Справа № 814/5264/13-а
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

24 лютого 2014 року
справа № 814/5264/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., в письмовому провадженні
розглянув адміністративну справу

за позовомФОП ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 54052

доДПІ у Корабельному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області,
вул. Артема, 1-А, м. Миколаїв, 54052

провизнання протиправними і
скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.12.13 р. № ,
№ , рішення від 12.12.13 р. № В С
Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- позивач) звернулась із
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у Корабельному
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області (далі - відповідач, ДПІ), в якому
просить суд визнати протиправними і
скасувати податкові
повідомлення-рішення, якими позивачу
нараховані податкові зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
податку на додану вартість (далі - ПДВ),
а також визнати протиправним і
скасувати рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску.

В обґрунтування вимог позивач послався
на необґрунтованість висновку
відповідача про порушення ним порядку
формування своїх витрат, у зв'язку із
чим доводи ДПІ про їх завищення та
завищення суми податкового кредиту є
безпідставними. Відповідно, позивач
вважає, що нарахування спірними
рішеннями податку на доходи фізичних
осіб, ПДВ та єдиного внеску носить
протиправний характер.

Відповідач позов не визнав, в
запереченнях, які по суті повторюють
зміст акту перевірки позивача,
зазначив, що останній відніс до своїх
витрат витрати, які не передбачені
нормами Податкового кодексу України
(далі - ПК України), а також витрати, які,
на думку відповідача, безпосередньо не
пов'язані із отриманням доходу. Також,
відповідач вважає протиправним
включення до складу витрат коштів,
сплачених в ціні маркетингових послуг,
так як акти виконаних робіт не містять
інформації, яка б дозволяла
індивідуалізувати ці послуги та
встановити їх зв'язок із господарською
діяльністю позивача (т. 1 а. с. 240-241).

Під час розгляду справи за загальними
правилами Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС
України), сторони подали клопотання про
розгляд справи за їх відсутності, в
порядку письмового провадження (т. 2 а.
с. 74-75). Згідно ст. 122 ч. 4 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами. Враховуючи, що
обидві сторони скористались своїм
правом на розгляд справи за їх
відсутності та приймаючи до уваги те,
що їх вимоги і заперечення викладені
письмово, суд вважає, що маються
підстави, передбачені вищенаведеною
нормою КАС України, для розгляду справи
в письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

В жовтні-листопаді 2013 р. ДПІ провела
документальну планову перевірку
позивача щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з 1
січня 2011 р. до 31 грудня 2012 р., дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
той же період. Результати перевірки
оформлені актом від 25 листопада 2013 р. №
500/17-01/НОМЕР_4 (далі - акт перевірки) (т. 1 а.
с. 13-47).

В акті перевірки зроблено висновок про
порушення позивачем:

- ст. 128 ч. 6 Господарського кодексу
України, ст. 177 п. 177.10. ПК України, в
результаті чого завищено витрати за
2011-2012 р.р. на суму 99853,13 грн. і,
відповідно, занижено суму чистого
оподатковуваного доходу за той же
період на ту ж саму суму;

- ст. 198 п. 198.3. ПК України, а саме занижено
ПДВ, який підлягає сплаті до бюджету на
суму 4708,39 грн.;

- ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.1., 139.1.5. ПК України, в
результаті чого донараховано податок
на доходи фізичних осіб за 2011-2012 р.р. в
розмірі 14977,97 грн.;

- ст. 7 ч. 2 п. 1 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", в результаті
чого донараховано 34649,03 грн. внеску за
2011-2012 р.р.

На підставі акту перевірки 12 грудня 2013
р. відповідач прийняв:

- податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на 14977,97 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 3744,49 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №
, яким збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ на 4708,39 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 517,40 грн.;

- рішення № про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску, яким
донараховано 34649,03 грн. єдиного внеску
та застосовано штрафну санкцію в
розмірі 1732,46 грн. (т. 1 а. с. 7-12).

У період, охоплений перевіркою, позивач
перебував на загальній системі
оподаткування. Як слідує з акту
перевірки та підтверджується наявними
в матеріалах справи письмовими
доказами, позивач включив до складу
своїх витрат кошти, сплачені за
придбання і монтаж відеодомофону;
придбання металевого листа,
тепловентилятора, килимка і
телевізійної тумби; оплату послуг
секретаря; обслуговування комп'ютерної
техніки; надання маркетингових послуг
(т. 1 а. с. 57-232).

Відповідач вважає, що витрати на
придбання і монтаж відеодомофону,
придбання металевого листа,
тепловентилятора, килимка і
телевізійної тумби не можуть бути
включені до складу витрат позивача в
силу приписів ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.5. ПК
України. Стосовно інших витрат,
відповідач зробив висновок про те, що
вони безпосередньо не пов'язані із
господарською діяльністю позивача.
Крім того, обслуговування комп'ютерної
техніки та надання маркетингових
послуг оформлено актами, які не містять
інформації про характер цих послуг, їх
індивідуалізацію, що позбавляє їх сили
первинних документів.

Особливості оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою-підприємцем
від провадження господарської
діяльності, крім осіб, які обрали
спрощену систему оподаткування,
визначені ст. 177 ПК України. Відповідно
до п. 177.2. цієї статті, об'єктом
оподаткування фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця.

