яких: 273898,00 грн. - за
основним платежем; 66671,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Отримавши наведені вище рішення,
позивач скористався наданим йому
статтею 56 Податкового кодексу України
правом на їх оскарження в
адміністративному порядку шляхом
подання скарг до Державної податкової
служби у Київській області та
Державної податкової служби України.

Скарги позивача рішеннями Державної
податкової служби у Київській області
від 31.08.2012 № 2144/10/10-206/450-1081 та
Державної податкової служби України
від 28.09.2012 № 2708/0/61-12/10-2115 залишено
без задоволення, а податкові
повідомлення - рішення Васильківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області Державної
податкової служби від 26.06.2012 № та
26.06.2012 № без змін.

Не погоджуючись із винесеними
Васильківською об'єднаною державною
податковою інспекцією Київської
області Державної податкової служби
податковими повідомленнями -
рішеннями, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

З 1 січня 2011 року відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, регулюються Податковим
кодексом України, який, зокрема,
визначає порядок адміністрування
податку на прибуток підприємства та
податку на додану вартість,
повноваження і обов'язки посадових
осіб податкового органу під час
здійснення податкового контролю, а
також відповідальність платників
податків за порушення податкового
законодавства.

При цьому, відповідно до приписів
пункту 1 підрозділу 4 розділу ХХ
«Перехідні положення» Податкового
кодексу України, розділ III цього
Кодексу, який визначає порядок
справляння податку на прибуток
підприємства, застосовується під час
розрахунків з бюджетом починаючи з
доходів і витрат, що отримані і
проведені з 1 квітня 2011 року, якщо інше
не встановлено цим підрозділом.

Пунктом 134.1 статті 134 розділу III
Податкового кодексу України визначено,
що об'єктом оподаткування податком на
прибуток підприємств є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
розділу III Податкового кодексу України,
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Пунктом 138.8 статті 138 розділу III
Податкового кодексу України
передбачено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, визнаються витратами
того звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг (пункт
138.4 статті 138 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 200.1 статті 200
розділу V Податкового кодексу України,
сума податку на додану вартість, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Податковим зобов'язанням з податку на
додану вартість вважається загальна
сума податку на додану вартість,
одержана (нарахована) платником
податку в звітному (податковому)
періоді, податковим кредитом - сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу (підпункти 14.1.179, 14.1.181
пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України).

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг;
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що у ході перевірки
податковим органом встановлено, що на
формування задекларованих позивачем
показників витрат, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств, за
ІІ-ІV квартали 2011 року та показників
податкового кредиту за липень -
грудень 2011 року вплинула господарська
операція з придбання позивачем у ТОВ
«Укренергоекспорт» послуг за
договором від 01.11.2010 № 018/11-10.

Згідно з даними укладеного сторонами
договору від 01.11.2010 № 018/11-10, послуги, що
надаються ТОВ «Укренергоекспорт» за
плату позивачу, полягають у
супроводженні діяльності з
електроживлення та електроспоживання
електроустановок позивача,
супроводженні та організації
діяльності позивача, пов`язаної з
постачанням електроенергії на користь
ПАТ «САН ІнБев Україна», у тому числі
оформленні і передачі документів,
зчитуванні і передачі даних про обсяг
електроенергії за договорами,
укладеними позивачем з ПАТ «САН ІнБев
Україна».

Порядок та строки проведення
розрахунків за послуги погоджені
сторонами правочину шляхом складання
додатків до договору від 31.12.2010 та
30.06.2011.

У період з квітня по грудень 2011 року між
ТОВ «Укренергоекспорт» та позивачем
підписано акти приймання - передачі
наданих послуг, відповідно до яких
позивач прийняв виконані його
контрагентом послуги за переліком, що
визначений договором 01.11.2010 №
018/11-10, та оцінив їх вартість на загальну
суму 1818198,00 грн.

На підтвердження сум податку на додану
вартість, що була сплачена позивачем у
період з липня по грудень 2011 року у
складі ціни послуг, ТОВ
«Укренергоекспорт» виписано податкові
накладні від 01.07.2011 № 1, 18.07.2011 № 2, 01.08.2011
№ 1, 16.08.2011 № 2, 01.09.2011 № 1, 16.09.2011 № 2, 01.10.2011
№ 1, 17.10.2011 № 2, 01.11.2011 № 1, 17.11.2011 № 2, 01.12.2011
№ 4, 16.12.2011 № 5 на загальну суму 1506335,00
грн., у тому числі ПДВ - 251056,00 грн.

