Справа № 2а-2859/10/2270
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2014 р. м. Київ
К/800/54251/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області

на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 08.07.2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10.10.2013 року

у справі №2-а-2859/10/2270/15

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТСЦ «Поділля»

до Хмельницької міжрайонної державної
податкової інспекції

про визнання нечинними та скасування
рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТСЦ «Поділля»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Хмельницької міжрайонної
державної податкової інспекції про
визнання нечинними та скасування
рішень.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 08.07.2010 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10.10.2013 року, позовні вимоги
задоволено в повному обсязі; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Хмельницької
міжрайонної державної податкової
інспекції №/0/1957 від 02.10.09 року,
№/1 від 16.11.09 року, №/1від 16.11.09
року, №/2 від 02.02.10 року, №/3
від 07.04.10 року, №/3 від 07.04.10 року,
якими Товариству з обмеженою
відповідальністю «ТСЦ «Поділля»
визначено податкові зобов'язання та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 297801,00 грн.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

За результатами проведеної
документальної невиїзної (камеральної)
перевірки «ТСЦ «Поділля» щодо
декларації з податку на додану
вартість договору №01 про сумісну
діяльність по будівництву та
експлуатації торгово-сервісного
центру «Поділля» поданих за червень,
липень 2009 року, відповідачем складено
акт від 18.09.09 року №1763/15/507906825.

Як вбачається з даного акту перевірки,
відповідачем встановлено порушення пп.
7.2.9. п. 7.2 ст. 7 та пп. 7.7.1. п. 7.7. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого позивачем
завищено від'ємне значення, яке після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду (рядок
26) на 11570 грн. та занижено суму ПДВ, яка
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет (рядок 27) за підсумками червня 2009
року на суму 272050 грн. та за підсумками
липня 2009 року на 11570 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення №/0/1957 від
02.10.09 року, №/1 від 16.11.09 року,
№/1 від 16.11.09 року, №/2 від
02.02.10 року, №/3 від 07.04.10 року,
№/3 від 07.04.10 року, якими позивачу
визначено податкові зобов'язання та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 297801,00 грн.

За результатами адміністративного
оскарження Хмельницька МДПІ збільшила
суму податкового зобов'язання з ПДВ на
272050,00 грн. та застосувала штрафну
санкцію в сумі 13602,50 грн.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку щодо
протиправного прийняття відповідачем
даних податкових повідомлень-рішень
про нарахування позивачу податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість.

Колегія суддів такий висновок вважає
передчасним, враховуючи наступне.

Відповідно до абзаців 1 та 3 п.п. 7.7.1. п. 7.7
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно з пп. 7.7.2. п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то:
а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Відповідно до п.п.7.4.1 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Абзацом 4 п.п.7.4.1 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Таким чином, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни за придбану
продукцію та виконані роботи, а також
бюджетного відшкодування, необхідні
первинні документи, оформлені
відповідно до вимог законодавства
України.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникають
лише у разі реального (фактичного)
вчинення господарських операцій з
придбання товарів (робіт, послуг), що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника, та відповідають економічному
змісту, відображеному в укладеному
платником податку договорі.

При цьому для формування податкового
кредиту та отримання бюджетного
відшкодування мають значення
податкові накладні та інші первинні
документи, які, виходячи з наведеного,
видаються на підтвердження реально
вчиненої операції.

Судами попередніх інстанцій зазначено,
що податковий кредит сформовано на
підставі податкових накладних та
реєстрів отриманих податкових
накладних.

Однак, є підстави для висновку, що
оскільки усі зазначені документи
відсутні в матеріалах справи і
відповідно не досліджувались у
судовому засіданні, судом не вжито
належним чином передбачених законом
заходів, необхідних для з'ясування всіх
обставин у справі.

Відповідно до положень ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Отже, наявних у справі доказів
недостатньо для всебічного та
об'єктивного розгляду і вирішення
справи. У зв'язку із цим, є підстави
вважати, що висновки судів попередніх
інстанцій про задоволення позову є
необґрунтованими.

У справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють,
серед іншого, чи прийняті вони
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (п. 3 частини третьої
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно із п. 3 частини першої ст. 163
Кодексу адміністративного судочинства
України мотивувальна частина
постанови повинна містити встановлені
судом обставин із посиланням на докази,
а також мотивів неврахування окремих
доказів; мотивів, з яких суд виходив при
прийнятті постанови, і положення
закону, яким він керувався.

Аналогічні вимоги визначені ст. 206
Кодексу адміністративного судочинства
України для ухвали суду апеляційної
інстанції.

Оскаржувані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій не відповідають
вказаним вимогам, оскільки,
розглядаючи спір про правомірність
формування позивачем податкового
кредиту, судами першої та апеляційної
інстанцій для встановлення питання
правомірності формування податкового
кредиту не досліджувались первинні
бухгалтерські документи.

Колегія суддів вважає, що на підставі
частини другої ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові рішення у справі підлягають
скасуванню, як такі, що прийняті з
порушенням норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, а
справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду
першої інстанції слід врахувати
викладене, дослідити на підставі
належних доказів питання реальності
господарських операцій, застосувати
при оцінці доводів сторін норми
матеріального права, які повинні бути
застосовані, і вирішити спір згідно із
законодавством України.

За таких обставин касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 220, 223, 227, 230 КАС
України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 08.07.2010 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10.10.2013 року
у справі №2-а-2859/10/2270/15
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та не може бути оскаржена.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук