Справа № 208/746/13-а(2а/208/84/13)
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2014 рокусправа №
208/746/13-а(2а/208/84/13)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Головко О.В.

суддів:
Олефіренко Н.А. Суховарова А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 02 грудня
2013 року в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області

про визнання дій протиправними,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в
якому, з урахуванням уточнених вимог,
просила: визнати протиправними дії
Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області, згідно яких
09.03.2004 проведений опис та арешт трьох
комп'ютерів, а саме трьох моніторів Samtron
76 DF та системних блоків до них у
кількості трьох штук, розташованих за
адресою пр. Комсомольський, 13 в м.
Дніпродзержинську і які належать
позивачеві на праві власності; визнати
протиправною бездіяльність
Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області з 10.06.2005 по
20.10.2006, в результаті якої не була
своєчасно винесена постанова про
звільнення з-під арешту арештованих
трьох комп'ютерів, а саме трьох
моніторів Samtron 76 DF та системних блоків
до них у кількості трьох штук,
розташованих за адресою пр.
Комсомольський, 13 в м.
Дніпродзержинську і які належать
позивачеві на праві власності;
стягнути з Заводського відділу
державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області суму матеріальної шкоди 68589
грн.; стягнути з Заводського відділу
державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області суму моральної шкоди 30000 грн.

Постановою Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 02 грудня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції позивач подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області та прийняту
нову постанову, якою в позов
задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга ґрунтується на тому,
що судом першої інстанції не надано
належної оцінки обставинам справи та
нормам чинного законодавства, що
призвело до прийняття невірного
рішення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, колегія
суддів доходить висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що державним виконавцем
Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області 09 березня 2004
року було складено акт опису й арешту
майна, розташованого за адресою: м.
Дніпродзержинськ, пр. Комсомольський,
б. 13.

Такі дії були вчинені суб'єктом владних
повноважень при примусовому виконанні
виконавчого напису № 399, виданого 28.01.2001
приватним нотаріусом
Дніпродзержинського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 про
стягнення з ОСОБА_3 боргу в сумі 1765,74
грн. на користь ЗАТ КБ «Приват-Банк».

Акт було складено в присутності
боржника ОСОБА_3, понятих ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, до проведення
виконавчих дій були залучені
представника міліції - Заводського РВ,
капітан Кіт В.В., інженер УТТП Брайчук
В.К.

Також актом зафіксовано, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_9 від підпису відмовилися.

Додатково державним виконавцем
складено акт від 09.03.2004 про вчинення
перешкод з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_9 при
зверненні стягнення на майно боржника.

ОСОБА_1 10 березня 2004 року звернулася до
Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області щодо
повернення належного їй на праві
власності майна, за результатами
розгляду якого начальником ВДВС 16.03.2004
повідомлено про підстави проведення
опису та арешту майно та роз'яснено
право заявника звернутися до суду з
позовом про визнання прав на майно і
про звільнення мана з-під арешту.

Не погодившись з такими діями суб'єкта
владних повноважень ОСОБА_1 подала
скаргу до суду, що стало підставою для
винесення державним виконавцем
Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області постанови
від 01.04.2004 було зупинено виконавчого
провадження по примусовому виконанню
виконавчого напису № 399.

Надаючи оцінку описаним діям суб'єкта
владних повноважень суд апеляційної
інстанції зазначає, що відповідно до
ст. 5 Закону України «Про виконавче
провадження» в редакції, чинній на
момент їх вчинення, державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом. З цією метою
державний виконавець наділений
правами, зокрема: безперешкодно
входити до приміщень і сховищ, що
належать боржникам або зайняті ними,
проводити огляд зазначених приміщень і
сховищ, при необхідності примусово
відкривати їх в установленому порядку,
опечатувати ці приміщення і сховища;
накладати арешт на майно боржника,
опечатувати, вилучати, передавати таке
майно на зберігання та реалізовувати
його в порядку, встановленому
законодавством; залучати до проведення
виконавчих дій понятих, працівників
органів внутрішніх справ, інших осіб у
встановленому порядку, а також
експертів, спеціалістів, в тому числі
для оцінки майна; при виконанні судових
рішень безперешкодно входити на
земельні ділянки, в жилі та інші
приміщення боржників - фізичних осіб,
проводити в цих приміщеннях огляд, за
необхідності примусово відкривати їх в
установленому порядку із залученням
працівників органів внутрішніх справ,
опечатувати ці приміщення,
арештовувати, опечатувати та вилучати
належне боржникові майно, яке там
знаходиться та на яке за законом
можливо звернути стягнення.

При цьому Закон не встановлює обов'язку
для державного виконавця при вчиненні
виконавчих дій переконатися щодо
належності майна, щодо якого
складається акт опису й арешту, тому чи
іншому власнику.

Натомість статтею 59 Закону
передбачено, що особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права на
майно і про звільнення майна з-під
арешту.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено, що такий позов ОСОБА_1 до
суду не подавався, а тому у державного
виконавця були відсутні правові
підстави для повернення останній
майна, щодо якого виник спір.

З огляду на викладене колегія суддів
доходить висновку, що дії відповідача в
цій частині вчинені в межах
повноважень та у спосіб, визначені
законом.

Разом з тим суд апеляційної інстанції
встановив, що 10 червня 2004 року (вх. № 4375)
до Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області надійшла
письмова заява за підписом першого
заступника Дніпродзержинської філії
ЗАТ КБ «Приват-Банк» від 09.06.04 № 07-03/1023
про повернення без виконання
виконавчого напису № 399 від 28.01.2004 про
стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ЗАТ
КБ «Приват-Банк», оскільки боржник
відшкодував заборгованість.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про
виконавче провадження» в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, у разі прийняття судом
рішення про звільнення майна з-під
арешту або сплати боржником повної
суми боргу за виконавчим документом до
реалізації арештованого майна
боржника, майно звільняється з-під
арешту за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про
звільнення майна з-під арешту
надсилається боржнику та до органу
(установи), якому була надіслана
постанова про накладення арешту на
майно боржника на виконання.

Натомість постанова про звільнення
майна з-під арешту була винесені
державним виконавцем тільки 03 жовтня
2005 року, що суперечить вимогам закону.

Таким чином суд апеляційної інстанції
доходить висновку, що мала місце
протиправна бездіяльність з боку
відповідача, яка відраховується з
наступного дня після отримання
повідомлення про погашення боржником
суми боргу та закінчується днем, який
передує прийняттю постанови про
звільнення майна з-під арешту, тобто з
11.06.2004 по 02.10.2005.

Вирішуючи вимоги про стягнення з
відповідача матеріальної шкоди суд
апеляційної інстанції зазначає, що за
правилами ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи (ст. 69 КАС
України).

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування
(ст. 70 КАС України).

Позивачем не надано жодного належного
доказу, який підтверджує завдання їй
матеріальної шкоди внаслідок
протиправної бездіяльності
відповідача, що виключає можливість
задоволення такої вимоги.

При вирішенні позовної вимоги про
стягнення з відповідача моральної
шкоди суд виходив з роз'яснень,
викладених в Постанові Пленуму
Верховного суду України №4 від 31.03.1995
року.

Зокрема в Постанові зазначено, що
відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.137 ЦПК України у
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Суд зазначає, що позивачем не доведено
в чому саме, виходячи з норм чинного
законодавства, полягає завдана їй
моральна шкода.

Також позивач не зазначила з яких
міркувань вона виходила, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Такі обставини вказують на відсутність
підстав задоволення позову в частині
стягнення з відповідача моральної
шкоди.

Враховуючи сукупність викладених
обставин колегія суддів доходить
висновку, що судом першої інстанції при
ухваленні судового рішення порушено
норми матеріального права, що призвело
до невірного вирішення справи, а тому
вбачаються підстави для скасування
постанови та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Заводського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 02 грудня
2013 року в адміністративній справі №
208/746/13-а скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати протиправною
бездіяльність Заводського відділу
державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області з 11.06.2004 по 02.10.2005, в результаті
якої не було своєчасно винесено
постанову про звільнення з-під арешту
арештованих 09.03.2004 трьох моніторів Samtron
76 DF та системних блоків до них у
кількості трьох штук, що знаходились за
адресою: м. Дніпродзержинськ, пр.
Комсомольський, б. 13.

У задоволення позову в
іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня складання в
повному обсязі.

Повний текст постанови складений 09
квітня 2014 року.

Головуючий:
О.В. Головко

Суддя:
Н.А. Олефіренко

Суддя:
А.В. Суховаров