Витрати, понесені позивачем на
придбання у ТОВ «Укренергоекспорт»
послуг, включено позивачем до складу
витрат, що враховуються під час
обчислення об`єктом оподаткування
податком на прибуток підприємств, за ІІ
- ІV квартали 2011 року в частині суми
1436802,00 грн.

У свою чергу, податок на додану
вартість у сумі 251056,00 грн., що був
сплачений позивачем у складі ціни
придбаних у період з липня по грудень
2011 року у контрагента послуг, віднесено
позивачем до складу податкового
кредиту за ці звітні періоди.

За результатами аналізу поданих
позивачем первинних документів
бухгалтерського і податкового обліку
податковий орган дійшов висновку про
те, що обставини, які свідчать про
отримання позивачем послуг від ТОВ
«Укренергоекспорт» та наявності
зв`язку їх отримання із господарською
діяльністю підприємства, відомостями,
що викладені у вказаних документах, не
підтверджено.

Позивач зазначає, що твердження
податкового органу стосовно вчинення
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А» податкового
правопорушення є помилковими, оскільки
нарахування податкового зобов`язання з
податку на прибуток підприємств та
визначення ним сум податкового кредиту
здійснено у відповідності до вимог
податкового законодавства,
господарську операцію з ТОВ
«Укренергоекспорт» належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та його
податковій звітності.

Крім того, позивач звертає увагу на те,
що обставини, що свідчать про
правомірність формування ним витрат за
наведеною вище господарською
операцією, підтверджуються висновком
експертно - економічного дослідження
ТОВ «Київська незалежна
судово - експертна установа» від 07.06.2012.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

У свою чергу, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (підпункт 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України).

Таким чином, понесені підприємством
витрати, у разі їх відображення у
належним чином оформлених первинних
(розрахункових, платіжних та інших)
документах, можуть бути віднесені до
витрат, що враховуються під час
обчислення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств для
зменшення його валового доходу.

Суд звертає увагу на те, що для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством (абзац 1
пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу
України).

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, акти, рахунки
тощо) мають силу первинних документів
лише в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Згідно з приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 статті 198 цього Кодексу
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Однак, сама по собі податкова накладна
не утворює підстави для формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Аналіз положень податкового
законодавства дозволяє дійти висновку,
що право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наявності сукупності таких елементів:
1) наявності у сторін спеціальної
податкової правосуб'єктності (особа, що
видає податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); 2) фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; 3) наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності; 4)
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
зазвичай супроводжують операції
певного виду та підтверджують їх
фактичне виконання; 5) наявності у
покупця належним чином оформленої
податкової накладної.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як встановлено судом під час судового
розгляду справи, факт надання позивачу
послуг з боку ТОВ «Укренергоекспорт»
підтверджується документально,
господарську операцію належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та його
податковій звітності; право на
формування податкового кредиту
підтверджується податковими
накладними; обмеження, визначені
статтею 139 та пунктом 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, що не
дають позивачу права на формування
витрат для зменшення його валового
доходу в цілях оподаткування податком
на прибуток підприємств та включення
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту, відсутні.

Доводи відповідача стосовно
невідповідності складених сторонами
правочину актів приймання - передачі
наданих послуг вимогам статті 9 Закону
України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» 16.07.1999 № 996-XIV не
знайшли свого підтвердження у ході
судового розгляду справи, оскільки
вказані вище первинні документи мають
усі визначені цією статтею обов`язкові
реквізити, а з урахуванням інформації,
що викладена у звітних документах ТОВ
«Укренергоекспорт», що складені за
результатами виконання власного
договірного зобов`язання перед
позивачем (розрахунків вартості
супроводження та організації
діяльності замовника, пов`язаної з
постачанням електричної енергії,
звітів про результати поставки
електроенергії споживачу ПАТ «САН
ІнБев Україна», про проведення
зчитування та передачі даних про обсяг
спожитої споживачем електроенергії
(фактичні та оперативні результати),
підтверджують отримання позивачем
послуг з метою провадження діяльності
з постачання електричної енергії
споживачам.

Жодних належних та допустимих доказів
порушення позивачем визначеного
статтею 138 Податкового кодексу України
порядку визнання цих витрат як такі, що
формують собівартість наданих послуг з
передачі електроенергії та
включаються за датою визнання доходів
від їх реалізації, відповідачем суду не
надано.

Суд також звертає увагу на положення
пункту 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України, якими передбачено, що
право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Зважаючи на наведені вище законодавчі
норми, суд дійшов висновку про
необґрунтованість тверджень
відповідача про завищення Товариством
з обмеженою відповідальністю «Ліга-А»
за наслідками декларування
господарської операції з отримання від
ТОВ «Укренергоекспорт» послуг
податкового кредиту за липень - грудень
2011 року на суму 251056,00 грн. та витрат, що
враховуються під час обчислення
об`єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств, за ІІ - ІV
квартали 2011 року на суму 1436802,00 грн.

Що стосується висновків податкового
органу стосовно безпідставного
нарахування позивачем амортизації на
основні засоби, що призвело до
завищення витрат за ІІ - ІV квартали 2011
року на суму 273878,00 грн., суд враховує
наступне.

У ході контролюючого заходу податковим
органом встановлено, що на балансі
позивача рахуються розподільчі газові
мережі високого, середнього та
низького тиску. Нараховану у період з
01.04.2011 по 31.12.2011 амортизацію вказаних
вище виробничих основних засобів
включено позивачем до складу витрат, що
формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг.

Обґрунтовуючи власні твердження про
вчинення Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ліга-А» податкового
правопорушення відповідач посилається
на те, що розподільчі трубопроводи
використовуються для постачання
природного газу споживачам сіл
Рославичі та Гвоздів Васильківського
району Київської області, що
здійснюється ПАТ «Київоблгаз».
Позивач самостійно діяльність з
газопостачання не проводить та не
отримує від ПАТ «Київоблгаз»
компенсацію за транспортування газу
цими газовими мережами. Враховуючи, що
вказані основні засоби не пов`язані з
виробництвом позивачем товарів,
виконанням робіт, наданням послуг,
включення позивачем амортизації до
складу витрат, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, є
безпідставним.

У свою чергу, позивач з метою
спростування висновків відповідача
посилається на те, що у ІІ - ІV кварталах
2011 року підприємством отримано дохід
від фізичних осіб, яким надано дозвіл
на підключення до газопроводу. Крім
того, позивач звертає увагу на те, що
він є споживачем газу, що постачається
ПАТ по газопостачанню та газифікації
«Київоблгаз» для його власних потреб в
газопостачанні офісних приміщень за
умовами укладених ними договорів,
копії яких приєднано до матеріалів
адміністративної справи.

Вирішуючи питання стосовно
обґрунтованості висновків податкового
органу про неправильне ведення
позивачем податкового обліку, що
призвело до заниження податкового
зобов`язання з податку на прибуток
підприємств, суд виходить з наступного.

Пунктом 14.1.3 статті 14 Податкового
кодексу України передбачено, що
амортизація - це систематичний
розподіл вартості основних засобів,
інших необоротних та нематеріальних
активів, що амортизується, протягом
строку їх корисного використання
(експлуатації).

Відповідно до пункту 144.1 статті 144
Податкового кодексу України,
амортизації підлягають витрати на
придбання основних засобів,
нематеріальних активів та
довгострокових біологічних активів
для використання в господарській
діяльності.

Основні засоби - це матеріальні активи,
у тому числі запаси корисних копалин
наданих у користування ділянок надр
(крім вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік).

Відповідно до пункту 144.2 статті 144
Податкового кодексу України, не
підлягають амортизації та повністю
відносяться до складу витрат за
звітний період витрати платника
податку на: утримання основних засобів,
що знаходяться на консервації;
ліквідацію основних засобів; придбання
(виготовлення) сценічно-постановочних
предметів вартістю до 5 тисяч гривень
театрально-видовищними підприємствами
- платниками податку; витрати на
виробництво національного фільму та
придбання майнових прав
інтелектуальної власності на
національний фільм.

Пунктом 144.3 цієї статті визначено, що не
підлягають амортизації та проводяться
за рахунок відповідних джерел
фінансування витрати на
придбання/самостійне виготовлення та
ремонт, а також на реконструкцію,
модернізацію або інші поліпшення
невиробничих основних засобів.

Термін «невиробничі основні засоби»
означає необоротні матеріальні активи,
які не використовуються в
господарській діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 145.1.2 пункту 145.1
статті 145 Податкового кодексу України,
нарахування амортизації здійснюється
протягом строку корисного
використання (експлуатації) об'єкта,
який встановлюється наказом по
підприємству при визнанні цього
об'єкта активом (при зарахуванні на
баланс), але не менше ніж визначено в
пункті 145.1 і призупиняється на період
його виводу з експлуатації (для
реконструкції, модернізації, добудови,
дообладнання, консервації та інших
причин) на підставі документів, які
свідчать про виведення таких основних
засобів з експлуатації).

В залежності від виду основних засобів
та способу їх використання у
господарській діяльності підприємства
амортизація включається до переліку
витрат, визначених статтею 138
Податкового кодексу України.

Так, до витрат, що формують
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, включається
амортизація виробничих основних
засобів, безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг.

До складу загальновиробничих витрат
включається амортизація основних
засобів загальновиробничого (цехового,
дільничного, лінійного) призначення, до
складу адміністративних витрат -
амортизація основних засобів
загальногосподарського використання
та основних засобів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг.

Як вже зазначалось судом вище, пунктом
138.4 статті 138 Податкового кодексу
України встановлено, що витрати, які
формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

У свою чергу, інші витрати в силу
приписів пункту 138.5 статті 138
Податкового кодексу України
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому вони були здійснені,
згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку.

Як встановлено судом, розподільчі
газопроводи, що перебувають на балансі
позивача, не є виробничими основними
засобами, що безпосередньо пов'язані з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, а відтак
включення амортизації цих основних
засобів до витрат, що формують
собівартість реалізованих позивачем
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг за правилами пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України, здійснено
позивачем необґрунтовано.

Водночас, суд вважає за необхідне
звернути увагу на те, що під час
перевірки правильності нарахування
позивачем податкового зобов`язання з
податку на прибуток підприємств за ІІ -
ІV квартали 2011 року податковим органом
не надано жодної правової оцінки
обставинам використання позивачем цих
газопроводів у процесі здійснення
газопостачання його офісних
(виробничих) приміщень, що у свою чергу
свідчить про можливість включення
амортизації цих основних засобів до
складу адміністративних витрат
підприємства.

В силу приписів статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Проте це не означає, що суд зобов'язаний
замість сторони у справі - суб'єкта
владних повноважень взяти на себе
тягар доказування розміру занижених
позивачем витрат, які враховуються під
час обчислення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств за
датою їх здійснення, та встановлення
обставин чи впливає заниження
позивачем адміністративних витрат
підприємства поряд із зафіксованим
завищенням витрат, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, на
об`єкт оподаткування цим податком за
наведені вище звітні періоди.

З огляду на зазначене суд дійшов
висновку про безпідставність
донарахування податковим органом
податку на прибуток підприємств у
розмірі 62991,94 грн.
(273878,00 грн. х 23 % = 62991,94 грн.).

Що стосується висновків податкового
органу про завищення позивачем витрат,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, за ІІ-ІV квартали 2011 року
внаслідок включення до складу цього
показника витрат на придбання у ЗАТ
«А.Е.С. «Київобленерго» електричної
енергії у розмірі, що є більшим за дохід
від її реалізації споживачам на суму
114212,00 грн., суд зазначає наступне.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що у період спірних
правовідносин позивач за договором про
постачання електричної енергії від
19.02.2008 № 1334, укладеним з ЗАТ «А.Е.С.
Київобленерго», здійснював придбання
електричної енергії для забезпечення
потреб електроустановок, що є
власністю позивача.

Витрати на придбання у період з квітня
по грудень 2011 року електричної енергії
у ЗАТ «А.Е.С. «Київобленерго» склали
244115,00 грн.

У цей же період часу позивачем на
виконання укладених ним зі споживачами
договорів про забезпечення
електричної енергії здійснював
постачання електричної енергії
споживачам за регульованим тарифом та
отримав дохід від цієї діяльності у
сумі 129903,00 грн.

Витрати на придбання електроенергії у
ЗАТ «А.Е.С. «Київобленерго» у сумі 244115,00
грн. включені позивачем до витрат, що
формують собівартість послуг з
постачання ним електричної енергії
наступним споживачам, за датою
визнання доходів від її реалізації.

Податковий орган вважає, що оскільки
ціна придбання електроенергії у
ЗАТ «А.Е.С. «Київобленерго» є
більшою за ціну її продажу наступним
споживачам на суму 114212,00 грн., витрати
позивача у цьому розмірі підлягають
виключенню зі складу витрат, що
формують собівартість послуг.

Відповідно до підпункту 138.8.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
до складу прямих матеріальних витрат
включається вартість сировини та
основних матеріалів, що утворюють
основу виготовленого товару, виконаної
роботи, наданої послуги, придбаних
напівфабрикатів та комплектувальних
виробів, допоміжних та інших
матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат.

Пунктом 138.6 статті 138 цього Кодексу
встановлено, що собівартість придбаних
та реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Тобто, при розрахунку об'єкта
оподаткування платник податку має
право врахувати витрати, включені до
собівартості реалізованих товарів
(робіт, послуг), що формується за ціною,
не меншою за ціну їх придбання,
одночасно з визнанням доходів від
реалізації таких товарів (робіт,
послуг).

Враховуючи, що обов`язковою умовою для
віднесення вартості придбаних товарів
(робіт, послуг) до складу витрат є
подальше використання товарів (а не їх
вартості) у власній господарській
діяльності платника податків, висновки
податкового органу стосовно
відсутності у позивача права на
включення витрат на оплату придбаної у
ЗАТ «А.Е.С. «Київобленерго» електричної
енергії у повній сумі їх фактичного
понесення суд вважає необґрунтованими.

Водночас, суд вважає за необхідне
звернути увагу на те, що обставини, коли
ціна реалізованих платником податків
товарів (робіт, послуг) є меншою за
фактично понесені цим платником прямі
матеріальні витрати на придбання або
виготовлення цих товарів (робіт,
послуг), можуть свідчити про
необґрунтоване визначення платником
податків їх собівартості, та як
наслідок про заниження доходів
підприємства у зв`язку з продажем цих
товарів (робіт, послуг) за ціною, що є
нижчою за звичайні ціни.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188
Податкового кодексу України, база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу.

При цьому, розділом ХІХ «Прикінцеві
положення» Податкового кодексу
України встановлено, що положення
статті 39 цього Кодексу набирають
чинності з 1 січня 2013 року.

Відповідно до пункту 8 підрозділу 10
розділу ХХ «Перехідні положення»
Податкового кодексу України, у
випадках, визначених цим Кодексом, до
вступу в дію статті 39 цього Кодексу
застосовується пункт 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР.

Так, підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 28.12.1994 №
334/94-ВР (далі - Закон України № 334/94-ВР)
визначено, що у разі, якщо цим пунктом
не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотнє, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Справедливою ринковою ціною у
розумінні приписів наведеної вище
норми вважається ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи, послуги),
а покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ідентичні товари (роботи, послуги) - це
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.

Однорідні товари (роботи, послуги) - це
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема, їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 1.20.2
пункту 1.20 статі 1 Закону України
№ 334/94-ВР, для визначення звичайної
ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема, враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну. При цьому
умови договорів на ринку ідентичних (у
разі їх відсутності - однорідних)
товарів (робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

При цьому, якщо товари (роботи, послуги),
ідентичні (за їх відсутності -
однорідні) товарам (роботам, послугам),
стосовно яких визначається звичайна
ціна, прилюдно пропонуються до продажу,
або мають ціни, встановлені на
організованому ринку цінних паперів,
або мають біржову ціну (біржове
котирування), визначення звичайної
ціни у встановленому в абзаці першому
цього підпункту порядку здійснюється
із врахуванням таких факторів.

Відповідно до підпункту 1.20.5 пункту 1.20
статті 1 Закону України № 334/94-ВР, у разі
коли ціни на товари (роботи, послуги)
підлягають державному регулюванню
згідно із законодавством, звичайною
вважається ціна, встановлена згідно з
принципами такого регулювання. Це
правило не поширюється на встановлення
мінімальної продажної ціни - у
цьому випадку звичайною є справедлива
ринкова ціна.

Якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням норм
попередніх підпунктів цього пункту, то
для доказів обґрунтування її рівня
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав. З
метою оподаткування терміни
«справедлива вартість», «ринкова
вартість» та «чиста вартість
реалізації», які використовуються в
національних положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну «звичайна
ціна», визначеного цим Законом
(підпункт 1.20.51 пункту 1.20 статті 1 Закону
України № 334/94-ВР).

Підпунктом 1.20.9 пункту 1.20 статті 1
Закону України № 334/94-ВР передбачено, що
додатково до правил визначення
звичайної ціни, встановлених цим
пунктом, Кабінет Міністрів України має
право встановити методологію
визначення звичайної ціни товарів
(робіт, послуг), які продаються
(надаються) платниками податку,
визначеними як природні монополісти
відповідно до закону, виходячи з таких
правил цього підпункту.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом
(підпункт 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону
України № 334/94-ВР).

З наведених законодавчих положень
випливає, що під час встановлення
обставин відповідності ціни
поставлених товарів (робіт, послуг)
рівню звичайних цін податковий орган
зобов`язаний взяти до уваги інформацію
про справедливу ринкову ціну на товари
(роботи, послуги) у спосіб отримання
відомостей про укладені на момент
продажу такого товару (робіт, послуг)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. При цьому, важливе
значення також мають і властивості
товарів (робіт, послуг), які є предметом
купівлі-продажу.

Для інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності державної
податкової служби використовується
інформація, що надійшла від платників
податків, податкових агентів, органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування, Національного банку
України, банків, інших фінансових
установ, органів влади інших держав,
міжнародних організацій або
нерезидентів, підрозділів податкової
служби та митних органів (пункт 72.1
статті 72 Податкового кодексу України).

Пунктом 72.2 цієї статті визначено, що
для інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності також
використовується інша інформація,
оприлюднена як така, що підлягає
оприлюдненню відповідно до
законодавства та/або добровільно чи за
запитом надана органу державної
податкової служби в установленому
законом порядку.

Враховуючи характер відомостей, що
необхідні для визначення звичайних цін
на товари (роботи, послуги), податковий
орган вправі використовувати цінові
інформаційні джерела, що визнаються
офіційними в установленому порядку.

Водночас, використання податковим
органом будь - якого з наступних
методів визначення рівня звичайних
цін, що передбачені національними
положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку або
національними стандартами з питань
оцінки майна та майнових прав,
здійснюється виключно у разі, якщо
звичайна ціна не може бути визначена
шляхом зіставлення цінової інформації
на ідентичні (однорідні) товари (роботи,
послуги) у співставних умовах.

Крім того, у разі, коли неможливо
визначити ціну товарів (робіт, послуг)
через відсутність або недоступність
відповідної інформаці, методи, що
визначені підпунктом 1.20.9 пункту 1.20
Закону України № 334/94-ВР (метод ціни
перепродажу (наступного продажу) та
методу «витрати плюс» (витратний),
застосовуються податковим органом
виключно у разі, якщо товари (роботи,
послуги) продаються (надаються)
платниками податку, визначеними як
природні монополісти відповідно до
закону.

Таким чином, вирішення даного публічно
- правового спору щодо правомірності
донарахування відповідачем
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість у сумі 22842,00 грн.
пов`язується з оцінкою дотримання
податковим органом на момент
проведення перевірки передбаченої
законодавством процедури визначення
рівня звичайних цін на послуги із
забезпечення електричною енергією.

На момент прийняття рішення у даній
справі представником відповідача не
надано суду жодних доказів, що свідчать
про звернення податкового органу до
відповідних установ з метою отримання
інформації про укладені суб`єктами
господарювання, які не є пов`язаними
особами, договори про надання
ідентичних (а у разі відсутності -
однорідних) послуг. Будь - яких
фактичних даних на підтвердження
неможливості визначення рівня
звичайної ціни у зв`язку з відсутністю
цінової інформації на ідентичні
(однорідні) послуги у співставних
умовах представником відповідача суду
не наведено.

Крім того, обставини, що свідчать про
необхідність визначення звичайної
ціни на послуги із забезпечення
електроенергії за правилами підпункту
1.20.5 пункту 1.20 статті 1 Закону України №
334/94-ВР відповідачем не враховані.

У свою чергу, за відсутності належних
та допустимих доказів приналежності
позивача до суб`єктів природних
монополій застосування відповідачем
під час визначення рівня звичайної
ціни послуг із забезпечення
електроенергією методу ««витрати
плюс» (витратний)» за правилами
підпункту 1.20.9 пункту 1.20 статті 1 Закону
України № 334/94-ВР, є
методологічно невірним.

Відтак, висновки податкового органу
стосовно заниження позивачем
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість у сумі 22842,00 грн. суд
вважає безпідставними.

Пунктом першим частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, зокрема, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

За наведених обставин, суд дійшов
висновку, що податкові повідомлення -
рішення Васильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Київської області Державної
податкової служби від 26.06.2012 № та
26.06.2012 № є протиправними та
підлягають скасуванню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

З огляду на викладене, витрати
позивача, пов'язані зі сплатою судового
збору у сумі 2236 грн. 00 коп., підлягають
відшкодуванню позивачу з Державного
бюджету України.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Податкові повідомлення - рішення
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
від 26.06.2012 № та 26.06.2012 № , -
визнати протиправними та скасувати.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ліга-А»
витрати, пов`язані зі сплатою судового
збору у розмірі 2236 (дві тисячі двісті
тридцять шість) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а у разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні, - протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
Харченко С.В.