Справа № 2а-1970/2971/12
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2014 р. м. Київ
К/800/24265/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2

на ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2013

та постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від
27.08.2012

у справі № 2а-1970/2971/12

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Бережанської міжрайонної державної
податкової інспекції Тернопільської
області

про визнання протиправними дій,
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом про
визнання протиправними дій
Бережанської міжрайонної державної
податкової інспекції Тернопільської
області щодо визнання правочинів,
укладених ФОП ОСОБА_2 з
контрагентами-постачальниками за
жовтень 2010 року - грудень 2011 року
фіктивними, такими, що порушують
публічний порядок, суперечать
інтересам держави і суспільства,
вчиненими удавано з метою приховування
сплати податків третіх осіб, такими, що
мають ознаки нікчемності та є
нікчемними в силу приписів закону;
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Бережанської МДПІ Тернопільської
області від 04.07.2012 № 1701, № 1701.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 27.08.2012, яка
залишена без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04.04.2013, у задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, прийняти нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, за результатами проведеної
планової документальної виїзної
перевірки ФОП ОСОБА_2 з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства за період з 19.10.2010
по 31.12.2011, складено акт №
82/17-01/НОМЕР_1 від 08.06.2012, в якому
зафіксовано порушення: п. п. 198.1, 198.2, 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України, в
результаті чого сформовано податковий
кредит з податку на додану вартість на
загальну суму 407 057 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 04.07.2012 відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення:

- № 1701 про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 2 620 грн.
основного платежу;

- № 1701 про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 5 750 грн.
основного платежу.

Також судами обох інстанцій зазначено,
що позивач перебував в господарських
відносинах з ПП «Окко-БІЗНЕС»
(продавець), ТОВ «МАНГО ТРЕЙД»
(постачальник), ДП «Автосвіт» ТОВ
«Автосвіт ЛТД» (перевізник), ТОВ
«Золотий екватор» (постачальник), ФОП
ОСОБА_3 (продавець), ВАТ
«Закарпатнафтопродукт - Мукачево»
(постачальник).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що дані господарські
операції не знайшли свого
підтвердження; товарно-транспортні
накладні не відповідають вимогам
Порядку заповнення
товарно-транспортних накладних;
фінансово-господарська діяльність
позивача та його контрагентів є
фіктивними правочинами та такими, що
вчинені без наміру створення правових
наслідків, які обумовлені цими
правочинами; виявлено відсутність
трудових ресурсів позивача, які були б
задіяні у прийманні продукції від
постачальника та відвантаження її
покупцю, складських приміщень,
виробничих потужностей для здійснення
будь-якого виду діяльності, що свідчить
про проведення транзитних фінансових
потоків, спрямованих на здійснення
операцій надання податкової вигоди,
господарські операції здійснюються
через посередників з метою штучного
формування валових витрат та
податкового кредиту, не мають
реального товарного характеру.

Однак, висновки судів попередніх
інстанцій є передчасними та такими, що
зроблені без повного та всебічного
з'ясування обставин у справі.

Статтею 69 КАС України передбачено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним
вимогам не відповідають.

Так, відповідно до п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу (п. 198.1 ст. 198 ПК
України).

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 зазначеного
Кодексу не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Згідно з п. п. 201.8, 201.10 ст. 201 ПК України
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу; податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
посилались на докази, які є
обов'язковими, але не вичерпними,
оскільки предмет доказування у справі,
що розглядається, становлять
обставини, що підтверджують або
спростовують реальність здійснення
самих господарських операцій, а відтак
і обґрунтованість визначення
податкового кредиту позивача.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 11 КАС України
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Із матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження своїх доводів щодо
неправомірності формування
податкового кредиту позивача,
податковий орган вказував, що операції
між позивачем та вищезазначеним
контрагентом були нікчемними.

В даному випадку судами попередніх
інстанцій не досліджено обставин, що
підтверджують або спростовують
реальність здійснення самих
господарських операцій між позивачем
та контрагентами: ПП «Окко-БІЗНЕС», ТОВ
«МАНГО ТРЕЙД», ДП «Автосвіт» ТОВ
«Автосвіт ЛТД», ТОВ «Золотий екватор»,
ФОП ОСОБА_3, ВАТ «Закарпатнафтопродукт -
Мукачево», а саме: можливостей
контрагентів позивача щодо виконання
укладених з позивачем договорів,
зокрема, наявності технічних та
технологічних можливостей;
встановлення факту надмірної сплати
податку на додану вартість у ціні
товарів (послуг), що придбані платником
податку, руху активів у процесі
здійснення господарських операцій між
позивачем та контрагентами.

Також судами попередніх інстанцій не
досліджувалось питання щодо зв'язку
між фактом придбання товарів (послуг), і
господарською діяльністю платника
податку - позивача. Включенню до складу
податкового кредиту підлягають лише
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
що підлягають використанню у
господарській діяльності платника
податку.

Для вирішення спору важливе значення
має встановлення факту реєстрації та
перебування контрагентів позивача в
стані платників податку на додану
вартість, що надає їм право видавати
податкові накладні, які є підставою для
формування податкового кредиту
позивача.

Крім того, судами обох інстанцій не
досліджено обставини прийняття
податкового повідомлення-рішення №
1701 від 04.07.2012 в розрізі із
зафіксованими в акті перевірки №
82/17-01/НОМЕР_1 від 08.06.2012 порушеннями.

Згідно з ч. 2 ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За вказаних обставин, Вищий
адміністративний суд України
приходить до висновку про необхідність
скасування рішень судів попередніх
інстанцій та направлення справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

При новому розгляді слід взяти до уваги
вищезазначене та прийняти законне і
обґрунтоване рішення відповідно до
норм матеріального та процесуального
права, надати належну правову оцінку
обставинам у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2013 та
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 27.08.2012
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ч. 6 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний