Справа № 2а/1770/52/11
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/40655/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Рівненської
області на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
02.03.2011 та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 16.06.2011

у справі № 2а/1770/52/11

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової
інспекції у Рівненському районі
Рівненської

області

про скасування податкових
повідомлень-рішень та податкової
вимоги

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець
ОСОБА_3 звернувся до Рівненського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Рівненському районі
Рівненської області про скасування
податкових повідомлень-рішень та
податкової вимоги.

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від
02.03.2011 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 02.03.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
який просить скасувати судові рішення,
прийняти нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами попередніх інстанцій при
вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Сторони в судове засідання не
з'явились, про дату, час і місце
судового засідання були повідомлені
належним чином. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.
222 КАС України справа розглядається в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем проведено
планову виїзну документальну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства з 01.07.2009 року по 30.09.2010
року та складено акт №749/94/1751/_1 від
13.12.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення - рішення: №/0 від
27.12.2010, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в розмірі
439190 грн.; №/0 від 27.12.2010, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість в розмірі 557878 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем ст. 13, абз. б) п. 1 п. 4 ст.14
Декрету Кабінету Міністрів України
„Про прибутковий податок з громадян"
№13-92 від 26.12.1992, пп. 7.1 ст. 7, пп. 9.12.1 п. 9.12
ст. 9 Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003;
пп. 7.4.1, пп. 74.4 та пп. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість".

Стосовно неправомірного віднесення
позивачем до складу валових витрат
суми амортизаційних відрахувань.

Заниження позивачем оподатковуваного
доходу у вказаних розмірах
спростовується матеріалами справи у
зв'язку з чим відсутні підстави для
визначення йому суми зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в розмірі
439190 грн.

Позивач здійснював облік балансової
вартості основних фондів по групам та
нараховував амортизацію, застосовуючи
відповідні норми до кожної з груп
основних фондів.

Нарахування амортизації проводилось
до напівпричепи та сідельні тягачі,
меблі (II група основних засобів) та
оргтехніку (IV група основних засобів).

Судами попередніх інстанцій
встановлено факт набуття позивачем у
власність основних засобів, зокрема
транспортних засобів на які
здійснювалось нарахування
амортизації, і факт отримання на кожен
з таких транспортних засобів
ліцензійної картки, що видавалась на
такий ліцензійний вид господарської
діяльності, як внутрішні перевезення
вантажів вантажними автомобілям,
причепами та напівпричепами,
міжнародні перевезення вантажів
вантажними автомобілями, причепами та
напівпричепами, а також факт
безпосереднього використання таких
транспортних засобів у власній
господарській діяльності позивача,
спрямованій на одержання доходу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України „Про прибутковий
податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992, з
урахуванням положень п. 9.12 ст. 9 Закону
України „Про податок з доходів
фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003,
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу.

До складу витрат можливим є включення
амортизаційних відрахувань,
нарахованих шляхом застосування норм
амортизації до балансової вартості
груп основних фондів у випадку ведення
бухгалтерського обліку балансової
вартості груп основних фондів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем
нараховувалась амортизація по
основним фондам згідно належного йому
на праві власності майна, яке
використовувалось ним у господарській
діяльності з метою одержання доходу.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
та апеляційної інстанції стосовно
того, що валові витрати позивача мають
реальний характер та повинні
враховуватися в тому ж податковому
звітному періоді, що і доходи, з
отриманням яких ці витрати
безпосередньо пов'язані.

Таким чином, позивачем були правомірно
включені до валових витрат нараховані
амортизаційні відрахування за III- IV
квартал 2009 року в сумі 1291907 грн., за І-III
квартал 2010 року в сумі 1644614 грн.

Стосовно порушення позивачем
формування податкового кредиту за
липень 2010 року по контрагенту ТОВ
„Автомобільне підприємство С.Т.Р.
Україна" в сумі 177523 грн., оскільки
реєстрація транспортних засобів
здійснена на позивача, як на фізичну
особу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач здійснює
підприємницьку діяльність щодо
надання послуг з перевезення вантажів
вантажними автомобілями, причепами та
напівпричепами.

На придбані у ТОВ „Автомобільне
підприємство С.Т.Р. Україна"
транспортні засоби позивачем отримано
ліцензійні картки для використання
автомобілів в господарській
діяльності.

Сума податку на додану вартість 177523,33
грн. підтверджена податковими
накладними, які оформлені у повній
відповідності до Порядку заповнення
податкової накладної та виписані
особою, яка зареєстрована як платник
податку в податковому органі і якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Придбані транспортні засоби, в ціні
яких сплачено податок на додану
вартість, використовуються позивачем в
господарській діяльності.

Стосовно включення до складу
податкового кредиту за вересень 2010
року суму податку на додану вартість в
розмірі 222534 грн.

Позивач самостійно виправив допущену
помилку шляхом коригування
податкового кредиту в рядку 16.1 зі
значком "-" в декларації за жовтень 2010
року, розшифрувавши таке коригування в
додатку №1 до податкової декларації,
заповнивши рядок 28 вказаної декларації
і визначивши собі самостійно штрафну
санкцію у розмірі 5% від суми помилки
222534 грн., на рівні 11127 грн., та сплативши
до бюджету вказаний штраф разом з
поточним податковим зобов'язанням за
жовтень платіжним дорученням №4687 від
30.11.2010.

Відповідно до пп. "б" п. 17.2 ст. 17 Закону
України „Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", платник податків, який до
початку його перевірки контролюючим
органом самостійно виявляє факт
заниження податкового зобов'язання
минулих податкових періодів,
зобов'язаний відобразити суму такої
недоплати у складі декларації з цього
податку, що подається за наступний
податковий період, збільшену на суму
штрафу у розмірі п'яти відсотків від
такої суми, з відповідним збільшенням
загальної суми податкового
зобов'язання з цього податку.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
та апеляційної інстанції стосовно
того, що відповідачем неправомірно не
враховано самостійно виявленої та
виправленої позивачем помилки у
декларації з податку на додану
вартість за жовтень 2010 року.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Рівненської
області на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
02.03.2011 та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 16.06.2011 у справі № 2а/1770/52/11 залишити
без задоволення, а судові рішення без
змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Рівненському районі
Рівненської області залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 02.03.2011 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2а/1770/52/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко