Справа № 5982/10
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2012-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 липня 2012 рокусправа № 2а-7585/09/1170

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Проценко
О.А.

суддів: Ясенової Т.І.
Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Фірсік Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
23.12.2009р. у справі № 2а-7585/09/1170

за позовом ОСОБА_1, м.Кіровоград

до Державної податкової інспекції у
м.Кіровограді, Головного управління
Державного казначейства України в
Кіровоградській області

про стягнення надміру сплаченого
податку з доходів фізичних осіб та
штрафу за його несвоєчасне повернення,

встановив:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, в якому
просить стягнути з казначейських
рахунків, на яких обліковуються кошти
місцевого бюджету м.Кіровограда та
Кіровоградського обласного бюджету на
користь позивача надміру сплачений
податок з доходів фізичних осіб в
розмірі 1158,13 грн., а також - стягнути з
казначейських рахунків, на яких
обліковуються кошти, призначені для
утримання ДПІ м. Кіровограда, на
користь позивача 1158,13 грн. штрафу за
несвоєчасне повернення сум надміру
сплаченого податку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 4
квітня 2006 року між позивачкою та
акціонерним поштово-пенсійним банком
"Аваль" укладено кредитний договір №
014-09.5-51917, предметом якого є надання
кредиту у розмірі 23000 доларів США. 6
квітня 2006 року в забезпечення
кредитного договору між тими ж
сторонами було укладено договір
іпотеки, яким забезпечуються вимоги
банку. Протягом звітного 2008 року банку
сплачено відсотки за користування
іпотечним кредитом у розмірі 7720,91 грн.
Вказана сума була відображена в
наданій до податкового органу 28
березня 2009 року річній декларації про
майновий стан і доходи позивача.
Граничний строк повернення надміру
сплаченого податку з доходів фізичних
осіб закінчився 28 травня 2009 року, проте
добровільно відповідачі суму не
повернули. Відмову повернути надміру
сплачений податок з доходів фізичних
осіб вмотивовано невідповідністю
кредитного договору вимогам чинного
законодавства. Позивач вважає
протиправною таку відмову. З
посиланням на п.5.3 ст.5, пп.5.3.1 п.5.3, п.5.4
ст.5, п.18.8 ст. 18 Закону України "Про
податок з доходів фізичних осіб"
позивач просить стягнути вказану суму
та штраф за несвоєчасне повернення
суми надмірно сплаченого податку
більше ніж на 91 день, передбачений пп.
20.4.2 п. 20.4 ст.20 того ж Закону.

Постановою суду першої інстанції в
задоволенні позову відмовлено з
посиланням на те, що позивач не має
права на віднесення до податкового
кредиту з податку на доходи фізичних
осіб суми сплачених процентів за
кредитним договором №014-09.5-51917 від
04.04.2006 року, та відповідно повернення з
бюджету суми у розмірі 1 158,13 грн. та
штрафу за несвоєчасне повернення сум
надміру сплаченого податку.

Не погодившись з висновками суду
першої інстанції, позивачем подано
апеляційну скаргу, в якій остання
просить скасувати судове рішення та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги. На думку позивача, суд
невірно застосував норми
матеріального та порушив норми
процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 7
квітня 2009 року до ДПІ у м.Кіровограді
позивачем подано декларацію про
доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2008
року (а.с.51-53). Згідноз даними декларації
сума нарахованого доходу становила 53
991,02 грн., сума утриманого доходу 17818,48
грн. Також, позивачем було подано
перелік сум витрат, що включаються до
складу податкового кредиту та
розрахунок суми сплаченого податку з
доходів фізичних осіб, що підлягає
поверненню (а.с. 5). До податкового
кредиту включено суму сплачених
протягом 2008 року процентів за
кредитним договором №014-09.5-51917 від
04.04.2006 року у розмірі 7 720,91 грн., а тому
заявлено до повернення суму сплаченого
податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 1 158,13 грн.

04.06.2009 року ДПІ у м.Кіровограді листом
№12061/10/1-40 повідомила позивача про
безпідставність віднесення сплачених
процентів за кредитним договором
№014-09.5-51917 від 04.04.2006 року до податкового
кредиту, оскільки вказаний договір є
договором споживчого кредитування, а
не іпотечним.

Аналіз матеріалів справи та норм права
показав наступне. Спірні
правовідносини регулюються нормами
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб». Так, порядок надання
платникам податку з доходів фізичних
осіб податкового кредиту по процентах
за іпотечним кредитом визначено
ст.ст.5,10 вказаного Закону.

Відповідно до п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" платник податку має
право на податковий кредит за
наслідками звітного податкового року.
Підстави для нарахування податкового
кредиту із зазначенням конкретних сум
відображаються платником податку у
річній податковій декларації. При
цьому, до складу податкового кредиту
включаються фактично понесені витрати,
підтверджені платником податку
документально, а саме: фіскальним або
товарним чеком, касовим ордером,
товарною накладною, іншими
розрахунковими документами або
договором, які ідентифікують продавця
товарів (робіт, послуг) та визначають
суму таких витрат.

У відповідності до пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5
Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" платник податку має
право включити до складу податкового
кредиту звітного року витрати,
фактично понесені ним протягом такого
звітного року, у вигляді частини суми
процентів за іпотечним кредитом,
сплачених платником податку, яка
розраховується за правилами,
визначеними згідно із статтею 10 цього
Закону.

За приписами пункту 1.5 статті 1
вказаного Закону іпотечним житловим
кредитом визнається фінансовий кредит,
що надається фізичній особі
(позичальнику) строком не менше п'яти
повних календарних років для
фінансування витрат, пов'язаних з
будівництвом або придбанням квартири
(кімнати) або житлового будинку (його
частини) (з урахуванням землі, що
знаходиться під таким житловим
будинком, чи присадибної ділянки) у
власність з відповідним прийняттям
кредитором такого житла у заставу.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 того ж
Закону до складу податкового кредиту
включаються фактично понесені витрати,
підтверджені платником податку
документально, а саме: фіскальним або
товарним чеком, касовим ордером,
товарною накладною, іншими
розрахунковими документами або
договором, які ідентифікують продавця
товарів (робіт, послуг) та визначають
суму таких витрат.

Таким чином, до податкового кредиту
платник податку з доходів фізичних
осіб має право віднести частину
сплачених процентів підтверджених
іпотечним договором, який відповідає
ознакам, визначеним п. 1.5 ст. 1 вказаного
Закону, а саме: строк договору має бути
не менше п'яти календарних років;
предметом договору має бути надання
коштів за цільовим призначенням для
будівництва або придбання квартири
(кімнати) або житлового будинку (його
частини) (з урахуванням землі, що
знаходиться під таким житловим
будинком, чи присадибною ділянкою) у
власність; прийняття кредитором такого
житла у заставу.

Щодо предмету іпотечного договору, то
вказаний вище висновок,
кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 5
Закону України "Про іпотеку" згідно
якої предметом іпотеки також може бути
об'єкт незавершеного будівництва,
майнові права на нього, інше нерухоме
майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуте ним у
власність відповідне нерухоме майно у
майбутньому. Обтяження такого
нерухомого майна іпотекою підлягає
державній реєстрації у встановленому
законом порядку незалежно від того, хто
є власником такого майна на час
укладення іпотечного договору.

Згідно з п.1.1 кредитного договору
№014-09.5-51917 від 04.04.2006 року кредитор надає
Позичальнику кредит у вигляді не
відновлюваної кредитної лінії з
лімітом 23000 дол. США на термін з 4
квітня 2006 року по 3 квітня 2016 року.
Пунктом 2.1 договору визначено, що
кредитні кошти призначені для
використання на споживчі цілі (а.с. 7-8).

За приписами п. 23 ст. 1 Закону України
"Про захист прав споживачів" споживчий
кредит - це кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції. Пунктом 19 тієї ж
статті визначено, що продукція - це
будь-який виріб (товар), робота чи
послуга, що виготовляються,
виконуються чи надаються для
задоволення суспільних потреб.

З аналізу вищевказаного вбачається, що
іпотечний житловий кредитний договір,
також, є споживчим, але з особливим
правовим режимом, що обумовлено його
цільовим призначенням надання коштів
виключно для будівництва або придбання
квартири (кімнати) або житлового
будинку (його частини).

У відповідності до абз. 3 п. 10.1 ст. 10
Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" право на віднесення до
податкового кредиту сплачених
процентів за іпотечним житловим
кредитним договором виникає у разі,
якщо за рахунок такого іпотечного
житлового кредиту будується чи
придбавається житловий будинок
(квартира, кімната), визначений таким
платником податку як основне місце
його проживання. Колегія суддів
погоджується з висновком суду, що
кредитний договір позивача є споживчим
договором, проте не може бути визнаним
іпотечним житловим кредитним
договором, оскільки його предмет не має
цільового призначення щодо надання
коштів для будівництво або придбання
квартири (кімнати) або житлового
будинку (його частини). Крім того, з
урахуванням норм ч.1 статті 29 ЦК
України, п. 1.14 ст.1 Закону України "Про
податок з доходів фізичних осіб" з
матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 не є основним місцем
проживання позивачки (а.с. 26).

З огляду на вищевикладене, суд вірно
визначився щодо відсутності підстав
для задоволення позову. Колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не містить
доводів, які б спростували висновки
суду першої інстанції, підстав для
скасування судового рішення не
вбачається. Суд об'єктивно, повно і
всебічно дослідив обставини, які мають
значення для справи та прийняв рішення
у відповідності до норм матеріального
і процесуального права. Апеляційна
скарга задоволенню не підлягає. Судове
рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 23.12.2009р. у
справі № 2а-7585/09/1170 залишити без
задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 23.12.2009р. у
справі № 2а-7585/09/1170 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст.254 КАС України та може
бути оскаржена згідно зі ст.212 КАС
України.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Т.І. Ясенова

Суддя:
А.В. Шлай