Справа № 826/14794/13-а
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Савченко А.І.
Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Ганечко О.М.,

суддів:
Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г.,

при секретарі
Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15.10.2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, Головного
управління міграційної служби України
в м. Києві про визнання неправомірним
та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до
Державної міграційної служби України,
Головного управління міграційної
служби України в м. Києві про визнання
неправомірним та скасування рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.10.2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою відмовити в
задоволені позову в повному обсязі,
посилаючись на незаконність,
необ'єктивність, необґрунтованість
рішення, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Представник апелянта підтримав
апеляційну скаргу в повному обсязі та
просив її задовольнити, постанову суду
першої інстанції скасувати та
постановити нову, якою відмовити в
задоволені заяви в повному обсязі.

Позивач не з'явився, будучи належним
чином повідомленим, що не перешкоджає
слуханню спірного питання відповідно
до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України - за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є громадянином Демократичної
республіки Конго, банданду за
національністю, неодружений,
християнин за віросповіданням.

На початку листопада 2011 року позивач
прибув до України таємно на човні.

19 вересня 2012 року позивач звернувся до
міграційної служби із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених 24 вересня 2012 року
та 28 листопада 2012 року співбесід,
працівником Управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
підготовлено висновок із
рекомендацією прийняти рішення про
визнання позивача особою, яка потребує
додаткового захисту.

За результатами вивчення особової
справи позивача, листом від 28 січня 2013
року №8/1-370 її направлено до Головного
управління міграційної служби України
в м. Києві для доопрацювання.

Після проведення 28 лютого 2013 року та 12
квітня 2013 року співбесід з позивачем, 22
квітня 2013 року працівником Головного
управління міграційної служби України
в м. Києві підготовлено висновок щодо
відмови іноземцю у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, на підставі якого
рішенням Державної міграційної служби
України від 20 травня 2013 року №326-13
позивачу відмовлено у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон України від
08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (тут і далі в
редакції, чинні на момент винесення
спірного рішення), біженець - особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», особа яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону, у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті,
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», передбачено, що
за результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є громадянином Демократичної
республіки Конго та проживав в м.
Кіншаса разом зі своєю матір'ю та
молодшою сестрою. Маючи побоювання
стати жертвою переслідування за
політичні погляди, 01 жовтня 2011 року
позивач залишив країну свого
походження та таємно кораблем прибув
до України.

Під час співбесід позивач зазначив, що
29 вересня 2010 року під час прямування
позивача на роботу стався інцидент, під
час якого представником опонентів
діючого президента Демократичної
республіки Конго у його кортеж було
кинуто каміння. Внаслідок таких дій
охороною президента були заарештовані
всі люди, які знаходились у той час на
вулиці, у тому числі і позивач. Під час
перебування під арештом до позивача
застосовували фізичне насилля, вводили
йому невідомі ліки та обмежували в
отриманні їжі. Після звільнення з-під
варти через 6 днів з нього взяли
підписку про невиїзд, а 20 жовтня 2010 року
його знову заарештували. Під час
допитів позивача звинуватили у тому, що
він є членом руху «Бана Конго»,
оскільки ним здійснювалось
виготовлення на замовлення одягу з
логотипом зазначеного руху.

28 жовтня 2010 року позивача знову було
звільнено під підписку про невиїзд.

Побоюючись нових арештів та катувань, у
грудні 2010 року позивач залишив своє
місце проживання та переїхав жити до
брата матері в місто Матаді, де і
проживав таємно до кінця 2011 року. У
вересні 2011 року перед виборами
президента Демократичної республіки
Конго проводили перепис населення та
видавали посвідчення виборців. Після
отримання зазначеного посвідчення
позивачем, його місце знаходження
знову стало відомо службі безпеки, що і
стало підставою для його таємного
виїзду з країни 01 жовтня 2011 року.

На підтвердження викладеного,
позивачем надано копії повідомлень про
розшук від 20 жовтня та 15 листопада 2010
року, а також копія наказу про умовне
звільнення, в якому зазначено, що
позивач затриманий з причин політичної
агітації у президентському кортежі.

Наведені обставини також були
підтверджені позивачем під час
розгляду справи.

Крім того, позивачем уточнено, що копію
ордеру від 20 жовтня 2010 року
представники служби безпеки принесли
йому до дому, коли арештовували його, а
копію ордеру від 15 листопада 2010 року
йому передав його дядя, якому допоміг
його друг, оскільки на час видачі
зазначеного ордеру позивач вже
переховувався та не знаходився за
своїм місцем проживання.

Аналізуючи обставини, що стали
підставою для прийняття відповідачем
рішення про відмову позивачу у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, суд
звертає увагу, що під час розгляду
справи представник відповідачів не
зміг надати відповідь на питання яким
саме чином позивач має довести
перебування його у розшуку у країні
походження на час вирішення питання
про надання йому статусу біженця.

В матеріалах особової справи відсутній
переклад наданого позивачем ордеру про
розшук від 20 квітня 2010 року, що свідчить
про неналежне вивчення та аналіз з боку
суб'єкта владних повноважень
матеріалів, наданих позивачем на
підтвердження обґрунтованості його
заяви від 19 вересня 2012 року.

Додатково необхідно звернути увагу на
положення Закону України «Про
Загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»
від 18.03.2004р. №1629-IV, якими визначено, що
метою адаптації законодавства України
до законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis соттunautairе з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2004 року «Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається»,
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести відсутні
поважної причини для подання такої
заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у своїй заяві про надання
статусу біженця, відповідній анкеті та
під час співбесід в органі міграційної
служби зазначив причини, через які він
не може повернутися до Демократичної
республіки Конго.

Крім того, в ході судового розгляду
справи позивач підтвердив зазначені
причини, а саме свої побоювання
повертатися до країни походження.

З матеріалів особової справи №12 Kyiv 263-01
гр. Демократичної республіки Конго
ОСОБА_1, копія якої міститься в
матеріалах справи, вбачається, що
Головне управління Державної
міграційної служби у м. Києві, надаючи
висновок про доцільність відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, не
надало належної оцінки відповідності
побоювань позивача ситуації в країні
його громадянської належності.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто,
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.

У цілому, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено перш за все в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

При цьому, приписами статті 27 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VІ визначено,
що до повноважень центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, належить, зокрема,
збір та аналіз інформації про
наявність у країнах походження
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
умов, зазначених у пунктах 1, 13 і 14
частини першої статті 1 цього Закону.

Більш того, Державна міграційна служба
України мала право самостійно
витребувати як у Головного управління
Державної міграційної служби у м.
Києві, так і у позивача чи від інших
державних органів, додаткові
документи, що останньою вчинено не
було.

Наявність підтверджуючих доказів
підсилює вірогідність зроблених
заявником тверджень, але не може бути
обов'язковим елементом його доказової
бази. Так, приймаючи до уваги особливе
положення осіб, які шукають статусу
біженця, їм немає потреби надавати усі
необхідні докази. Треба визнати, що
досить часто особи, які шукають статусу
біженця, позбавлені в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що заява позивача є
обґрунтованою, оскільки позивачем
надано докази, які свідчать про
наявність у нього обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
у країні свого походження, у той час як
відповідачем не вчинено дій на
виконання покладених на нього
обов'язків щодо збору та аналізу
інформації про наявність підстав для
таких побоювань.

Таким чином, рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
спеціального уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
справах міграції не відповідає
міжнародним принципам з питань
міграції, оскільки позивач зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; повідомив всі важливі факти, що
були в його розпорядженні; повідомлені
позивачем факти, відповідач не визнав
такими, що суперечать конкретній та
загальній інформації за справою
позивача; позивач заслуговує на довіру,
оскільки щодо неї не виявлено
компрометуючої інформації.

За таких обставин, апеляційна скарга є
необґрунтованою, її доводи не знайшли
свого підтвердження під час судового
розгляду, не спростовують висновків
суду першої інстанції, а тому у її
задоволенні необхідно відмовити, а
рішення суду першої інстанції підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15.10.2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Ганечко

Судді:
А.Ю. Коротких

О.Г. Хрімлі

Повний текст ухвали виготовлений 11.04.2014
року.

.

Головуючий суддя
Ганечко О.М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.