Справа № 803/468/14
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2014-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2014 рокуСправа № 803/468/14

Волинський окружний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Волдінера Ф.А.,

суддів: Александрової М.А., Валюха В.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання дій
неправомірними, скасування рішень та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним
позовом до Державної міграційної
служби України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання
неправомірним та скасування наказу
Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
про відхилення скарги на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та зобов'язання Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області прийняти рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
11.09.2013 року Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області повідомило позивача про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Вважає, що дане
рішення є необґрунтованим, незаконним
та таким, що суперечить Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
оскільки він являється громадянином
Ірану. Основною причиною звернення за
захистом - це побоювання зазнати
переслідування за ознаками релігійних
переконань. Тому, побоюючись стати
жертвою переслідувань в жовтні 2010 року
він покинув країну. Враховуючи вище
викладене, просить суд скасувати
рішення відповідача про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати відповідача
прийняти рішення про оформлення
документів про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В судове засідання, призначене на 04
квітня 2014 року, особи, які беруть участь
у справі, не прибули, хоча належним
чином були повідомлені про дату, час та
місце судового розгляду, що
підтверджується поштовими
повідомленнями, які повернулись на
адресу Волинського окружного
адміністративного суду, проте від
уповноважених представників позивача
та відповідачів до суду надійшли
письмові заяви про розгляд справи за
відсутності позивача та його
представника та представника
відповідачів.

Відповідно до частини 4 статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України особа, яка бере участь у справі,
має право заявити клопотання про
розгляд справи за її відсутності. Якщо
таке клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами. Як передбачено
частиною 1 статті 41 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Таким чином, оскільки в судове
засідання особи, які беруть участь у
справі, не прибули, при цьому, від них
надійшли клопотання про розгляд справи
за їх відсутності, а дану справу
можливо розглянути і вирішити на
основі наявних матеріалів, тому суд
приходить до висновку, що судовий
розгляд справи необхідно здійснювати в
порядку письмового провадження, без
фіксування адміністративного процесу
технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов
висновку, що заявлені позовні вимоги не
підлягають до задоволення з наступних
підстав.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671 біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця не надається, визначені
статтею 6 Закону № 3671, зокрема, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктом 1 частини першої
статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом встановлено, що відповідно до
матеріалів особової справи ОСОБА_1 є
громадянин Ірану, ІНФОРМАЦІЯ_1, іранець
за національністю, за віросповіданням
християнин (раніше мусульманин), рідна
мова персицька, проживав в АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів особової
справи, ОСОБА_1 27.05.2013 року був
затриманий прикордонним нарядом
Чопського прикордонного загону за
спробу незаконного, поза пунктами
пропуску, перетину державного кордону
з України в Словаччину та на момент
затримання документів, що посвідчують
особу не мав. В подальшому за
рекомендацією осіб, які за грошову
винагороду надають послуги з
незаконного переміщення до країн
Західної Європи, найняв таксі в сторону
міста Ужгород з метою потрапити до
країн Західної Європи.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 05.06.2013 року в
адміністративній справі № 309/9184/13-а за
позовом Чопського прикордонного
загону Західного регіонального
управління Державної прикордонної
служби України до ОСОБА_1 про примусове
видворення адміністративний позов
задоволено. Зобов'язано примусово
видворити громадянина Ірану ОСОБА_1 за
межі території України.

19.07.2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту до
Управління Державної міграційної
служби у Волинській області, в якій
зазначив, що до нього ввірвались люди
із Стражів Ісламської революції і
хотіли арештувати його за те, що він
змінив віру.

27.08.2013 року Управлінням Державної
міграційної служби у Волинській
області видано позивачу довідку про
звернення за захистом в Україні із
терміном дії до 16.09.2013 року.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№ 3671 рішення про оформлення або
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом керівника органу
міграційної служби.

Управлінням Державної міграційної
служби у Волинській області було
винесено висновок працівника щодо
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в якому зазначено, що:

- ОСОБА_1, перебуваючи в Україні з 2010
року, з заявою про надання статусу
біженця не звертався, а зробив це лише
після затримання та поміщення його до
Пункту тимчасового перебування у селі
Журавичі Ківерцівського району за
спробу незаконного перетину кордону з
України в Словаччину;

- ніколи не перебував ні в яких
організаціях (політичних, громадських,
військових), до інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були б пов'язані з його расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами причетним не
був, а тому під конвенційні ознаки
біженця не підпадає;

- сам факт переходу до іншої релігії не
несе тяжких наслідків, що
дорівнюватимуть переслідуванню за
релігійною ознакою;

- позивач не представив доказів про
сповідування християнства чи прийнятя
християнської віри.

Наказом № 86 від 10.09.2013 року Управлінням
Державної міграційної служби у
Волинській області ОСОБА_1 було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та 11.09.2013 року
винесено письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону
№ 3671 особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до відповідного
органу міграційної служби із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Також суд звертає увагу на те, що
позивач жодних доказів
цілеспрямованого нападу на нього та
щодо його переслідування за
релігійними ознаками в країні
походження не надав.

Разом з тим, спроба незаконного
перетину державного кордону України
свідчить про те, що він мав намір
потрапити в країни Західної Європи з
метою пошуків кращого життя, що не
заперечується і самим позивачем, а не з
підстав, визначених Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону
№ 3671 рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також, якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Отже, відповідач приймаючи рішення про
відмову позивачу в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Окрім того, частиною 5 статті 124
Конституції України встановлено, що
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 05.06.2013 року було зобов'язано
примусово видворити громадянина Ірану
ОСОБА_1 за межі території України.
Відповідач та його представник рішення
не оскаржили у встановленому законом
порядку, а відтак воно набрало законної
сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позивачем не доведено та не надано
належних та допустимих доказів щодо
його переслідування в країні
походження, рішення про його
видворення набрало законної сили, а
тому в задоволенні позовних вимог слід
відмовити повністю.

Керуючись частиною 5 статті 124
Конституції України, статтями 11, 17, 158, 160
частиною 3 статті 162, статтями 163, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
Управління Державної міграційної
служби у Волинській області про
скасування рішень та зобов'язання
вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий суддя
Ф.А. Волдінер

Суддя
М.А. Александрова

Суддя
В.М. Валюх