Справа № 803/158/13-а
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 р.
Справа № 876/2317/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним
позовом до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про скасування
наказу № 64 від 09.09.2013 року про відмову в
оформленні документів про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що 09.09.2013 року
Управління Державної міграційної
служби у Волинській області відмовило
йому в оформленні документів про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту. Позивач
вважає, що дане рішення є
необґрунтованим, незаконним та таким,
що підлягає скасуванню, оскільки
прийняте без врахування та без
дослідження всіх обставин, які мають
юридичне значення і стосуються справи.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2014
року позовні вимоги громадянина
Палестини ОСОБА_2 визнано протиправним
та скасовано наказ Управління ДМС
України у Волинській області №64 від
09.09.2013 року «Про відмову в оформленні
документів для вирішення питання у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язано Управління ДМС України у
Волинській області прийняти рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, його оскаржив начальник
управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
покликаючись на те, що спір по суті
вирішено з порушенням норм
матеріального права у з'язку із чим
оскаржувана постанова Волинського
окружного адміністративного суду
підлягає скасуванню судом апеляційної
інстанції, а у справі має бути ухвалено
нове законне та обґрунтоване рішення.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до переконання, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи
ОСОБА_2 є громадянином Палестини,
працював у силах безпеки Палестинської
адміністрації в м. Рамаллі з вересня 2001
року. Після того, як влада над цим
регіоном перейшла до політичного руху
ХАМАС за підозрою у співпраці з
опозиційною політичною партією ФАТХ,
побоюючись ув'язнення і застосування
катувань він покинув країну. Позивач
вказує на те, що він може стати жертвою
переслідувань у країні походження за
свої політичні погляди, а також зазнати
там тортур, нелюдського чи
принижуючого гідність поводження з
боку бойовиків терористичного
угрупування ХАМАС або бути вбитим ними,
залишив Палестину та прибув до України,
де звернувся до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, де йому
відмовили, а тому просить суд скасувати
рішення відповідача про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 19.08.2013 року
подав до відповідача заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у якій
просив притулок в Україні з підстав
переслідування з боку уряду ХАМАС,
представники якого будуть його
катувати чи засудять до смертної кари.
Наказом управління Державної
міграційної служби у Волинській
області від 09.09.2013 року № 64 позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до ст. 8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів особової
справи № 2013 LT 0015, 19.08.2013 року ОСОБА_2
законним шляхом потрапив в Україну.

24.04.2013 року він покинув країну
постійного проживання та виїхав до
Єгипту, де перебував до 16.05.2013 року,
звідки через Йорданію транзитом
позивач прибув літаком в Україну до
аеропорту «Бориспіль». Перебуваючи в
Києві чотири дні, придбав квиток на
потяг Київ-Варшава, при цьому
використовуючи паспорт громадянина
Греції, який оформив незаконним шляхом
в Єгипті.

20.05.2013 року намагався незаконно
перетнути державний кордон України в
пункті пропуску через державний кордон
України для залізничного сполучення
«Ягодин-залізнична станція» на потязі
№ 67 сполученням «Київ - Варшава» з
використанням підробленого паспорта
громадянина Греції. Матеріали були
передані у Волинський ЛВ ЛУ на
Львівській залізниці УМВС України для
прийняття рішення щодо відкриття
кримінального провадження, однак,
17.07.2013 року кримінальне провадження
було закрито за відсутністю складу
злочину. 18.08.2013 року позивач був
повторно затриманий прикордонним
нарядом на ділянці відділу
прикордонної служби «Рівне» в 15 м. від
державного кордону України за спробу
незаконного перетинання державного
кордону України поза пунктом пропуску,
з України в Республіку Польща.

Судом першої інстанції встановлено, що
18.08.2013 року ОСОБА_2 звернувся до
управління Державної міграційної
служби України у Волинській області із
заявою-анкетою про визнання його
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671 біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського,
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
визначені статтею 6 Закону № 3671,
зокрема, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону
№ 3671 оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№3671 рішення про оформлення або відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

У висновку щодо прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 06.09.2013 року
зазначено, що ОСОБА_2 ніколи не
перебував членом жодної політичної,
військової чи громадської організації,
до інцидентів із застосуваннями
фізичного насильства, які б були
пов'язані з його расовою, національною,
релігійною належністю, політичними
поглядами причетним не був, а тому під
конвенційні ознаки біженця не
підпадає. Крім того, ОСОБА_2 не надано
жодних аргументованих або
обґрунтованих пояснень, конкретних
фактів щодо побоювань стати жертвою
переслідувань. Аналіз матеріалів
засвідчив, що заявник з метою набуття
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту надав
свідчення, що не можуть бути підставою
для подальшого розгляду його заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону
№ 3671 рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

З наведеного вбачається, що рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту приймається лише з
двох підстав: заява є очевидно
необґрунтованою або заява носить
характер зловживання.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Разом з тим, як зазначає Пленум Вищого
адміністративного суду України у своїй
постанові від 26.06.2011 року № 3 (із змінами
та доповненнями), згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття «біженець»
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності, або якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:а)
расової належності;б) релігії;в)
національності (громадянства);г)
належності до певної соціальної
групи;д) політичних поглядів; 4)
неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Не має значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених
справ слід ураховувати, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо). Об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A»
статті 1 Конвенції про статус біженців
1951 року не зазначає, що такі дії повинні
бути здійсненими державною владою.
Тобто таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися, як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
громадянин Палестини ОСОБА_2, працював
у силах безпеки Палестинської
адміністрації в м. Рамаллі з вересня 2001
року. Після того як влада над цим
регіоном перейшла до політичного руху
ХАМАС, його почали розшукувати
представники силових органів за
підозрою у співпраці з опозиційною
політичною партією ФАТХ, побоюючись
ув'язнення і застосування катувань він
покинув країну. На думку суду,
зазначеним обставинам при прийняті
оспорюваного рішення, відповідачем
оцінку не дано та не вжито заходів щодо
перевірки тверджень позивача про
можливість зазнати переслідувань чи
жорстокого поводження з боку силових
органів Хамасу, на що звертає увагу і
Керівництво УВКБ ООН.

Також з протоколу співбесіди від 20.08.2013
року вбачається, що відповідачем не
було з'ясовано характер участі
заявника в опозиційній політичній
партії ФАТХ. У протоколі співбесіди
зазначено про те, що заявник у разі
відмови йому у наданні притулку бажає
повернутися в країну походження лише в
тому разі, якщо зміниться влада.

При цьому, суд також зазначає, що
вчинені позивачем дві спроби
незаконного перетину Державного
кордону України можуть бути взяті до
уваги виключно при розгляді питання
щодо надання останньому статусу
біженця, в той час як вже зазначалось
судом вище, рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту приймається лише з двох
підстав: заява є очевидно
необґрунтованою або заява носить
характер зловживання і жодної з цих
підстав судом встановлено не було.

Позивач зареєстрований БАПОР
(Близькосхідній агенції ООН по
допомозі палестинським біженцям) та є
палестинським біженцем з моменту
народження, що підтверджується
довідкою БАПОР від 01.04.2010 року (а.с. 68).
Слід зазначити, що БАПОР поширює свою
дію лише на певні території Ближнього
Сходу і надає свою допомогу та захист
виключно в межах цього району, а тому
біженці з Палестини, що знаходяться
поза межами даного району, не
користуються правом на отримання
зазначеної допомоги і можуть
розглядатись в якості осіб, що
відповідають вимогам щодо визначення
статусу біженця за критеріями
Конвенції 1951 року. Тобто фактично,
ОСОБА_2 підпадає під дію параграфу 2
статті 1D Конвенції.

Проаналізувавши зібрані та досліджені
докази по справі, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що існують
обставини, яким не було надано оцінку,
відповідачем не в повній мірі було
досліджено можливість переслідування
позивача зі сторони Палестинської
адміністрації, не в повній мірі
використано актуальну інформацію щодо
країни походження позивача, зокрема
доповідь міжнародної організації «Amnesty
International» по Палестинській автономії за
2013 рік, а тому безпідставно відмовлено
ОСОБА_2 в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту. Відповідач не
довів правомірності прийнятого наказу
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а тому
оскаржуване рішення слід скасувати як
протиправне. Також з метою
гарантування дотримання і захисту
прав, свобод, інтересів позивача від
порушень з боку суб'єкта владних
повноважень відповідно до ст. 11 КАС
України, суд правильно вийшов за межі
позовних вимог та прийняв рішення про
зобов'язання управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області прийняти рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання ОСОБА_2
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
дотримання норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
рішення суду першої інстанції, а тому
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ч. 3 160, ст. ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області - залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2014
року у справі №803/2158/13-а за позовом
ОСОБА_2 до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про скасування
наказу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

Т.І. Шинкар

Повний текст ухвали виготовлено 10.04.2014
року