Справа № 822/121/14
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/121/14
Головуючий у 1-й інстанції: Михайлов О.О.
Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Красилівської
районної державної адміністрації
Хмельницької області про визнання
бездіяльності неправомірною , -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
адміністративним позовом до
Красилівської районної державної
адміністрації Хмельницької області
про визнання неправомірною
бездіяльність відповідача щодо не
визначення розміру збитків,
спричинених невиплатою орендної плати
землевласникові - позивачу та
зобов'язання відповідача визначити
розмір збитків, спричинених невиплатою
орендної плати позивачу.

10 лютого 2014 року Хмельницький окружний
адміністративний суд прийняв
постанову про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Непогоджуючись із вказаним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, у якій просить скасувати
вказану постанову та прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги.

Сторони в судове засідання не
з`явилися. Про дату, час і місце
судового засідання повідомлені
завчасно і належним чином, а відтак
судом апеляційної інстанції у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України розглянуто справу в порядку
письмового провадження.

Заслухавши, суддю-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу
України (ЗК України) держава забезпечує
громадянам та юридичним особам рівні
умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно із ст. 156 ЗК України власникам
землі та землекористувачам
відшкодовуються збитки, заподіяні
зокрема внаслідок неодержання доходів
за час тимчасового невикористання
земельної ділянки.

При цьому, ч. 1 ст. 157 ЗК України
передбачено, що відшкодування збитків
власникам землі та землекористувачам
здійснюють органи виконавчої влади,
органи місцевого самоврядування,
громадяни та юридичні особи, які
використовують земельні ділянки, а
також органи виконавчої влади, органи
місцевого самоврядування, громадяни та
юридичні особи, діяльність яких
обмежує права власників і
землекористувачів або погіршує якість
земель, розташованих у зоні їх впливу, в
тому числі внаслідок хімічного і
радіоактивного забруднення території,
засмічення промисловими, побутовими та
іншими відходами і стічними водами.

Також, ст. 28 Закону України «Про оренду
землі» від 08 липня 2010 року №2469-VI
визначено, що орендар має право на
відшкодування збитків, яких він зазнав
унаслідок невиконання орендодавцем
умов, визначених договором оренди
землі. Розмір фактичних витрат
орендаря визначається на підставі
документально підтверджених даних.

Крім того, згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 19 квітня 1993 року
№284 затверджено Порядок визначення та
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам (Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку розміри
збитків визначаються комісіями,
створеними Київською та
Севастопольською міськими, районними
державними адміністраціями,
виконавчими комітетами міських (міст
обласного значення) рад. До складу
комісій включаються представники
Київської, Севастопольської міських,
районних державних адміністрацій,
виконавчих комітетів міських (міст
обласного значення) рад (голови
комісій), власники землі або
землекористувачі (орендарі), яким
заподіяні збитки, представники
підприємств, установ, організацій та
громадяни, які будуть їх
відшкодовувати, представники
державних органів земельних ресурсів і
фінансових органів, органів у справах
містобудування і архітектури та
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських (міст районного
значення) рад, на території яких
знаходяться земельні ділянки.

Результати роботи комісій
оформляються відповідними актами, що
затверджуються органами, які створили
ці комісії.

Із матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_2 звертався до відповідача із
письмовою заявою щодо визначення
розміру збитків спричинених
невиплатою орендної плати за
користування належними йому на праві
власності земельними ділянками
кадастровий номер :02:001:0020 площею
2,0005 га. та кадастровий номер
:02:004:0028 площею 0,3586 га., що
розташовані на території
Кульчинківської сільської ради, які
самовільно використовуються ТОВ
"Житниця Поділля", а раніше ТОВ
"Подільський Край".

На вказаний вище лист відповідачем
було надано відповідь про те, що
вирішення питання про визначення
розміру збитків не відноситься до його
компетенції, а відповідно до положення
"Про державну інспекцію сільського
господарства України" належить до
компетенції територіальних
підрозділів Держсільгоспінспекції.

При цьому, в матеріалах справи наявний
лист відділу Держземагенства у
Красилівському районі Хмельницької
області №04-04-02/2626 від 01 листопада 2013
року в якій зазначено про те, що для
обрахування розмірів збитків
спричинених невиплатою орендної плати
ОСОБА_2 необхідно надати витяги з
нормативної грошової оцінки земельних
ділянок та документи, що засвідчують
факт використання земельних ділянок
ОСОБА_2 іншими особами без
правовстановлюючих документів.

Проте, дані документи позивачем надані
не були не лише до відділу
Держземагенства у Красилівському
районі Хмельницької області, а й до
суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
звертає увагу апелянта на те, що
відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 8 ст. 3 КАС України позивач -
особа, на захист прав, свобод та
інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст.6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Тобто, з аналізу наведених вище норм
вбачається, що принцип
адміністративного судочинства полягає
у захисті порушеного права, свободи або
інтересу від порушення, що вже
відбулося, тобто в наявності
матеріально-правового інтересу
позивача щодо оскаржуваного рішення,
дій або бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

Справа в адміністративному суді може
бути порушена за наявності між
сторонами публічно-правового спору,
оскільки в розумінні статті 3 КАС
справа адміністративної юрисдикції це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Так, до адміністративних судів можуть
бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод (стаття 2,
пункт 1 частини 1 статті 17 КАС).

Із наведених норм права випливає, що
позивач на власний розсуд визначає чи
порушені його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що право на
звернення до адміністративного суду з
позовом не завжди співпадає з правом на
судовий захист, яке закріплено у ст.6
КАС України. Саме по собі звернення до
адміністративного суду за захистом ще
не означає, що суд зобов'язаний надати
такий захист. Адже для того, щоб було
надано судовий захист суд повинен
встановити, що особа дійсно має право,
свободу та інтерес, про захист яких
вона просить і це право, свобода чи
інтерес порушені відповідачем у
публічно-правових відносинах.

Також, згідно ч.2 ст.21 КАС України,
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що позивачем
не наведено обставин у порушення
відповідачем його прав, свобод та
інтересів.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу апелянта на
те, що він може самостійно обрахувати
розмір шкоди і звернутись про її
стягнення в порядку цивільного
судочинства.

Також, колегія суддів вважає
безпідставним посилання апелянта на
те, що судом першої інстанції
безпідставно не визнано бездіяльність
відповідача щодо не надання відповіді
на звернення позивача, оскільки такі
твердження не відповідають дійсності,
адже в матеріалах справи наявна
відповідь відповідача.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційних скарг не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, та повністю
спростовуються встановленими у справі
обставинами.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи
до уваги, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваної постанови
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, надав
їм належну оцінку, та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, висновки суду
відповідають обставинам справи, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2014
року, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Головуючий
Матохнюк Д.Б.

Судді
Гонтарук В. М.

Біла Л.М.