Справа № 814/4070/13-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

09 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/4070/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Птичкіна В.В.

Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді -
Джабурія О.В.

суддів -
Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 21
січня 2014 року у справі за позовом
фізичної особи-суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області про скасування
податкових повідомлень-рішень від
29.07.2013 року № і № ,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(надалі - позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом про
скасування податкових
повідомлень-рішень № і № ,
що були прийняті 29.07.2013 року Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
(надалі - ДПІ або відповідач).

Ухвалою від 12.12.2013 року суд першої
інстанції замінив відповідача його
правонаступником - Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказав на безпідставність доводів ДПІ
про завищення сум витрат і податкового
кредиту і, відповідно, про
неправомірність збільшення сум
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб та з податку на
додану вартість.

Відповідач надав письмові заперечення
проти адміністративного позову, в яких,
з посиланням на висновки акта
перевірки, просив у задоволенні позову
відмовити.

В судовому засіданні в якості свідка
була допитана головний державний
податковий ревізор-інспектор відділу
податкового контролю фізичних осіб
управління оподаткування фізичних
осіб ДПІ ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
представник відповідача просив у
задоволенні позову відмовити.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року позов задоволено. Визнано
протиправним і скасовано податкове
повідомлення-рішення № , що було
прийнято Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби 29.07.2013
року. Визнано протиправним і скасовано
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
29.07.2013 року. Присуджено фізичній
особі-суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_2 понесені ним судові
витрати (судовий збір) в сумі 664 грн. з
Державного бюджету України.

Не погодившись з таким рішенням
Державна податкова інспекція у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області звернулася з
апеляційною скаргою на зазначену
постанову, просить її скасувати та
прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позову ФОП
ОСОБА_2 повністю.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції розглянув
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки у судове
засідання не прибули сторони, які
беруть участь у справі, про те про
розгляд справи були належним чином
повідомлені.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що з 17.06.2013
року по 09.07.2013 року ДПІ провела
документальну планову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року, результати якої оформила
актом від 16.07.2013 року № 1536/17-200-
(надалі - Акт).

Як було встановлено ДПІ, у 2011-2012 роках
позивач перебував на загальній системі
оподаткування, займався діяльністю
автомобільного вантажного транспорту;
мав у власності вантажні транспортні
засоби, орендував територію для
стоянки автотранспорту.

Відповідно до викладеного на арк. 11-18
Акта, у 2011-2012 роках позивач придбав
пневмобалони, моторні мастила, запасні
частини (загальна сума без ПДВ - 164 351,42
грн., ПДВ - 26 918,28 грн.) На думку ДПІ,
позивач не мав права віднести суму 164
351,42 грн. до витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
оскільки не довів факт використання
товарів у господарській діяльності. На
підставі цього висновку відповідач
встановив, що позивач занизив суму
оподатковуваного доходу на 164 351,42 грн.
(у 2011 році - на 107 641 грн., у 2012 році - на 56
710,42 грн.), що призвело до заниження суми
податку на прибуток на 23 916,79 грн. (у 2012
році - на 15 797,18 грн., у 2012 році - на 8 119,61
грн.).

Податковим повідомленням-рішенням від
29.07.2013 року № (надалі - Рішення № 1)
ДПІ, з посиланням на підпункт 49.18.5
пункту 49.18 статті 49, підпункт «в»
підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138,
пункти 177.2, 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України, на підставі підпункту
54.3.2 пункту 54.3 статті 54 і абзац 2 пункту
123.1 статті 123 Податкового кодексу
України, збільшила суму грошового
зобов'язання позивача з податку на
доходи фізичних осіб на 29 895,98 грн. (з
яких 23 916,79 грн. - за основним платежем, 5
979,19 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Також ДПІ в Акті зазначила, що позивач
безпідставно включив до податкового
кредиту відповідних податкових
періодів у 2011-2012 роках суми ПДВ, що були
сплачені позивачем у складі товарів (26
918,28 грн.). Податковим
повідомленням-рішенням від 29.07.2013 року
№ (надалі - Рішення № 2) ДПІ, з
посиланням на підпункт «а» пункту 198.1,
пункт 198.3 статті 198 Податкового України,
на підставі підпункту 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 і абзацу 4 пункту 123.1 статті 123
Податкового кодексу України, збільшила
суму грошового зобов'язання позивача з
ПДВ на 36 567,23 грн. (з яких 26 912,28 грн. - за
основним платежем, 9 648,95 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Суд першої інстанції вважає, що ДПІ при
обчисленні сум допустилася помилки
(двічі врахувала накладні), що призвело
до необґрунтованого донарахування
податку з доходів на 2 436,24 грн. (+ 609,06 грн.
- штраф), і до необґрунтованого
нарахування ПДВ на 3 091,53 грн. (+ 1 454,71 грн.
- штраф). З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність задоволення
позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Відповідно до вимог пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України, об'єктом
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою-підприємцем від
здійснення господарської діяльності, є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та не
грошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи-підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України встановлено, що до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом ІІІ цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи в
Акті відсутня інформація про те, що
сума витрат позивача не була
підтверджена документально. На вимогу
суду першої інстанції позивачем були
надані всі документи, що були враховані
ним при визначення об'єкту
оподаткування податком на доходи і
податком на додану вартість.

Відповідно до підпункту «в» підпункту
138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового
кодексу України, до складу
загальновиробничих витрат (які,
відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України, є
витратами операційної діяльності)
включаються витрат на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Колегія суддів не погоджується з
доводами апеляційної скарги стосовно
того, що порушення фізичною
особою-суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_2 вищезазначеної
норми полягає в тому, що витрати на
технічне обслуговування автомобіля
відносяться до інших витрат (пункт 138.1
статті 138 Податкового кодексу України),
проте не є витратами операційної
діяльності, з огляду на те, що жодного
доводу на обґрунтування цього
твердження Акт не містить.

Крім того, в Акті ДПІ вказала на
підпункт 139.1.5 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України,
відповідного до якого не включаються
до складу витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 114-148 цього Кодексу, з
урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146
та пункту148.5 статті 148 цього Кодексу.

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

У податковому повідомленні-рішенні від
29.07.2013 року № відсутнє посилання
на підпункт 139.1.5 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України. Також, як
вказано у пункті 138.3 статті 138
Податкового кодексу України, у цілях
розділу ІІІ цього Кодексу суми,
відображені у складі витрат платника
податку, у тому числі в частині
амортизації необоротних активів, не
підлягають повторному включенню до
складу його витрат. Проте, як зазначає
суд першої інстанції, з чим
погоджується колегія суддів, ДПІ не
встановила, що позивач включив до
витрат амортизацію автомобілів, тому
посилання на підпункт 139.1.5 пункту 139.1
статті 139 є безпідставним.

Крім того, як углядається з Акта, з
посиланням на наказ Міністерства
статистики України від 29.12.1995 року № 352
«Про затвердження типових форм
первинного обліку» (надалі - наказ № 352),
вказав: «Згідно наданих до перевірки
документів неможливо дослідити хто
саме виконував ремонтні роботи. Якщо
ремонт, реконструкцію або модернізацію
виконано стороннім підприємством, то
повинні бути складені акти
приймання-здачі відремонтованих,
реконструйованих та модернізованих
об'єктів (форма № ОЗ-2) … У разі
виконання ремонту сторонньою
організацією, повинно бути
обґрунтування вартості робіт по
ремонту об'єкта основних засобів актом
виконаних робіт та іншими документами
(розрахунком, калькуляцією,
кошторисом). ФОП ОСОБА_2 не надано до
перевірки первинні документи, які
підтверджують використання в
господарській діяльності саме тих
запчастин, накладні та податкові
накладні по придбанню яких надано в
ході перевірки, тому дослідити в ході
проведення перевірки правомірність
включення до складу витрат зазначених
запчастин неможливо, так як згідно
наданих до перевірки документів
неможливо дослідити чи вказані
запчастини були фактично використані в
господарській діяльності, а також чи
перебували транспортні засоби, які
використовувались ФОП ОСОБА_2 в
господарській діяльності технічного
обслуговування і в якому саме періоді.
Враховуючи викладене, фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 включено до
складу витрат на придбання запасних
частин, придбання шин, моторних мастил
на суму 164 351,42 грн., чим порушено вимоги
пп. 139.1.5 п.139.1 ст.139 …».

В судовому засіданні суду першої
інстанції представник позивача
пояснив, що позивач не займався
господарською діяльністю «технічне
обслуговування», і «сторонні
організації» до виконання ремонтних
робіт позивач не залучалися.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності на
підставі даних, не підтверджених
вказаними вище документами.

Допитана в судовому засіданні суду
першої інстанції, в якості свідка
ОСОБА_3, (посадова особа ДПІ, яка
проводила перевірку) не пояснила суду,
які саме документи мав надати позивач.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що висновки ДПІ не ґрунтуються на
законі, оскільки не спростовують факт
використання позивачем придбаних
товарів за призначенням у власній
господарській діяльності. Колегія
суддів вважає, що вимоги ДПІ щодо
надання документів на підтвердження
виконання певних робіт іншою особою
були б обґрунтованими у тому випадку,
якби позивач включив до складу витрат
вартість таких робіт.

На підставі наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо безпідставності
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів та послуг.

Згідно вимог пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи) з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Таким чином, на підставі наведеного,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивач правомірно включив до
податкового кредиту відповідних
податкових періодів суму 23 826,75 грн.,
оскільки при проведенні перевірки був
встановлений факт придбання позивачем
товарів, факт сплати позивачем ПДВ у
складі вартості товарів.

Колегія суддів вважає наведені
висновки суду першої інстанції
правильними і такими, що відповідають
вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України
та не приймає доводи, наведені в
апеляційній скарзі про те, що постанова
підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, свою
позицію суду не доказав та не
обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області залишити без задоволення, а
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
надіслання її копії особам, що беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Головуючий:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян

Суддя:
О.І. Шляхтицький