Справа № 2а-1099/12/0970
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2014 р.
№
9104/106350/12 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 8 травня 2012
року у справі за адміністративним
позовом Івано-Франківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

встановив:

19.04.2012 Івано-Франківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося в суд із
адміністративним позовом до ФО-П
ОСОБА_1, в якому просив стягнути з
відповідача
адміністративно-господарські санкції
в сумі 5800 грн та пеню 3,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідно до вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів», відповідач у
2011 році зобов'язаний був
працевлаштувати 1 інваліда, однак цього
не зробив, а тому ним не виконано
встановлений норматив робочих місць
для інвалідів, у зв'язку з чим він був
зобов'язаний до 15 квітня наступного за
звітним роком сплатити
адміністративно-господарські санкції
в розмірі половини середньої річної
заробітної плати, а саме - 5800 грн. Однак,
ним вказану суму
адміністративно-господарських санкції
в добровільному порядку не сплачено, а
тому такі підлягають стягненню з
нарахуванням пені в сумі 3,48 грн.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
08.05.2012 позов задоволено.

Із постановою суду першої інстанції не
погодився відповідач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
ухвалена з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а тому просить її скасувати, а
провадження у справі закрити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що цю справу
належить розглядати у порядку
господарського, а не адміністративного
судочинства, тому суд першої інстанції
повинен був закрити провадження у
справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС
України.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не прибули, хоча були
належним чином повідомлені про його
дату, час та місце, що підтверджується
наявними у матеріалах справи
повідомленнями про вручення повісток,
а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС
України їх неприбуття не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про можливість
розгляду справи в порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Суд першої інстанції позов задовольнив
виходячи з того, що відповідач у 2011 році
не виконав покладений на нього
обов'язок щодо створення робочого
місця для 1 інваліда та
працевлаштування такого, а тому у
відповідності до ст.ст. 19, 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» зобов'язаний
був сплатити до 15.04.2012 року
адміністративно-господарські санкції
в розмірі половини середньої річної
заробітної плати, що становить 5800 грн.
Однак, СПД ОСОБА_1 вказані санкції не
сплатив, тому такі підлягають
стягненню з нарахуванням пені в сумі 3,48
грн.

Суд апеляційної інстанції
переглядаючи рішення суду першої
інстанції, вважає за необхідне
зазначити наступне.

Порядок, підстави та умови участі
суб'єктів господарювання в реалізації
державних гарантій для забезпечення
інвалідів рівними правами з іншими
громадянами регулюється Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII (в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон N 875-XII).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону N 875-XII,
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частиною 1 ст. 19 Закону N 875-XII, для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Статтею 20 Закону України «Про
зайнятість населення» від 1 березня 1991
року N 803-XII (чинного на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день
(тиждень), якщо це не передбачено
трудовим договором, або не працюють у
зв'язку з простоєм виробництва з не
залежних від них причин, і в
десятиденний строк - про всіх прийнятих
працівників у порядку, встановленому
законодавством. Несвоєчасна
реєстрація або відмова від неї,
порушення порядку подання
адміністративних даних тягне за собою
відповідальність, передбачену законом.

Згідно приписів частини 1 статті 20
Закону N 875-XII підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Частиною 2 цієї статті визначено, що
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

З огляду на приписи статті 238
Господарського кодексу України, до
суб'єктів господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, та за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення прав ведення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

З наведених вище нормативно-правових
приписів вбачається обов'язок
підприємства створити робочі місця для
інвалідів відповідно до визначеного
Законом нормативу та щомісячного
інформувати органи працевлаштування
про кількість вакантних робочих місць
в тому числі для інвалідів, а тому у
разі невиконання чи неналежного
виконання цих обов'язків, підприємство
зобов'язане сплатити
адміністративно-господарські санкції.

Форма звітності про наявність вільних
вакантних місць затверджена Наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005 № 420, який
втратив чинність на підставі Наказу
Міністерства соціальної політики N 316
від 31.05.2013. Згідно вказаного Наказу
роботодавці повідомляють органи
державної служби зайнятості про
наявність вільних вакантних місць, у
тому числі для осіб з обмеженими
фізичними можливостями, шляхом подання
щомісячних Звітів форми 3-ПН.

Однак, СПД ОСОБА_1 не надано суду
доказів виконання ним обов'язку
щомісячного повідомлення органу
державної служби зайнятості про
наявність вільних вакантних місць, у
тому числі для осіб з обмеженими
фізичними можливостями.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Отже, відповідачем не виконаний
покладений на нього законом обов'язок
щодо щомісячного інформування центру
зайнятості про наявність вільних
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів, а тому у відповідності до ст.
20 Закону 875-XII він був зобов'язаний
сплатити адміністративно-господарські
санкції.

Відповідно до звіту форми 10-ПІ про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2011 рік, який СПД ОСОБА_1
поданий до Івано-Франківського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях створених відповідно до
вимог статті 19 Закону 875-XII становить 1
робоче місце. Середня заробітна плата
штатного працівника становить 11600 грн.

Таким чином, відповідач відповідно до
частини першої статті 20 Закону N 875-XII
повинен був сплатити Фонду 5800 грн
адміністративно-господарських
санкцій, які визначаються в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати. Оскільки він не надав доказів
сплати цих санкцій, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що такі підлягають стягненню з
нарахуванням пені в сумі 3,48 грн, яка
визначена відповідно до Порядку
нарахування пені та її сплати,
затвердженого Наказом Мінпраці «Про
затвердження Порядку нарахування пені
та її сплати» від 15.05.2007 № 223.

Суд апеляційної інстанції вважає
безпідставним посилання відповідача
на те, що цей спір не належить
розглядати у порядку
адміністративного судочинства, з
огляду на наступне.

Частиною 1 статті 17 КАС України
визначено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема, спори за зверненням суб'єкта
владних повноважень у випадках,
встановлених Конституцією та законами
України (п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України).

Згідно п. 5 ч. 4 ст. 50 КАС України
громадяни України, іноземці чи особи
без громадянства, їх об'єднання,
юридичні особи, які не є суб'єктами
владних повноважень, можуть бути
відповідачами лише за
адміністративним позовом суб'єкта
владних повноважень, зокрема, у
випадках встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Отже, з аналізу наведених вище положень
можна дійти висновку, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється,
зокрема, на спори за зверненням
суб'єкта владних повноважень, у
випадках визначених Конституцією та
законами України, якщо законодавством
не встановлено іншого порядку судового
вирішення.

Фонд соціального захисту інвалідів
відповідно до пунктів 1, 5 Положення про
Фонд соціального захисту інвалідів,
затвердженого наказом Міністерства
соціальної політики України від 14
квітня 2011 року № 129 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 28
квітня 2011 року за № 528/19266, є бюджетною
установою, діяльність якої
спрямовується, координується та
контролюється Державною службою з
питань інвалідів та ветеранів України,
на який, зокрема, покладено завдання
збору сум
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Частина дев'ята статті 20 Закону № 875-XII
визначає, що спори, які виникають із
правовідносин за статтями 19, 20 цього
Закону, вирішуються Фондом або в
судовому порядку.

Таким чином, Фонд та його відділення є
органами державної влади, які у
правовідносинах з роботодавцями,
зокрема, у зв'язку із здійсненням
контролю за перерахуванням штрафних
санкцій, передбачених статтею 20 Закону
№ 875-XII, реалізують владні управлінські
функції, а право відділень Фонду на
звернення до суду у відповідних
відносинах визначено в законодавчому
порядку (частина 9 статті 20 Закону №
875-XII).

Викладене дає підстави для висновку, що
ця справа за участю відділення Фонду,
який є урядовим органом державного
управління, є адміністративною,
оскільки відповідає вимогам пункту 1
частини першої статті 3 КАС стосовно
визначення адміністративної справи.

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги, правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 8 травня 2012
року у справі № 2а-1099/12/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін