Справа № 872/16389/13
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р.справа № 808/6060/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Головко О.В.

суддів:
Суховарова А.В. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів на постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 19
вересня 2013 року в адміністративній
справі

за позовом Комунального підприємства
«Водоканал»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

КП «Водоканал» у липні 2013 року
звернулось до Запорізького окружного
адміністративного суду з позовом в
якому просило, визнати протиправними
та скасувати податкові
повідомлення-рішення №№ ,
від 19 червня 2013 року.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 19 вересня
2013 року позов задоволено в повному
обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду та прийняти
нову постанову, якою у задоволенні
позову відмовити. Апеляційна скарга
ґрунтується на тому, що судом першої
інстанції не надано належної оцінки
обставинам справи та нормам чинного
законодавства, що призвело до
прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, колегія
суддів доходить висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що СДПІ з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів у період з 13.05.2013 по 30.05.2013
було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку КП
«Водоканал» з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ППФ «Лита», ТОВ
«Укрінспецмаш 2004», ТОВ «Торговий Дім Юг
Тара» за період з 01.01.2012 по 30.06.2012, за
результатами якої складено Акт №
262/28-0/03327121 від 30 травня 2013 року.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення № від 19
червня 2013 року, яким КП «Водоканал»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток за основним
платежем на суму 71133,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 35566,50
грн. та № від 19 червня 2013 року,
яким КП «Водоканал» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
на суму 71401,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 35700,50
грн.

Підставою для прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень стали
висновки, викладені в акті перевірки,
згідно з якими угоди, укладені КП
«Водоканал» з ППФ «Лита», ТОВ
«Укрінспецмаш 2004», ТОВ «Торговий Дім Юг
Тара», не були спрямовані на реальне
настання правових наслідків, в
результаті чого підприємством у
періоді, що перевірявся, занижено
податок на прибуток у розмірі 71133,00 грн.
та занижено податок на додану вартість
на загальну суму 71401,00 грн.

Надаючи оцінку обґрунтованості
висновків податкового органу та
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень колегія суддів
зазначає, що відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1
ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Положеннями пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті та інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності,
зокрема, включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Положеннями підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
встановлено, що податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів (послуг) або
дата отримання платником податку
товарів (послуг), що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Положеннями пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання товарів
(послуг), на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту
(п. 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України).

З матеріалів справи вбачається, що між
КП «Водоканал» було укладено ряд
договорів поставки з ППФ «Лита» (№ 0261/10
від 09.02.2010), ТОВ «Укрінспецмаш 2004» (№
0389/10 від 15.02.2010) та ТОВ «Торговий дім Юг
Тара» (1212/10 від 02.07.2010).

На виконання вказаних договорів були
виписані податкові та видаткові
накладні, а також проведено оплату
товару, що підтверджується виписками з
розрахункового рахунку позивача.

Рух товару за вказаними господарськими
операціями та використання його
позивачем у власній господарській
діяльності підтверджується
прибутковими ордерами, накладними на
внутрішнє переміщення матеріалів,
журналами реєстрації довіреностей,
актами прийому виконаних будівельних
робіт, довідками про вартість
виконаних будівельних робіт,
особистими картками обліку
спеціального одягу, спеціального
взуття та інших засобів
індивідуального захисту, які містяться
в матеріалах справи.

При цьому колегія суддів встановила, що
вказані первинні документи складені
відповідно до вимог чинного
законодавства, що також не
заперечується апелянтом.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції, що факт
здійснення КП «Водоканал»
господарських операцій з ППФ «Лита»,
ТОВ «Укрінспецмаш 2004» , ТОВ «Торговий
дім Юг Тара» підтверджується належними
та достатніми первинними документами
бухгалтерського обліку, що є підставою
для віднесення сум витрат по вказаним
угодам до витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
віднесення сум ПДВ, сплачених в ціні
товару, до податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначив, що в ході перевірки
встановлено відсутність у КП
«Водоканал» товарно-транспортних
накладних, подорожніх листів,
сертифікатів якості (сертифікатів
відповідності), актів приймання
продукції по кількості та якості, що в
свою чергу свідчить про безтоварність
господарських операцій позивача,
здійснених з ППФ «Лита», ТОВ
«Укрінспецмаш 2004», ТОВ «Торговий Дім Юг
Тара».

Крім того апелянт зазначив, що згідно з
отриманими СДПІ матеріалами
позапланових перевірок ДПІ у
Жовтневому районі м. Запоріжжя,
складених відносно контрагентів
позивача (ППФ «Лита», ТОВ «Укрінспецмаш
2004», ТОВ «Торговий дім Юг Тара»), та акту
перевірки ДПІ у Хортицькому районі м.
Запоріжжя підприємства, що здійснювало
постачання товару контрагентам
позивача (ПП «Продсервіс»),
встановлено відсутність у останніх
необхідних умов для здійснення
господарських операцій, а саме
відсутність виробничо-складських
приміщень, основних фондів, виробничих
активів, транспортних засобів тощо, що
свідчить про фактичну неможливість
виконання умов договорів та як
наслідок безпідставність віднесення
позивачем сум витрат по вказаним
угодам до витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
віднесення сум ПДВ до складу
податкового кредиту.

Проте суд апеляційної інстанції
знаходить не обґрунтованими такі
доводи податкового органу з огляду на
наступне.

Підпунктом 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України № 363
від 14.10.1997, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 року за № 128/2568, визначено, що
основними документами на перевезення
вантажів є товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля.

Згідно з пунктом 1 вказаних Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Положенням про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженим
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05 червня
1995 року за № 168/704, визначено, що
господарські операції відображаються
у бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Пунктами 2.1 та 2.2 вказаного Положення
встановлено, що первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
тобто факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів, включаючи розпорядження
та дозволи адміністрації (власника) на
їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Відповідальність за несвоєчасне
складання первинних документів і
регістрів бухгалтерського обліку та
недостовірність відображених у них
даних несуть особи, які склали та
підписали ці документи.

Не подання під час перевірки
товарно-транспортних накладних,
подорожніх листів, сертифікатів якості
не є належним доказом безтоварності
операцій, а свідчить лише про неналежне
виконання платником податків
законодавства, адже акт перевірки
свідчить, що посадовими особами
відповідача під час перевірки
досліджувалось питання постачання
товару та підтверджено, що товар
перевозився власним транспортом
позивача.

Окрім того суд апеляційної інстанції
зазначає, що сертифікати якості
(сертифікати відповідності) видаються
безпосередньо виробником товару
(продукції) на підтвердження
відповідності продукції певним
нормативним вимогам і стандартам
якості. Такі документи не можуть
вважатися первинними в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та бути підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій.

Щодо посилання апелянта на відсутність
у позивача актів приймання продукції
по кількості та якості суд зазначає, що
відповідно до положень Інструкції про
порядок прийому продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання по
кількості, затвердженою постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15 червня 1965 року № П-6 та Інструкції
про порядок прийому продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання по
якості, затвердженою постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 25 квітня 1966 року № П-7 вказані акти
складаються лише у разі відсутності
супровідних документів на поставлену
продукцію, при цьому необхідність їх
складання визначається самим
суб'єктом господарювання в межах своєї
діяльності.

Спростовуючи доводи апелянта щодо
безтоварності господарських операцій
позивача з ППФ «Лита», ТОВ
«Укрінспецмаш 2004», ТОВ «Торговий дім Юг
Тара» колегія суддів також зазначає, що
неналежне виконання податкових
зобов'язань контрагентами позивача
тягне відповідальність та негативні
наслідки саме для цих осіб. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
віднесення сум витрат по угодам
укладеним з такими контрагентами до
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, а також
відшкодування податку на додану
вартість у випадку, коли останній
виконав усі передбачені законом умови
стосовно отримання такого
відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

З огляду на викладене колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про протиправність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень. Суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів залишити без задоволення, а
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 19 вересня
2013 року в адміністративній справі №
808/6060/13-а - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня складання в
повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 21 січня
2014 року.

Головуючий:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров

Суддя:
Т.І. Ясенова