Справа № 2а-2554/10
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-2554/10
Головуючий у 1-й інстанції: Якухно
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Епель О.В.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації на постанову Овруцького
районного суду Житомирської області
від 14.01.2010 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації про
постановку на чергу, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2 або позивач)
звернулася до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної в м. Києві державної
адміністрації (надалі - Управління або
відповідач) про зобов'язання
відповідача прийняти документи та
поставити її на чергу для виплати
грошової компенсації за будинок
АДРЕСА_2 в сумі 205 097 грн.

Постановою Овруцького районного суду
Житомирської області від 14.01.2010 року
адміністративний позов задоволено. При
цьому, суд першої інстанції
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що постійне проживання та
реєстрація позивача поза зоною
радіаційного забруднення свідчить про
її самостійне переселення та
забезпеченість житлом.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції,
вважаючи її незаконною та
необґрунтованою.

Між тим, обґрунтовуючи свою апеляційну
скаргу, позивач зазначив, що оскільки
оцінка майна ОСОБА_2 виконана без
укладання договору та відсутнє власне
житло позивача в місці переселення, то
остання не має законних підстав для
отримання компенсації за втрачене на
радіоактивно забрудненій території
майно.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку із чим, колегія суддів,
на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196
КАС України розглядає справу за їх
відсутності без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.2 ч.1 ст.198, п. 1 ч.1 ст. 201 КАС
України, суд апеляційної інстанції
змінює постанову суду першої
інстанції, якщо судом правильно по суті
вирішено справу чи питання, але із
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права

Як свідчать матеріали справи, позивачу
було видано направлення від 02.10.2007 року
серія ЖТ №11318, яким надано право на
одержання, будівництво або придбання
житла і працевлаштування у м. Житомирі.

Зокрема, відповідно до Переліку
населених пунктів Житомирської і
Київської областей віднесених до зони
радіоактивного забруднення внаслідок
катастрофи, затвердженого постановою
КМ України №106 від 23.07.1991 року та
розпорядженням КМ України №17 від 12.01.1993
року, с. В.Мошки віднесено до зони
гарантованого добровільного
відселення.

Разом з тим, зі свідоцтва про право
власності від 23.03.2009 року на нерухоме
майно від 23.03.2009 року, витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно №22249656 від 23.03.2009 року, копії
технічного паспорту, інвентарний №38,
на житловий будинок убачається, що
ОСОБА_2 мала у власності будинок
АДРЕСА_2, де вона проживала.

Водночас згідно акту прийняття
житлового будинку у ОСОБА_2 від 25.11.2009
року житловий будинок АДРЕСА_2 передано
на баланс Раківщинської сільської ради
та визначено його балансову вартість у
сумі 205097грн.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3, який діє на
підставі свідоцтва №4107 від 02.11.2005 року
та сертифікату оціночної діяльності,
виданого 23.12.2008 року та зареєстрованого
в Державному реєстрі оцінювачів,
здійснено оцінку компенсації за
втрачене домоволодіння. Згідно звіту
про розрахунок грошової компенсації за
житловий будинок, господарські будівлі
та споруди в АДРЕСА_2, ОСОБА_4, така
компенсація визначена у розмірі 205 097
грн.

Позивач виїхала із с. В.Мошки та
проживає по договору найму АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності ОСОБА_5, що
підтверджується довідкою від 12.05.2009
року виданою Комунальним виробничим
житловим ремонтно-експлуатаційним
підприємством №6.

У зв'язку із викладеним позивач
звернулась до відповідача із заявою
стосовно постановки на чергу для
компенсації за втрачене майно на
забрудненій території.

Водночас листом від 28.05.2003 року №Ш-3001
позивачу повідомлено, що її буде
постановлено на чергу для виплати
компенсації за втрачене майно тільки
при поданні перелічених в листі
документів.

Фактичні обставини справи сторонами не
оспорюються, проте суд першої
інстанції задовольняючи позовні
вимоги виходив з того, що позивачем
надано відповідачу необхідні
документи, оцінка компенсації за
втрачене домоволодіння проведена
належним оцінювачем відповідно до норм
законодавства і вартість
домоволодіння визначено в сумі 205 097
грн., що менше визначеної вартості БТІ,
а тому відмова відповідача у прийнятті
документів та постановки позивача на
чергу є безпідставною.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи та здійснивши аналіз чинного
законодавства, погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Так, положеннями частин 3-6 статті 4
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі -
Закон України №796) кожен громадянин,
який проживає у зоні гарантованого
добровільного відселення, має право на
підставі наданої йому об'єктивної
інформації про радіаційну обстановку,
дози опромінення і можливі їх наслідки
для здоров'я самостійно приймати
рішення про дальше проживання на цій
території чи відселення.

Громадянам, які прийняли рішення про
виїзд із зони гарантованого
добровільного відселення, створюються
умови для відселення.

Право на самостійне переселення (до
створення умов для відселення) мають
громадяни, які проживають у зонах
безумовного (обов'язкового) та
гарантованого добровільного
відселення, а також сім'ї, які
проживають у зоні посиленого
радіоекологічного контролю, у складі
яких є вагітні жінки або діти до 18
років, за умови, що вони за медичними
показниками, які визначаються
Міністерством охорони здоров'я
України, проживати в цій зоні не можуть,
або у разі перевищення індивідуальної
ефективної еквівалентної дози
опромінення людини понад 70 мЗв (7 бер) за
життя.

Громадяни, які відселяються або
самостійно переселяються,
користуються компенсаціями,
передбаченими цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та
частини 5 статті 35 Закону України №796
компенсація громадянам за втрачене у
зв'язку з евакуацією, відселенням або
самостійним переселенням відповідно
до статті 4 цього Закону майно включає
грошову компенсацію у повному розмірі
вартості жилих, дачних, садових
будинків, гаражів, господарських
будівель та споруд, яка здійснюється за
цінами, встановленими на момент
припинення права власності.

Порядок виплати компенсацій,
передбачених пунктами 1 і 6 частини
першої цієї статті, встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України від 15 липня 1997 р. N 755
затверджено Положення про порядок
виплати компенсацій громадянам за
втрачене нерухоме майно у разі
відселення або самостійного
переселення з радіоактивно
забруднених територій (далі - Положення
№755), відповідно до пункту 3 якого для
отримання компенсації переселенець
повинен подати до
райдержадміністрації (виконавчого
органу міської ради міста обласного
підпорядкування) за місцем відселення:

копію ордера на житлове приміщення, яке
надається (надано) у зв'язку з
переселенням (незалежно від того, на
кого з членів сім'ї виписано ордер), або
копію договору купівлі-продажу, який
підтверджує факт придбання
переселенцем житлового будинку
(квартири), або копію акта введення в
експлуатацію житлового будинку у разі
індивідуального будівництва, або копію
рішення обласної або районної
державної адміністрації про передачу
переселенцю будинку садибного типу,
незавершеного будівництвом, передачу
якого у власність здійснено згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 червня 1997 р. N 637 "Про порядок
передачі у приватну власність громадян
незавершених будівництвом будинків
садибного типу", або копію свідоцтва
про право власності на житло, яке
переселенець отримав після
переселення у спадщину або шляхом
дарування, або інші документи, які
підтверджують забезпеченість
переселенця житлом у місці
переселення;

свідоцтво про право власності на майно
у місці відселення та документи про
оцінку вартості, визначену згідно з
пунктом 2 цього Положення;

довідку про передачу майна
відповідному органу місцевого
самоврядування (сільській, селищній,
міській раді, або їх виконавчим
органам) місця відселення;

довідку про склад сім'ї і прописку з
місця переселення.

Водночас постановою Кабінету
Міністрів України від 18 листопада 2009 р.
N 1243 затверджено Порядок виплати
компенсації громадянам за втрачене
нерухоме майно у разі відселення або
самостійного переселення з
радіоактивно забрудненої території
(далі - Порядок №1243).

Пунктами 3-4 Порядку №1243 визначено, що
вартість втраченого нерухомого майна
визначається суб'єктом оціночної
діяльності.

Відбір суб'єктів оціночної діяльності
здійснюється органами виконавчої
влади у порядку, встановленому
законодавством. За результатами
конкурсного відбору укладається
двосторонній договір на проведення
оцінки майна, в якому замовником оцінки
та платником виступають органи
виконавчої влади, а виконавцем робіт з
оцінки - суб'єкт оціночної діяльності,
який визначений переможцем конкурсу.

Замовник оцінки забезпечує надання
суб'єкту оціночної діяльності вихідних
даних, необхідних для проведення
оцінки, та здійснення рецензування
звіту про оцінку майна.

