Справа № 2а/0570/10334/2012
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/70173/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І.,розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
управління Пенсійного фонду
України у Ворошиловському районі м.
Донецька на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 6
вересня 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 12 жовтня 2012 року у справі за позовом
управління Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Ворошиловському
районі м. Донецька про стягнення
сплаченої пенсії у зв'язку з втратою
годувальника,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року позивач звернувся до
суду із позовом до відповідача. Просив
стягнути суму пенсії сплаченої ОСОБА_4
у зв'язку з втратою годувальника за
березень-травень 2012 року у розмірі 2498
грн.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12
жовтня 2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі управління
Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення цих судів та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі у межах касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем за період
березень-травень 2012 року сплачена
ОСОБА_4 пенсія у зв'язку з втратою
годувальника в розмірі 450 грн. та
державна адресна допомога в розмірі 2048
грн.

Згідно довідки МСЕК від 7 травня 2008 року
серії ДОН-07 № 000438, смерть ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, сталася
внаслідок професійного захворювання.
На момент смерті ОСОБА_5 його дружині
ОСОБА_4 виповнилося 56 років.
Відповідно до свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
серії НОМЕР_1 та витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців ОСОБА_4 27
червня 2001 року зареєстрована як
фізична особа-підприємець. Запис про
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
у реєстрі відсутній.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що на момент настання страхового
випадку ОСОБА_4, якій позивач виплатив
пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, не була непрацездатною,
оскільки займалася підприємницькою
діяльністю.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у разі смерті
потерпілого право на одержання
щомісячних страхових виплат (пенсій
згідно з підп. "д" п. 1 ч. 1 ст. 21 цього
Закону) мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого або
мали на день його смерті право на
одержання від нього утримання, а також
дитина померлого, яка народилася
протягом не більш як десятимісячного
строку після його смерті. Такими
непрацездатними особами є: 1) діти, які
не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років,
які не працюють, або старші за цей вік,
але через вади фізичного або
розумового розвитку самі не спроможні
заробляти; діти, які є учнями,
студентами (курсантами, слухачами,
стажистами) денної форми навчання - до
закінчення навчання, але не більш як до
досягнення ними 23 років; 2) жінки, які
досягли 55 років, і чоловіки, які досягли
60 років, якщо вони не працюють; 3)
інваліди - члени сім'ї потерпілого на
час інвалідності; 4) неповнолітні діти,
на утримання яких померлий виплачував
або був зобов'язаний виплачувати
аліменти; 5) непрацездатні особи, які не
перебували на утриманні померлого, але
мають на це право.

Що стосується вимог позивача про
стягнення виплаченої адресної
допомоги, слід зазначити наступне.

Відповідно до Законів України «Про
пенсійне забезпечення», «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та інших
нормативно-правових актів Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України не зобов'язаний
здійснювати виплату державної
адресної допомоги, яка встановлена
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 березня 2008 року № 265 «Деякі
питання пенсійного забезпечення
громадян».

Пунктом 4 вказаної Постанови
встановлено, що виплата щомісячної
державної адресної допомоги
здійснюється за рахунок коштів, з яких
виплачується пенсія або державна
соціальна допомога.

Тобто, обов'язок по виплаті адресної
допомоги лежить лише на органах
Пенсійного фонду України.

Ця позиція узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України,
викладеною в постанові від 21 листопада
2011 року (справа № 21-361а11).

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився і суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки на момент
настання страхового випадку особа,
якій позивач виплатив пенсію, не була
непрацездатною та не знаходилась на
утриманні померлого.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судових рішень, порушення
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну управління Пенсійного фонду
України у Ворошиловському районі м.
Донецька залишити без задоволення, а
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2012
року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк