Справа № 824/1176/14-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р. м.
Чернівці Справа №
824/1176/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання
Жураковської Ю.М.,

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Калинецької Х.Д.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління
Держкомагенства у Чернівецькій
області

про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язати вчинити
певні дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі-позивач) звернулася до
суду із вказаним позовом, в якому
просила визнати бездіяльність
Головного управління Держземагентства
в Чернівецькій області
(далі-відповідач) щодо надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
загальною площею 0,9745 га у власність
(0,9561 га та 0,0184 га) з цільовим
призначенням для ведення особистого
селянського господарства, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та за
адресою АДРЕСА_2 протиправною;
зобов'язати Головне управління
Держземагентства в Чернівецькій
області надати дозвіл на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки загальною площею 0,9745
га у власність (0,9561 га та 0,0184 га) з
цільовим призначенням для ведення
особистого селянського господарства,
які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та
за адресою АДРЕСА_2.

Позов вмотивовано тим, що позивач
звернувся до Головного управління
Держземагенства в Чернівецькій
області з заявою про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
загальною площею 0,9745 га, проте
відповідачем було відмовлено в
задоволенні вищевказаної заяви з
підстав не передбачених ч. 7 ст. 118
Земельного кодексу України, а отже
безпідставно.

Відповідачем до суду подано письмові
заперечення проти позову, відповідно
до яких, вважає позовні вимоги
необґрунтованими та просить суд у
задоволенні позову відмовити повністю,
зазначаючи, що Головне управління
Держземагенства у Чернівецькій
області надало мотивовану відмову у
наданні дозволу на розроблення
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність для
ведення особистого селянського
господарства на підставі ст. 120
Земельного кодексу України.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав повністю та
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, просив суд
задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити та надав
пояснення аналогічні викладеним у
запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування
нежитлової будівлі від 28.02.2013 р.
прийняла у дар від ОСОБА_4 нежитлову
будівлю за АДРЕСА_2, складовими
частинами якоє є: будівля водогону,
загальною площею 18,20 кв.м., відмічена в
плані під літ. "А"; водонапірна башта,
відмічена у плані під № 1;
водонапірна башта, відмічена у плані
під № 2 (а.с. 9-10).

Вказана будівля розташована на
земельній ділянці загальною площею 0,0184
га, кадастровий номер :01:001:0288,
цільове призначення - для ведення
особистого селянського господарства.

Як видно із даного договору дарування,
земельна ділянка перебуває у
користуванні Дарувальника згідно
договору оренди землі № 28 від 03.08.2011 р.,
зареєстрованого у відділі Держкомзему
у Герцаївському районі 29.12.2011 р. за №
00018.

28.02.2013 р. на підставі договору дарування
нежитлової будівлі позивач прийняла у
дар від ОСОБА_4 нежитлову будівлю
свиноферми за АДРЕСА_1, складовими
частинами якої є: будівля свинарника,
загальною площею 547,40 кв.м, відмічена в
плані літ. «А»; будівля свинарника,
загальною площею 686,50 кв.м, відмічена в
плані літ. «Б»; будівля кормоцеху,
загальною площею 184,60 кв.м, відмічена в
плані літ. «В»; будівля свинарника,
загальною площею 539,40 кв.м, відмічена в
плані літ. «Г»; огорожа, відмічена в
плані під №1,2 (а.с. 19-20).

Вказана будівля розташована на
земельній ділянці загальною площею 0,9561
га, кадастровий номер :01:004:0119,
цільове призначення - для ведення
особистого селянського господарства.

Як видно із даного договору дарування,
земельна ділянка перебуває у
користуванні Дарувальника згідно
договору оренди землі № 26 від 03.08.2011 р.,
зареєстрованого у відділі Держкомзему
у Герцаївському районі 29.12.2011 р. за №
00017.

Дослідженням матеріалів справи
встановлено, що прийняті позивачем в
дар об'єкти нерухомості зареєстровані
за ним в Державному реєстрі прав на
нерухоме майно, що підтверджується
відповідними витягами від 28.02.2013 р. №
840715 та від 28.02.2013 р. № 846118 (а.с.
69, 70).

04.12.2013 р. позивач звернулася із заявами
до Головного управління
Держземагенства у Чернівецькій
області про надання дозволу на
розроблення проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність площею 0,0184 га кадастровий
номер :01:001:0288 для ведення
особистого селянського господарства
за рахунок земель
сільськогосподарського призначення
(господарські двори) на території
Молницької сільської ради
Герцаївського району (за межами
населеного пункту) за адресою АДРЕСА_2
та площею 0,9561 га кадастровий номер
:01:004:0119 для ведення особистого
селянського господарства за рахунок
земель сільськогосподарського
призначення (господарські двори) на
території Молницької сільської ради
Герцаївського району (за межами
населеного пункту) за адресою АДРЕСА_1
(а.с. 13, 21).

За результатами розгляду вказаних
заяв, листами від 23.12.2013 р. № 2359/03-1/14-13 та
від 23.12.2013 р. № 2357/03-1/14-13 відповідач
надав позивачу відмову у наданні
дозволу на розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність, площею 0,0184 га за
кадастровим номер :01:001:0288 та 0,9561
га за кадастровим номером :01:004:0119,
у зв'язку з невідповідністю поданих
документів вимогам ст. 120
Земельного кодексу України (а.с. 12, 18).

Вважаючи бездіяльність відповідача
протиправною стосовно невидачі
дозволів на розроблення проектів
землеустрою щодо відведення вказаних
земельних ділянок, позивач звернувся
до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини в
справі, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти позову,
дослідивши та оцінивши надані докази в
сукупності, проаналізувавши
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов не підлягає
задоволенню з таких міркувань.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України
та ст. 373 Цивільного кодексу України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізовується
громадянами, юридичними особами та
державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України
(далі - ЗК України) встановлено, що
земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Частинами 1 - 3 ст. 116 ЗК України
встановлено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі:

а) приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

Отже, згідно із нормами ЗК України
отримати земельну ділянку у власність
із земель державної або комунальної
власності можливо шляхом безоплатної
приватизації земельної ділянки або в
порядку продажу, передбаченим цим
Кодексом.

Положеннями ч. 6 ст. 118 ЗК України
встановлено, що громадяни, зацікавлені
в одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 7 вказаної статті ЗК України
передбачено, що відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня
реєстрації клопотання Верховна Рада
Автономної Республіки Крим, Рада
міністрів Автономної Республіки Крим,
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, не надав
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або мотивовану відмову у його
наданні, то особа, зацікавлена в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності, у місячний
строк з дня закінчення зазначеного
строку має право замовити розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки без надання такого
дозволу, про що письмово повідомляє
Верховну Раду Автономної Республіки
Крим, Раду міністрів Автономної
Республіки Крим, відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування. До письмового
повідомлення додається договір на
виконання робіт із землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Системний аналіз наведених норм дає
підстави вважати, що ними встановлені
підстави, порядок, строки передачі
земельної ділянки у власність громадян
та органи, уповноважені розглядати ці
питання. Вони передбачають, зокрема, що
для передачі земельної ділянки у
власність зацікавлена особа
звертається із відповідним
клопотанням щодо відведення земельної
ділянки та для надання її у власність,
за результатами розгляду яких
визначені в ст. 118 ЗК України органи
приймають одне з відповідних рішень.
Отримання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не означає позитивного рішення
про надання її у власність.

З матеріалів справи видно, що позивач
04.12.2013 р. звернувся до відповідача із
заявами

про надання дозволу на розроблення
проектів землеустрою щодо відведення
двох земельних ділянок у власність
площею 0,0184 га та площею 0,9561 га для
ведення особистого селянського
господарства за рахунок земель
сільськогосподарського призначення
(господарські двори) на території
Молницької сільської ради
Герцаївського району (за межами
населеного пункту) за адресою
Молницька сільська рада Чернівецької
області в АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

За результатами розгляду вказаних
заяв, 23.12.2013 р. відповідач надав
позивачу відмову у наданні дозволів на
розроблення проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність площею 0,0184 га та 0,9561 га, у
зв'язку з невідповідністю поданих
документів вимогам ст. 120 Земельного
кодексу України.

Враховуючи наведені норми та
встановлені по справі обставини, суд
приходить до висновку, що відповідач
розглянув подані позивачем заяви у
місячний строк передбачений ч. 6 ст.
118 ЗК України та надав мотивовану
відмову в наданні дозволу на
розроблення проектів землеустрою
стосовно відведення земельних ділянок
у власність.

Таким чином, позовна вимога позивача
про визнання бездіяльності головного
управління Держземагентства в
Чернівецькій області щодо ненадання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки загальною площею 0,9745 га у
власність (0,9561 га та 0,0184 га) з цільовим
призначенням для ведення особистого
селянського господарства, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та за
адресою АДРЕСА_2 протиправною є
необґрунтованою.

На думку суду, відповідач під час
розгляду поданих позивачем заяв не
допустив бездіяльність, відтак вказана
вимога не підлягає задоволенню.

Доводи позивача про прийняття
відповідачем відмови у наданні дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки з
підстав не передбачених ч. 7
ст. 118 ЗК України, суд не приймає до
уваги з таких міркувань.

Норми безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам встановлені ст. 121
ЗК України. Так, ч. 1 цієї статті Кодексу
визначено, що громадяни України мають
право на безоплатну передачу їм
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності в таких
розмірах:

а) для ведення фермерського
господарства - в розмірі земельної
частки (паю), визначеної для членів
сільськогосподарських підприємств,
розташованих на території сільської,
селищної, міської ради, де знаходиться
фермерське господарство. Якщо на
території сільської, селищної, міської
ради розташовано декілька
сільськогосподарських підприємств,
розмір земельної частки (паю)
визначається як середній по цих
підприємствах. У разі відсутності
сільськогосподарських підприємств на
території відповідної ради розмір
земельної частки (паю) визначається як
середній по району;

б) для ведення особистого селянського
господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше
0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибна ділянка) у селах -
не більше 0,25 гектара, в селищах - не
більше 0,15 гектара, в містах - не більше
0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного
будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних
гаражів - не більше 0,01 гектара.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до
земель сільськогосподарського
призначення належать:
сільськогосподарські угіддя (рілля,
багаторічні насадження, сіножаті,
пасовища та перелоги) та
несільськогосподарські угіддя
(господарські шляхи і прогони,
полезахисні лісові смуги та інші
захисні насадження, крім тих, що
віднесені до земель
лісогосподарського призначення, землі
під господарськими будівлями і
дворами, землі під інфраструктурою
оптових ринків сільськогосподарської
продукції, землі тимчасової
консервації тощо).

Згідно ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу
України землі сільськогосподарського
призначення передаються у власність та
надаються у користування громадянам
України для ведення особистого
селянського господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Правові, організаційні, економічні та
соціальні засади ведення особистого
селянського господарства встановлено
Законом України «Про особисте
селянське господарство» від 15.05.2003 р. №
742-IV (далі - Закон № 742-IV).

Відповідно до ст. 1 цього Закону
особисте селянське господарство - це
господарська діяльність, яка
проводиться без створення юридичної
особи фізичною особою індивідуально
або особами, які перебувають у сімейних
чи родинних відносинах і спільно
проживають, з метою задоволення
особистих потреб шляхом виробництва,
переробки і споживання
сільськогосподарської продукції,
реалізації її надлишків та надання
послуг з використанням майна
особистого селянського господарства, у
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

Згідно ст. 3 Закону № 742-IV дія цього
Закону поширюється на фізичних осіб,
яким у встановленому законом порядку
передано у власність або оренду
земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства.

Чатиною 4 ст. 116 ЗК України передбачено,
що передача земельних ділянок
безоплатно у власність громадян у
межах норм, визначених цим Кодексом,
провадиться один раз по кожному виду
використання.

«Класифікація видів цільового
призначення земель», затверджена
наказом Держкомзему №548 від 23.07.2010 р. та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України від 01.11.2010 р. за №1011/18306 (далі -
КВЦПЗ) визначає поділ земель на окремі
види цільового призначення земель, які
характеризуються власним правовим
режимом, екосистемними функціями,
видом господарської діяльності, типами
забудови, типами особливо цінних
об'єктів.

Згідно Розділу II КВЦПЗ до категорій
земель «землі сільськогосподарського
призначення» відносяться землі з
цільовими призначеннями: для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, для ведення фермерського
господарства, для ведення особистого
селянського господарства тощо.

Сільськогосподарські двори - це землі
під будівлями і дворами, які
використовуються для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва або іншого
сільськогосподарського призначення і
відповідно до норм чинного
законодавства надаються громадянам
або юридичним особам в користування на
умовах оренди для обслуговування
будівель і споруд.

Отже, враховуючи вищевказані норми, суд
приходить до висновку, що землі, які
розміщення під господарськими
будівлями і дворами є землями для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
Земельні ділянки із цільовим
призначенням для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва та
для ведення особистого селянського
господарства розрізняються у
земельному законодавстві та є різні за
своїм змістом і правовою природою.

Враховуючи вищевикладені норми
законодавства, земельні ділянки на
яких розміщенні господарські двори не
можуть бути отримані в порядку
безоплатної приватизації, тому,
відповідно, не підлягає до
застосування порядок безоплатної
приватизації земельних ділянок, який
встановлений ст. 118 ЗК України.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме інформацій щодо земельних
ділянок, які пропонується для надання у
власність, відповідно до шифру
агровиробничих груп грунтів, земельні
ділянки, які позивач мав намір отримати
безоплатно у власність, відносяться до
господарських дворів (а.с. 42, 43).

Також суд звертає увагу на те, що
відповідно до п. 15 перехідних положень
ЗК України до набрання чинності
законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 1 січня 2016 року, не
допускається:

а)купівля-продаж земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної та комунальної власності,
крім вилучення (викупу) їх для
суспільних потреб;

б)купівля-продаж або іншим способом
відчуження земельних ділянок і зміна
цільового призначення (використання)
земельних ділянок, які перебувають у
власності громадян та юридичних осіб
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
земельних ділянок, виділених в натурі
(на місцевості) власникам земельних
часток (паїв) для ведення особистого
селянського господарства, а також
земельних часток (паїв), крім передачі
їх у спадщину, обміну земельної ділянки
на іншу земельну ділянку відповідно до
закону та вилучення (викупу) земельних
ділянок для суспільних потреб, а також
крім зміни цільового призначення
(використання) земельних ділянок з
метою їх надання інвесторам - учасникам
угод про розподіл продукції для
здійснення діяльності за такими
угодами.

Тобто купівля-продаж або інший спосіб
відчуження земельних ділянок та
земельних часток (паїв), визначених
підпунктами "а" та "б" цього пункту,
запроваджується за умови набрання
чинності законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 01.01.2016 р., в порядку,
визначеному цим Законом.

Водночас, ч. 2 ст. 120 ЗК України
передбачає, що якщо будівля або споруда
розміщена на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені на тих самих умовах
і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Таким чином, на даний час діє заборона
щодо купівлі-продажу або іншим
способом відчуження земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної та комунальної власності,
земельні ділянки на яких розміщені
господарські будівлі та споруди (не
сільськогосподарські угіддя), які
використовуються для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва або іншого
сільськогосподарського призначення,
тому вказані земельні ділянки можуть
надаватись громадянам або юридичним
особам лише в користування на умовах
оренди.

Судом встановлено, а також не
заперечувалося сторонами в судовому
засіданні, що земельні ділянки, які
позивач мав намір отримати безоплатно
у власність, знаходяться на території
Молницької сільської ради (за межами
населеного пункту) та перебувають у
державній власності (а.с. 44-46, 54, 56-57, 58).

З матеріалів справи видно, що на
підставі договорів дарування від 28.02.2013
р. позивач набула права власності на
будівлі, що знаходяться за адресою
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, які розміщені на
земельних ділянках орендованих
Дарувальник (ОСОБА_4) у Герцаївській
районній державній адміністрації (а.с.
44-46, 47, 54, 56-57, 58).

27.11.2013 р. укладено правочини про
розірвання договорів оренди земельної
ділянки, відповідно до яких
Дарувальник (ОСОБА_4) передав земельні
ділянки Герцаївській районній
державній адміністрації (а.с. 59-60, 61-62, 63,
64).

На думку суду не підлягає задоволенню
також позовна вимога про зобов'язання
відповідача надати дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
загальною площею 0,9745 га у власність
(0,9561 га та 0,0184 га) з цільовим
призначенням для ведення особистого
селянського господарства, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та за
адресою АДРЕСА_2, з таких підстав.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог
законодавства.

Під дискреційним повноваженням
розуміють таке повноваження, яке надає
певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Окрім того, положеннями п.14 Листа
Верховного Суду України від 29.10.2008 р. за
№ 19-3767/0/8-08 вимагається, що при
розгляді справ за позовами до органів
державної влади чи органів місцевого
самоврядування про визнання
неправомірною бездіяльність щодо не
розгляду заяв про надання земельної
ділянки в оренді, про передачу
земельної ділянки у власність, суди
вправі зобов'язати відповідний орган
розглянуте зазначене питання, а не
приймати рішення про надання в оренду
(передачу у власність), що не належить
до компетенції суду.

Таким чином, позовна вимога щодо
зобов'язання відповідача прийняти
конкретно визначені рішення є формою
втручання в дискреційні повноваження
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
не підлягають задоволенню.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією або законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які
певною мірою відображають принципи
адміністративної процедури, яких
повинні дотримуватися суб'єкти владних
повноважень при реалізації
дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Судовим розглядом не встановлено
порушення зазначених критеріїв
відповідачами під час вчинення
оскаржуваних дій та прийнятих рішень,
відтак в задоволенні позовних вимог
слід відмовити повністю.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України
та ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Під час вирішення
справи позивач не довів правомірність
своїх вимог, а тому позов не підлягає
задоволенню.

У процесі розгляду справи не виявлено
інших фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин.

Керуючись ст. 19, 129 Конституції України,
ст. ст. 71, 86, 158, 160- 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Порядок та строки набрання постановою
законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України
постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України,
може бути оскаржена в апеляційному
порядку до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі в
десятиденний строк з дня її
проголошення апеляційної скарги. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано судом 14 квітня 2014 р.

Суддя
Левицький В.К.