Як визначено у ст. 177 п. 177.4. ПК України,
до переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до ст. 138 п. 138.1. ПК України,
витрати операційної діяльності
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Отже, ст. 177 п. 177.4. ПК України в частині
порядку визначення витрат операційної
діяльності фізичної особи-підприємця
відсилає до розділу III ПК України, який,
в свою чергу, визначає порядок
оподаткування прибутку підприємств. З
наведених норм можливо зробити
висновок про те, що ПК України
встановлює єдиний порядок визначення
складу витрат для всіх платників
податків, а єдиною особливістю
визначення витрат фізичною
особою-підприємцем є те, що така особа
до складу своїх витрат має право
відносити тільки витрати операційної
діяльності, які передбачені виключно
ст. 138 п. 138.4., 138.6.-138.9., 138.10. пп. 138.10.2.-138.10.4.,
138.11. ПК України.

Хоча ПК України не містить визначення
терміну "витрати операційної
діяльності", системний аналіз
вищенаведених норм дозволяє
стверджувати, що законодавець до них
відніс тільки ті витрати, які
безпосередньо стосуються процесу
виробництва товарів (надання послуг),
тобто визначальною ознакою цих витрат,
є пряма спрямованість на забезпечення
профільної діяльності платника
податків.

Жодна з законодавчо визначених норм
(ст. 138 п. 138.4., 138.6.-138.9., 138.10. пп. 138.10.2.-138.10.4.,
138.11. ПК України) не дає позивачу права
на включення до складу витрат
операційної діяльності коштів,
сплачених за придбання і монтаж
відеодомофону, придбання металевого
листа, тепловентилятора, килимка і
телевізійної тумби, так як перелічене
майно не може бути використане для
забезпечення організації виробництва
(надання послуг) позивача, якими є
оптова торгівля іншими товарами
господарського призначення (КВЕД 46.49.).

Те ж саме вірно і для витрат на оплату
послуг секретаря, так як згідно ст. 138 п.
138.8. ПК України, собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, яка є
складовою частиною витрат операційної
діяльності, складається з витрат, прямо
пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, зокрема прямих витрат на оплату
праці. В свою чергу, ст. 138 п. 138.8. пп. 138.8.2.
ПК України визначає, що до складу
прямих витрат на оплату праці
включається заробітна плата та інші
виплати робітникам, зайнятим у
виробництві товарів (виконанні робіт,
наданні послуг), які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат. Секретар не
є особою, яка зайнята у виробництві
продукції (наданні послуг) позивача, а
тому оплата її послуг не є прямими
витратами на оплату праці та,
відповідно, не включається до складу
витрат операційної діяльності. Також
варто зауважити, що Закон України "Про
оплату праці", не передбачає такого
виду оплати праці, як виплата
винагороди згідно актів виконаних
робіт за договором про надання послуг,
що має місце в даному спорі.

Витрати на обслуговування комп'ютерної
техніки так само не відносяться до
складу витрат позивача, в силу приписів
ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.5. ПК України, згідно
якої не включаються до складу витрат
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів та витрати, пов'язані
з видобутком корисних копалин, а також
з придбанням (виготовленням)
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації згідно зі статтями 144-148
цього Кодексу, з урахуванням пунктів
146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті
148 цього Кодексу.

Що стосується маркетингових послуг, то
вони на підставі ст. 138 п. 138.10. пп. 138.10.2.
"г" ПК України включаються до
адміністративних витрат, спрямованих
на обслуговування та управління
підприємством і є витратами
операційної діяльності, але слід
погодитись із відповідачем в тому, що
надані позивачем акти здачі-прийняття
робіт не містять ніякої інформації, яка
дозволяла б встановити які конкретно
послуги були надані позивачу
контрагентом (т. 1 а. с. 90-100). Позивач
наполягає на тому, що законодавство не
містить затвердженої форми акту
здачі-прийняття робіт, а тому
відповідач не може посилатись на
відсутність в актах позивача
необхідної йому інформації.

В даному випадку, оскільки саме актом
здачі-прийняття робіт оформлювалось
надання позивачу маркетингових послуг,
такий акт є первинним документом.

Стаття 9 ч. 1-2 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинні документи фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, акти позивача повинні були
містити опис змісту господарської
операції, а зазначення в них тільки
того, що позивачу надані "послуги з
просування товарів", на переконання
суду, не розкриває ані змісту, ані
сутності наданих послуг, а тому такі
акти не можуть вважатись первинними
документами в розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Стаття 177 п. 177.4. ПК України вимагає від
фізичної особи-підприємця
документального підтвердження своїх
витрат, але в даному спорі витрати
позивача на маркетингові послуги
документально не підтверджені.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про те, що відповідач зробив
вірний висновок про безпідставне
завищення позивачем своїх витрат, у
зв'язку із чим, в силу приписів ст. 54 п.
54.3. пп. 54.3.2. ПК України, донарахував
позивачу податок на доходи фізичних
осіб, ПДВ і єдиний внесок, розрахунок
яких мається в матеріалах справи (т. 1 а.
с. 8, 10, 12).

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 122, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз