Справа № 826/6568/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
м. Київ К/800/54079/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.06.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року

у справі № 826/6568/13-а

за позовом Приватного підприємства
«Румб Плюс»

до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Приватне підприємство «Румб Плюс»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі м.
Києва Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.06.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року,
позов задоволено повністю; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення № та №
від 10.01.2013 року Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі м.
Києва Державної податкової служби.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з вимогами та доводами
скаржника не погоджується, просить
залишити без змін рішення судів
попередніх інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
«РУМБ ПЛЮС» з питань правильності
нарахування, повноти та своєчасності
внесення до бюджету сум податку на
додану вартість та податку на прибуток
по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_4 за
період з 01.03.2012 р року по 31.03.2012 року,
відповідачем складено акт від 21.12.2012
року за №6036/22-621-35728001, яким встановлено
порушення позивачем пп. 139.1.9, п. 139.1 ст.
139 Податкового одексу України, в
результаті чого ним занижено податок
на прибуток на загальну суму 152 924,00 грн.
в тому числі за І квартали 2012 року - 152
924,00 грн.; п.198.3, 198,6 ст. 198, п. 201.1, 201.4, 201.6
ст.201 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за березень 2012 року у
сумі 145 642,00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення: від 10.01.2013 року
№, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість в сумі 182 053
грн. (145 642 грн. - основний платіж, 36 411 грн.
- штрафні (фінансові) санкції); від 10.01.2013
р року №, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання зі
сплати податку на прибуток в сумі 191 155,00
грн. (за основний платіж , 152 924,00 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 38 231,00 грн.).

За результатами адміністративного
оскарження дані податкові
повідомлення-рішення залишено без
змін.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з чим погодився суд
апеляційної інстанції, прийшов до
висновку щодо необґрунтованості
вказаних висновків податкового органу
і як наслідок неправомірного прийняття
спірних податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

В силу пп. «а» п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

В силу статті 198.3 Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи у періоді, що
перевірявся, позивач мав
правовідносини з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 на підставі
договору про перевезення вантажів
автомобільним транспортом.

Виконання даних господарських
операцій та правомірність віднесення
сплачених за отримані послуги коштів
до витрат та формування податкового
кредиту, підтверджується зокрема,
рахунками на оплату, актами виконаних
робіт, податковими накладними,
реєстрами товарно-транспортних
накладних, заявками надання
транспортно-експедиційних послуг,
виписками з банківських рахунків,
оборотно-сальдовими відомостями,
картками рахунків,
товарно-транспортними накладними.

В матеріалах справи відсутні будь-які
дані про те, що на момент надання
податкових накладних контрагент
позивача не був зареєстрований
платником податку на додану вартість, а
тому не мав права виписувати податкові
накладні.

З приводу посилання податкового органу
на акти перевірок ФОП ОСОБА_4, суд у
даному випадку зазначає про
персональну відповідальність кожного
платника за ведення податкового
обліку. Відповідальність стосується
кожного окремого платника податку і не
може автоматично поширюватися на
третіх осіб, у тому числі на його
контрагентів.

Податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
його господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Оскільки в порушення ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
податковим органом не доведено
правомірності прийнятих податкових
повідомлень-рішень, колегія суддів
вважає правильними судові рішення
першої та апеляційної інстанцій про
задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного судами
першої та апеляційної інстанцій
ухвалено законні і обґрунтовані
рішення, які постановлені з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстав для їх
скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.06.2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 09.10.2013 року у справі № 826/6568/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук