Справа № 206/141/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/26572/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.

Винокурова К.С.

Кочана В.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Самарському районі м.Дніпропетровська
на постанову Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2013
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду
України в Самарському районі
м.Дніпропетровська про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

В січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в Самарському
районі м.Дніпропетровська, в якому
просив визнати протиправною
бездіяльність відповідача та
зобов'язати його призначити та
виплачувати на визначений позивачем
розрахунковий рахунок пенсію за віком
на пільгових умовах та інші пенсійні
надбавки на підставах, встановлених
пенсійним законодавством, як
непрацюючому громадянину, починаючи з
дати звернення - 29.12.2012р. з урахуванням
індексу інфляції.

Постановою Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 20 лютого 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 23 квітня 2013
року, позов задоволено частково:
визнано протиправною відмову
відповідача в призначенні позивачу
пенсії за віком на пільгових умовах;
зобов'язано відповідача призначити та
виплачувати відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
позивачу пенсію за віком на пільгових
умовах з 29 грудня 2012 року довічно
шляхом перерахування сум пенсії на
визначений позивачем банківський
рахунок; в задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є
громадянином України, що
підтверджується його паспортом
громадянина України для виїзду за
кордон, дійсним до 07 червня 2020 року.

Згідно з довідкою КВ ЖРЕП Самарського
району м. Дніпропетровська №3262 від 20
грудня 2012 року позивач проживав у
АДРЕСА_1 з 08.12.1980р. по 25.05.2000р.

В подальшому ж позивач виїхав до
Ізраїлю, що підтверджується
відповідним свідоцтвом, виданим аташе
з консульських питань Посольства
України в державі Ізраїль.

При цьому, відповідно до відомостей
трудової книжки загальний трудовий
стаж позивача складає 35 років, а стаж
роботи на посадах, що дають право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах, відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження списків виробництв,
робіт, професій, посад і показників,
зайнятість в яких дає право на пенсію
за віком на пільгових умовах» від 16
січня 2003 року №36, складає: за Списком №1
- 10 років 08 місяць 15 днів й за Списком №2
- 03 роки 00 місяців 22 дні.

29.12.2012р. через уповноваженого
представника позивач звернувся до
Управління Пенсійного фонду України в
Самарському районі м.Дніпропетровська
із заявою про призначення пенсії за
віком на пільгових умовах, до якої
додав нотаріально завірену копію
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон, довідку ВГІРФО, копію
довідки про місце проживання на
території України до виїзду на
постійне місце проживання за кордон,
нотаріально завірену копію трудової
книжки, свідоцтво Посольства України в
Ізраїлі, довідку про присвоєння
ідентифікаційного номеру, копію
свідоцтва про народження, довідку про
заробітну плату, заяву банка Форум з
реквізитами розрахункового рахунку,
довіреність на представника.

Проте, листом №И-161/06-23 від 29.12.2012р.
Управління Пенсійного фонду України в
Самарському районі м.Дніпропетровська
повідомило представника позивача про
те, що пенсійне забезпечення громадян
України, які мешкають за її межами
здійснюється згідно Договорів (Угод) з
іншими державами й у випадках, коли
Договорами (Угодами) між Україною та
іншими державами передбачені інші
правила, ніж ті, що передбачені Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», то
застосовуються правила, встановлені
Договорами (Угодами), а оскільки
Договори (Угоди) між Україною та
державою Ізраїль не укладалися, то
право на призначення пенсії на
території України позивач матиме при
виконанні умов Постанови Пенсійного
фонду України «Про затвердження
порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позов, суди виходили з
того, що кожен громадянин України має
право на вибір місця свого проживання
зі збереженням всіх конституційних
прав, а тому відповідач, відмовляючи у
призначенні пенсії з підстав
непроживання позивача на території
України, діяв не на підставі та не у
спосіб, що передбачені пенсійним
законодавством.

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України,
здійснивши касаційний перегляд справи,
вважає за необхідне вказати таке.

Статтею 25 Конституції України
передбачено, що громадянин України не
може бути позбавлений громадянства і
права змінити громадянство; громадянин
України не може бути вигнаний за межі
України або виданий іншій
державі;Україна гарантує піклування та
захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами; статтею ж 46
Конституції України встановлено, що
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом, й це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними; пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» право на отримання пенсій
та соціальних послуг із солідарної
системи мають, зокрема, громадяни
України, які застраховані згідно із цим
Законом та досягли встановленого цим
Законом пенсійного віку чи визнані
інвалідами в установленому
законодавством порядку і мають
необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж, а в разі смерті цих осіб - члени
їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього
Закону, та інші особи, передбачені цим
Законом.

Як встановлено судами та не
заперечується сторонами, позивач до
теперішнього часу є громадянином
України, а відтак є застрахованою
особою в системі загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування та
має право на отримання пенсій та
соціальних послуг із солідарної
системи.

Відповідно до п.1 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
Постановою правління Пенсійного фонду
України 25.11.2005р. №22-1, заява про
призначення пенсії непрацюючим
громадянам і членам їх сімей подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, безпосередньо до органу,
що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Як вже зазначалося, позивач проживав у
м.Дніпропетровську й заяву про
призначення пенсії ним було подано
через уповноваженого представника,
який діє на підставі виданої
довіреності, посвідченої нотаріально,
безпосередньо до органу, що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації) заявника - Управління
Пенсійного фонду України в Самарському
районі м.Дніпропетровська з наданням
необхідних документів, що передбачені
п.7 Порядку, а відтак позивачем було
дотримано порядок подання заяви про
призначення пенсії.

Згідно з п.«а» ст.13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» на пільгових
умовах мають право на пенсію за віком,
незалежно від місця останньої роботи
працівники, зайняті повний робочий
день на підземних роботах, на роботах з
особливо шкідливими і особливо важкими
умовами праці, - за Списком №1
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджуваним Кабінетом
Міністрів України, і за результатами
атестації робочих місць, зокрема,
чоловіки - після досягнення 50 років і
при стажі роботи не менше 20 років, з них
не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше
половини стажу роботи з особливо
шкідливими і особливо важкими умовами
праці, пенсії на пільгових умовах
призначаються із зменшенням віку,
передбаченого статтею 12 цього Закону,
на 1 рік за кожний повний рік такої
роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці -
жінкам.

Відповідно ж до ст.62 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» основним
документом, що підтверджує стаж роботи
є трудова книжка.

Отже, для призначення пенсії за віком
на пільгових умовах за Списком №1
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджуваним Кабінетом
Міністрів України, позивачу необхідно
мати, зокрема, 10 років стажу роботи на
зазначених роботах, а, як вже
вказувалось й встановлено судами
попередніх інстанцій, загальний
трудовий стаж позивача складає 35 років,
з яких 10 років 08 місяць 15 днів - робота
за Списком №1 та 03 роки 00 місяців 22 дні -
за Списком №2, тобто, досягнувши
встановленого Законом пенсійного віку,
позивач, маючи необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, набув права й на
призначення йому пенсії на пільгових
умовах.

Разом з тим, судами підставно взято до
уваги й те, що відповідно до статті 62
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» порядок підтвердження
наявного трудового стажу при
відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження
наявного трудового стажу для
призначення пенсій за відсутності
трудової книжки або відповідних
записів у ній, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 серпня 1993 року №637 зазначено, що
основним документом, що підтверджує
стаж роботи, є трудова книжка. За
відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній трудовий
стаж встановлюється на підставі інших
документів, виданих за місцем роботи,
служби, навчання, а також архівними
установами. У разі коли документи про
трудовий стаж не збереглися,
підтвердження трудового стажу
здійснюється органами Пенсійного
фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку за
відсутності трудової книжки, а також у
тих випадках, коли в трудовій книжці
відсутні необхідні записи або
містяться неправильні чи неточні
записи про періоди роботи, для
підтвердження наявного трудового
стажу приймаються довідки, виписки із
наказів, особові рахунки і відомості на
видачу заробітної плати, посвідчення,
характеристики, письмові трудові
договори і угоди з відмітками про їх
виконання та інші документи, які
містять відомості про періоди роботи.

При цьому, пільговий характер умов
праці позивача підтверджено, зокрема,
довідками №89 від 01.02.2013р., в якій
зазначено, що позивач працював повний
робочий день на Дніпропетровському
електроремонтному підприємстві
Ремонтно-механічна база і за період з
05.07.1988 року по 20.11.1988 року виконував
роботу формувальника ливарної
дільниці за професією формувальник, що
передбачена Списком №2; за період з
21.11.1988 року по 10.01.1991 року виконував
роботу вибивальника відливок ливарної
дільниці за професією вибивальник
відливок, що передбачена Списком №1; за
період з 14.05.1992 року по 24.08.1993 року
виконував роботу котельника
котельно-зварювальної дільниці за
професією котельник, що передбачена
Списком №2; за період з 25.08.1993 року по
10.03.1994 року виконував роботу
вибивальника відливок ливарного цеху
за професією вибивальник відливок, що
передбачена Списком №1; за період з
11.03.1994 року по 10.02.1995 року виконував
роботу вибивальника відливок
ливарного цеху за професією
вибивальник відливок, що передбачена
Списком №1 та №12/1160 від 05 січня 2013 року,
відповідно до якої позивач працював
повний робочий день в TOB
Дніпропетровський дослідний завод
«Енергоавтоматика» в період з 01.09.1998
року по 08.02.2000 року та виконував роботи
по контролю і налагодження
(настроювання) у виробництві свинцевих
акумуляторів за професією
складальника свинцевих акумуляторів і
батарей, що передбачена Списком №1.

За наведеного, судова колегія Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про порушення
відповідачем права позивача на
отримання пенсії за віком на пільгових
умовах та, як наслідок, про наявність
підстав для часткового задоволення
позову.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування ухвалених
судами попередніх інстанцій судових
рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Самарському
районі м.Дніпропетровська залишити без
задоволення, а постанову Самарського
районного суду м.Дніпропетровська від
20 лютого 2013 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 23 квітня 2013
року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.