Для отримання компенсації
переселенець подає до
райдержадміністрації (виконавчого
органу ради міста обласного значення)
за місцезнаходженням втраченого
нерухомого майна:

1) заяву;

2) копію ордера на житлове приміщення,
виданого у зв'язку з переселенням
(незалежно від того, на кого з членів
сім'ї виписано ордер), або копію
договору купівлі-продажу, що
підтверджує факт придбання
переселенцем у місці переселення
житлового будинку садибного типу
(квартири), або копію акта введення в
експлуатацію у місці переселення
житлового будинку садибного типу у
разі індивідуального будівництва, або
копію акта введення в експлуатацію
будинку садибного типу, переданого
переселенцю у приватну власність
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 28 червня 1997 р. N 637
"Про порядок передачі у приватну
власність громадян незавершених
будівництвом будинків садибного типу"
(Офіційний вісник України, 1997 р., число
27, с. 65), або копію свідоцтва про право
власності на житло, яке громадянин
отримав після переселення у власність
на підставах, не заборонених законом;

3) довідку про передачу втраченого
нерухомого майна органу місцевого
самоврядування місця відселення
(сільській, селищній, міській раді);

4) довідку про склад сім'ї та постійну
реєстрацію у місці переселення;

5) копію паспорта громадянина України.

Тобто, з аналізу наведених норм
випливає, по-перше те, що оцінка
втраченого майна здійснюється
суб'єктом оціночної діяльності на
підставі договору з органом виконавчої
влади який одночасно виступає і
замовником оцінки і платником. Тобто,
здійснена оцінка майна на замовлення
безпосередньо переселенця, органом
виконавчої влади до уваги не
приймається. Водночас законодавством
взагалі не передбачено самостійне
здійснення переселенцем оцінки
вартості втраченого ним нерухомого
майна.

Відтак посилання відповідача на те, що
позивачем здійснено оцінку втраченого
нею нерухомого майна не у спосіб
визначений чинним законодавством,
жодних наслідків для вирішення даного
спору не мають.

По-друге: для отримання компенсації
переселенець подає до
райдержадміністрації вичерпний
перелік документів, до якого зокрема,
відповідно до Порядку №1243 входить
документ, який підтверджує право
власності переселенця на території
переселення. Водночас згідно Положення
№755 це може бути і інший документ, який
підтверджує забезпеченість
переселенця житлом у місці
переселення.

Надаючи оцінку зазначеним положенням
нормативно-правових актів, суд
відзначає, що відсутність у позивача у
власності житла в місці переселенням
не є підставою для відмови останній у
постановці на чергу для виплати
грошової компенсації за належне їй
домоволодіння, оскільки, в разі такої
відмови, будуть обмежені права та
гарантії позивача, передбачені ст. ст. 4,
35 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

За таких обставин, враховуючи, що
позивачем надано відповідачу для
постановлення її на чергу та виплату
компенсації всі передбачені законом
документи, в тому числі акт передачі
належного їй житлового будинку на
баланс Раківщинської сільської ради,
та довідку з місця проживання, що
підтверджує забезпечення її житлом у
місці переселення, то колегія суддів
дійшла висновку про протиправність
відмови відповідача у прийнятті
документів та поставлення позивача на
чергу для виплати грошової компенсації
за належний їй будинок.

Водночас, колегія суддів не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції в частині розміру суми
компенсації за вищевказане
домоволодіння, оскільки, вважає, що
судом помилково не прийнято до уваги
положення Порядку №1243 в цій частині.

Зокрема, як встановлено раніше
колегією суддів оцінка втраченого
майна здійснюється суб'єктом оціночної
діяльності на замовлення органу
виконавчої влади, що звільняє позивача
від самостійної оцінки втраченого нею
майна та надання такої оцінки
відповідачу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для зміни судового рішення
суду першої інстанції є правильне по
суті вирішення справи чи питання, але
із помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги знайшли своє часткове
підтвердження в ході апеляційного
розгляду справи, через що рішення суду
першої інстанції підлягає зміні,
шляхом виключення з абзацу другого
резолютивної частини постанови слів
«вартістю 205091,00 грн.».

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254
КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації задовольнити частково.

Постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 14.01.2010 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації про постановку на чергу,
змінити виключивши з абзацу другого
резолютивної частини постанови слова
«вартістю 205 097,00 грн.».

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Федотов І.В.

Судді:

Ісаєнко Ю.А.

Епель О.В.