Справа № 803/513/14
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року Справа № 803/513/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

при секретарі судового засідання
Шаблій Л.П.,

за участю представника позивача Німого
Т.Є,

представника відповідача Костюка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
Державного підприємства
«Волиньвугілля» до Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
15 листопада 2013 року №,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Волиньвугілля»
(далі - ДП «Волиньвугілля») звернулося
з позовом до Нововолинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області (далі -
Нововолинська ОДПІ) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 15
листопада 2013 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказав, що зазначене податкове
повідомлення-рішення прийняте
Нововолинською ОДПІ за результатами
акта невиїзної камеральної перевірки.
Рішенням до ДП «Волиньвугілля»
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у сумі 579095,10 грн. за несвоєчасну
сплату узгоджених податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість (ПДВ) за період з 15 вересня 2010
року по 31 жовтня 2013 року.

Позивач пояснив, що у вказаний період
підприємство здійснювало фактичну
сплату податкових зобов'язань з ПДВ та
у платіжних дорученнях у призначенні
платежу зазначено вид платежу, період,
за який сплачується податок. При
зарахуванні коштів, отриманих від ДП
«Волиньвугілля» у період з 15 вересня по
31 грудня 2010 року, податковий орган
протиправно змінював цільове
призначення платежу і спрямовував
кошти в рахунок погашення податкового
боргу попередніх періодів, що
суперечить підпункту 7.1.1 пункту 7.1
статті 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами». Зазначена норма не
надає податковому органу права та не
встановлює обов'язок на власний розсуд
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків у
платіжному дорученні. З урахуванням
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21 січня 2004 року № 22, право
визначення призначення платежу
належить виключно платнику.

Право зараховувати кошти на погашення
податкового боргу, не дивлячись на
призначення платежу у платіжному
документі, податковий орган отримав
лише з 01 січня 2011 року - з дня набрання
чинності Податковим кодексом України.

Крім того, зазначені в акті перевірки
дати та суми платежів не відповідають
реквізитам платіжних документів.

З наведених підстав позивач просив
позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в запереченні проти
адміністративного позову позовні
вимоги не визнав (а.с45-46). В
обґрунтування заперечень вказав, що
Нововолинською ОДПІ проведено
камеральну перевірку ДП
«Волиньвугілля» з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 15 вересня 2010 року по 09 квітня
2013 року. Перевіркою встановлено
порушення позивачем підпункту 5.3.1
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» та
статті 57 Податкового кодексу України -
порушення граничних строків сплати
податкових зобов'язань. За наслідками
перевірки прийняте податкове
повідомлення-рішення про застосування
штрафних санкцій на підставі статті 126
Податкового кодексу України.

Вважає доводи позивача помилковими з
тих підстав, що Закон України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» є
спеціальним законом з питань
оподаткування, яким встановлено у тому
числі і порядок сплати податкових
зобов'язань, і саме норми цього Закону,
а не Інструкція про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, врегульовує спірні
правовідносини. Відповідно до пункту
7.7 статті 7 цього Закону податковий борг
погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості. Зазначений
порядок закріплений і у пункті 87.9
статті 87 Податкового кодексу України.
Спрямування коштів платником податків
на погашення грошового зобов'язання
перед погашенням податкового боргу
забороняється, крім випадків
спрямування цих коштів на виплату
заробітної плати та єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

З наведених підстав відповідач вважає,
що діяв правомірно та його податкове
повідомлення-рішення від 15 листопада
2013 року № про визначення ДП
«Волиньвугілля» штрафних санкцій є
законними, а тому в позові просить
відмовити повністю.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримує, позовні
вимоги просить задовольнити повністю.
Додатково суду пояснив, що в акті
перевірки встановлено несвоєчасну
сплату податкових зобов'язань за
декларацією від 15 вересня 2010 року № 17213,
від 20 жовтня 2010 року № 20955, від 22
листопада 2010 року № 24480, від 06 січня 2011
року № 26813. Проте судовими рішеннями у
справах за позовами Нововолинської
ОДПІ про стягнення з ДП
«Волиньвугілля» податкового боргу за
цими деклараціями було встановлено
відсутність боргу на час прийняття
судом рішень 11 квітня 2011 року (крім
боргу у сумі 2013133,72 грн. за декларацією
за листопад 2010 року). Представник
позивача визнає факт порушення
граничних строків сплати податкового
зобов'язання за декларацією за січень
2011 року, та часткову сплату за межами
таких строків зобов'язання за
декларацією за листопад 2010 року, однак
визначення штрафних санкцій має
здійснюватися диференційовано, адже
розмір штрафу визначається в
залежності від суми сплати за кожним
платіжним документом та дати сплати.
Згідно з податковим
повідомленням-рішенням визначити
розмір неправомірно нарахованої
штрафної санкції неможливо, а тому воно
має бути скасоване повністю.
Невідповідність частини рішення
суб'єкта владних повноважень вимогам
чинного законодавства має наслідком
визнання такого акта неправомірним
повністю, якщо лише не можна
виокремити із неї таку частину. У
даному випадку суд не може підміняти
державний орган, рішення якого
оскаржується, приймаючи замість нього
інше рішення щодо належного розміру
штрафних санкцій, яке б відповідало
закону (а.с.51-52).

У судовому засіданні представник
відповідача позов не визнає повністю з
підстав, викладених у письмовому
запереченні проти позову. У
задоволенні позовних вимог просить
відмовити повністю, вважає, що позивач
не простував висновку про несвоєчасну
сплату податкових зобов'язань та
неправомірність дій податкового
органу в зарахуванні коштів на
погашення заборгованості в порядку
черговості.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
письмові докази, дійшов висновку, що
позовні вимоги слід задовольнити з
таких підстав.

Судом встановлено, що ДП
«Волиньвугілля» 21 березня 2003 року
зареєстроване виконавчим комітетом
Нововолинської міської ради як
юридична особа, що підтверджується
довідкою з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
серії АБ № 392749 (а.с.16).

31 жовтня 2013 року Нововолинською ОДПІ
проведено камеральну перевірку ДП
«Волиньвугілля» з питань
своєчасності, достовірності та повноти
сплати ПДВ за період з 15 вересня 2010 року
по 31 жовтня 2013 року. За результатами
перевірки складено акт від 31 жовтня 2013
року № 702/153/1601/32365965 (а.с.34-37). Перевіркою
виявлено порушення ДП «Волиньвугілля»
строків сплати узгоджених податкових
зобов'язань. Такі висновки сформовані
на підставі інформації
автоматизованих систем «Бест Звіт»,
«Облік податків та платежів»,
податкових декларацій з ПДВ від 15
вересня 2010 року № 17213, від 22 листопада
2010 року № 24480, від 06 січня 2011 року № 26813,
від 21 лютого 2011 року № . Документи
про сплату податкових зобов'язань не
досліджувалися (платіжні доручення,
банківські виписки тощо).

З акту перевірки та розрахунку
штрафних санкцій вбачається, що за
виявлене порушення нараховано штрафні
санкції у сумі 570095,42 грн. відповідно до
пункту 126.2 статті 126 Податкового
кодексу України (за порушення
граничних строків сплати податкових
зобов'язань за деклараціями з ПДВ від 15
вересня 2010 року № 17213, від 22 листопада
2010 року № 24480, від 06 січня 2011 року № 26813,
від 21 лютого 2011 року № , а також
від 20 жовтня 2010 року № 20955). Про
застосування штрафних санкцій
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 15 листопада
2013 року №, яким зобов'язано
сплатити штраф у сумі 579095,42 грн. - у
розмірі 20% від суми сплаченого
грошового зобов'язання 2895477,10 грн.
(а.с.18). Розрахунок сплаченого
зобов'язання відповідач здійснював на
підставі платіжних документів
позивача за 2013 рік.

Враховуючи те, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
прийняте Нововолинською ОДПІ як
суб'єктом владних повноважень, то при
вирішенні даного спору воно
перевірялось судом на відповідність
вимогам частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (КАС України).

Згідно із частиною першою статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що
відповідач не довів правомірності
прийнятого податкового
повідомлення-рішення від 15 листопада
2013 року №, а тому воно є
протиправним та підлягає скасуванню з
огляду на таке.

Відповідно до пункту 126.2 статті 126
Податкового кодексу України у разі
якщо платник податків не сплачує
узгоджену суму грошового зобов'язання
протягом строків, визначених цим
Кодексом, такий платник податків
притягується до відповідальності у
вигляді штрафу у таких розмірах: при
затримці до 30 календарних днів включно,
наступних за останнім днем строку
сплати суми грошового зобов'язання, - у
розмірі 10 відсотків погашеної суми
податкового боргу; при затримці більше
30 календарних днів, наступних за
останнім днем строку сплати суми
грошового зобов'язання, - у розмірі 20
відсотків погашеної суми податкового
боргу.

З аналізу зазначеної норми слідує, що
застосування штрафної санкції може
мати місце лише у разі сплати
узгодженого податкового зобов'язання
після закінчення граничного строку для
його сплати, визначеного податковим
законодавством. Розмір штрафної
санкції прямо залежить від дати сплати
зобов'язання та суми такої сплати.

Отже, для застосування штрафних
санкцій податковий орган повинен
встановити: чи є зобов'язання
узгодженим, граничний строк сплати
зобов'язання, суму сплати, дату сплати.

Судом встановлено, що ДП
«Волиньвугілля» подано податкові
декларації з ПДВ від 15 вересня 2010 року
№ 17213 - за липень 2010 року (із визначеною
сумою податкового зобов'язання ПДВ до
сплати 2096367,00 грн.), від 20 жовтня 2010 року
№ 20955 - за вересень 2010 року (ПДВ до
сплати 1303375,00 грн.), від 22 листопада 2010
року № 24480 - за жовтень 2010 року (ПДВ до
сплати 996004,00 грн.); від 06 січня 2011 року №
26813 - за листопад 2010 року (ПДВ до сплати
3363443,00 грн.); від 21 лютого 2011 року №
- за січень 2011 року (ПДВ до сплати 3009891,00
грн.) - а.с.53-71.

Згідно з підпунктами 5.3.1, 5.3.3 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (чинного на час
виникнення правовідносин щодо сплати
позивачем ПДВ за деклараціями за
липень-жовтень 2010 року) платник
податків зобов'язаний самостійно
сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації, протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації (у
даному випадку - протягом 20 календарних
днів, наступних за останнім
календарним днем звітного
(податкового) місяця). Якщо останній
день зазначених у цьому пункті строків
припадає на вихідний або святковий
день, то останнім днем кожного з таких
строків вважається наступний за
вихідним або святковим робочий
операційний (банківський) день.

Отже, за декларацією за вересень,
жовтень 2010 року відповідач був
зобов'язаний сплатити податок з
урахуванням календаря до 01 листопада, 02
грудня 2010 року відповідно.

Відповідно до підпункту 5.4.1 пункту 5.4
статті 5 Закону № 2181-ІІІ узгоджена сума
податкового зобов'язання, не сплачена
платником податків у строки, визначені
цією статтею, визнається сумою
податкового боргу платника податків.

Декларації за серпень та листопад 2010
року подані із запізненням (15 вересня
2010 року та 06 січня 2011 року відповідно),
тому з 16 вересня 2010 року та 10 січня 2011
року відповідно визначені ними і
несплачені зобов'язання набули статусу
податкового боргу.

З акта перевірки слідує, що
Нововолинською ОДПІ на погашення
податкового боргу зараховувалися
платежі, сплачені позивачем у 2013 році.
Разом з тим, судом встановлено, що
постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2011
року у справі № 2а/0370/585/11 за позовом
Нововолинської ОДПІ до ДП
«Волиньвугілля» про стягнення
податкового боргу за серпень 2010 року у
сумі 805990,34 грн., за вересень 2010 року у
сумі 1 303376,70 грн., за жовтень 2010 року у
сумі 996004,00 грн. відмовлено у
задоволенні позову. При цьому судом
встановлено факт сплати ДП
«Волиньвугілля» платіжними
дорученнями від 12 жовтня 2010 року № 764 у
сумі 414,71 грн., від 17 жовтня 2010 року № 752
у сумі 388,50 грн., від 19 жовтня 2010 року № 744
у сумі 9 250,00 грн., від 19 жовтня 2010 року №
795 у сумі 659,83 грн., від 21 жовтня 2010 року №
829 у сумі 9 250,00 грн. та № 831 у сумі 382,34
грн., від 24 жовтня 2010 року № 847 у сумі1
372,08 грн., від 26 жовтня 2010 року № 906 у
сумі 9 250,00 грн., від 27 жовтня 2010 року № 928
у сумі 999,00 грн., від 28 жовтня 2010 року №
940 у сумі 715,33 грн., № 944 у сумі 166 666,67 грн.
та № 945 у сумі 792 333,16 грн., від 01
листопада 2010 року № 952 у сумі 311 695,08 грн.
, всього у сумі 1 303 376,70 грн. на погашення
зобов'язань за вересень 2010 року у сумі 1
303 375,00 грн. (граничний строк сплати до 01
листопада 2010 року, податкова
декларація від 20 жовтня 2010 року № 20955);
платіжними дорученнями від 01 листопада
2010 року № 953 у сумі 188 304,92 грн., від 03
листопада 2010 року № 996 у сумі 1 583,33 грн.,
від 08 листопада 2010 року № 1011 у сумі 13
333,00 грн. та № 1015 у сумі 1 850,00 грн., від 10
листопада 2010 року № 1038 у сумі 13 333,00
грн., № 1039 у сумі 8000,00 грн. та № 1054 у
сумі 333,33 грн., від 15 листопада 2010 року №
1078 у сумі 1 850,00 грн., від 21 листопада 2010
року № 1097 у сумі 13 333,00 грн., № 1098 у сумі 4
000,00 грн. та №1100 у сумі 1 043,33 грн., від 25
листопада 2010 року №1171 у сумі 606,66 грн.,
від 29 листопада 2010 року №1231 у сумі 748
066,76 грн. та № 1228 у сумі 366,67 грн., всього
у сумі 996 004,00 грн. на погашення
зобов'язань за жовтень 2010 року у сумі 996
004,00 грн. (граничний строк сплати до 30
листопада 2010 року, податкова
декларація від 22 листопада 2010 року №
24480). Однак зазначені платежі були
протиправно спрямовані податковою
інспекцією на погашення зобов'язань
минулих років.

Частиною першою статті 72 КАС України
визначено правило, що обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відтак, постановою суду Волинського
окружного адміністративного суду від 11
квітня 2011 року у справі № 2а/0370/585/11, що
набрала законної сили 18 вересня 2012 року
на підставі ухвали Львівського
апеляційного адміністративного суду
за участю тих самих сторін, що і у даній
справі, встановлено сплату узгоджених
податкових зобов'язань за податковими
деклараціями та відсутність
податкового боргу(а.с.193-195,203). Зазначені
обставини не потребують доказуванню
повторно .

З постанови слідує, що станом на 11
квітня 2011 року позивач не мав
податкового боргу за деклараціями за
вересень та жовтень 2010 року.

Судом також встановлено, що постановою
суду від 11 квітня 2011 року № 586/11 (а.с.196-198)
у справі за позовом Нововолинської
ОДПІ до ДП «Волиньвугілля» про
стягнення податкового боргу за
податковою декларацією за листопад 2010
року у сумі 3363443,00 грн. останнє сплало у
грудні 2010 року 1350309,28 грн. Кошти у сумі
2084170,72 грн. спрямовані на сплату податку
у січні-лютому 2011 року за листопад 2010
року (податкова декларація від 06 січня
2011 року № 26813) зараховані податковою
інспекцію в рахунок погашення
податкового боргу минулих років, і в
цій частині позов про наявність
податкового боргу ДП «Волиньвугілля»
визнано. Представник позивача такі
обставини не заперечує, хоч зазначене
рішення суду першої інстанції на час
розгляду даної справи не набрало
законної сили.

Отже, наведене вказує на неправильно
встановлені Нововолинською ОДПІ
обставини під час перевірки, оскільки
незважаючи на наявність рішення суду,
яким надано оцінку правовідносинам
щодо сплати ДП «Волиньвугілля»
податкових зобов'язань за податковими
деклараціями від 22 листопада 2010 року №
24480 та від 06 січня 2011 року № 26813,
податковий орган такі висновки суду до
уваги не взяв та продовжував поточні
платежі зараховувати на погашення
податкового боргу минулих періодів.

Згідно з підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті
7 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21 січня 2004 року № 22, зареєстрованої
в Міністерстві юстиції 25 березня 2004
року за №377/89/76, кошти з рахунків
клієнтів банки списують лише за
дорученнями власників цих рахунків
(включаючи договірне списання коштів
згідно з главою 6 цієї Інструкції) або
на підставі платіжних вимог стягувачів
у разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції. При
цьому згідно з пунктом 3.5 зазначеної
Інструкції реквізит «Призначення
платежу» платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Відтак, право визначати призначення
платежу відповідно до законодавства
України належить виключно платнику.

Законом України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

У разі недотримання платником податків
порядку та строків сплати узгодженого
податкового зобов'язання, податковий
орган не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Пунктом 7.7 статті 7 вказаного Закону
визначена рівність бюджетних
інтересів. З цією метою закріплено, що
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях. Однак вказана
стаття Закону не визначає права чи
обов'язку органу державної податкової
служби змінювати призначення платежу,
визначене у платіжному документі
платником податків, який є власником
коштів і на свій розсуд ними
розпоряджається.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

Такі висновки відповідають позиції
Верховного Суду України з розгляду
справ такої категорії.

З копій платіжних доручень ДП
«Волиньвугілля», реєстру платіжних
доручень (а.с.79-192) вбачається, що при
кожній сплаті ПДВ до бюджету позивач
визначав податковий період. Проте,
призначення платежу відповідач до
уваги не брав. Таким чином, склалася
ситуація, що платежі позивача були
зараховані Нововолинською ОДПІ на
власний розсуд для погашення
зобов'язань за інші періоди, що в
обліковій картці ДП «Волиньвугілля»
спричиняло створення нового боргу при
фактичній сплаті зобов'язань платника
податків.

З 01 січня 2011 року набрав чинності
Податковий кодекс України, пунктом 87.9
статті 87 якого встановлено: «У разі
наявності у платника податків
податкового боргу органи державної
податкової служби зобов'язані
зарахувати кошти, що сплачує такий
платник податків, в рахунок погашення
податкового боргу згідно з черговістю
його виникнення незалежно від напряму
сплати, визначеного платником
податків. Спрямування коштів платником
податків на погашення грошового
зобов'язання перед погашенням
податкового боргу забороняється, крім
випадків спрямування цих коштів на
виплату заробітної плати та єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Закон України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» та Податковий кодекс України
по-різному визначають порядок
погашення податкового боргу, наявного
у платника податку.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Таким чином, органи державної
податкової служби вправі
застосовувати положення пункту 87.9
статті 87 Податкового кодексу України
лише щодо погашення податкового боргу,
який виник після набрання чинності цим
Кодексом, тобто, з 01 січня 2011 року, а на
податковий борг, який виник до 01 січня
2011 року норми пункту 87.9 статті 87
Податкового кодексу України
розповсюджені бути не можуть.

Позивач не заперечує, що з його боку
мала місце несвоєчасна сплата
податкових зобов'язань за липень 2010
року, за січень 2011 року, частково - за
листопад 2010 року.

Факти порушення з боку ДП
«Волиньвугілля» граничних строків
сплати узгоджених податкових
зобов'язань мають наслідком
застосування до позивача штрафних
санкцій. Разом з тим, встановлені під
час розгляду даної справи порушення з
боку Нововолинської ОДПІ в частині
зміни призначення платежу при
фактичній сплаті поточних зобов'язань
в межах граничних строків зумовили
штучне створення податкового боргу в
обліковій картці позивача.
Необґрунтоване зарахування
відповідачем у 2013 році платежів на
погашення неіснуючого боргу вказує на
невідповідність розрахунків штрафних
санкцій фактичним обставинам. З огляду
на викладене податкове
повідомлення-рішення Нововолинської
ОДПІ слід скасувати у цілому, оскільки
суд не вправі розраховувати та
визначати розмір штрафних санкцій із
суми зобов'язань, сплачених з
порушенням граничних строків. Такі
повноваження покладаються на
контролюючі органи, яким по відношенню
до позивача відповідно до підпункту
41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Податкового
кодексу України є Нововолинська ОДПІ.
Відповідач не позбавлений права на
проведення перевірки на предмет
своєчасності сплати ДП
«Волиньвугілля» ПДВ, проте ці дії
податкового органу повинні
відповідати принципу законності,
закріпленому статтею 19 Конституції
України.

Застосування штрафної санкції може
мати місце лише у разі сплати
узгодженого податкового зобов'язання
після закінчення граничного строку для
його сплати, визначеного податковим
законодавством, адже розмір штрафної
санкції прямо залежить від дати сплати
зобов'язання та суми такої сплати,
тобто, такий розмір є диференційованим.

Відтак, з наведених вище підстав
адміністративний позов підлягає
задоволенню повністю шляхом прийняття
постанови про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 15 листопада
2013 року №,.

За правилами частини першої статті 94
КАС України якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Оскільки позов підлягає задоволенню,
то відповідно до частини першої статті
94 КАС України на користь позивача слід
присудити з Державного бюджету України
487,20 грн. судового збору, сплаченого
згідно з квитанцією від 17 березня 2014
року №12489.61.1 за ставками і правилами,
визначеним Законом України «Про
судовий збір» (а.с.2).

Як слідує з матеріалів справи, ДП
«Волиньвугілля» згідно із зазначеним
вище платіжним документом сплатило
судовий збір у сумі 1827,00 грн.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3
частини другої статті 4 Закону України
«Про судовий збір» за подання до
адміністративного суду
адміністративного позову майнового
характеру належить сплатити 2 відсотки
розміру майнових вимог, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 4 розмірів мінімальної
заробітної плати (2 відсотки від 570095,42
грн. більше 4 розмірів мінімальної
заробітної плати (4872,00 грн.). Частиною
третьою статті 4 Закону України «Про
судовий збір» встановлено, що під час
подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Отже, позивачу слід було сплатити
судовий збір у сумі 487,20 грн. (10
відсотків від 4827,00 грн.), однак він
сплатив судовий збір у більшому
розмірі. Переплачена сума судового
збору підлягає поверненню позивачу
ухвалою суду згідно зі статтею 7 Закону
України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 71, 94, частиною
третьою статті 160, статтями 162, 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 15 листопада
2013 року №.

Присудити з Державного бюджету України
на користь Державного підприємства
«Волиньвугілля» (45400, Волинська
область, м. Нововолинськ, вул. Луцька, 1,
ідентифікаційний код 32365965) судовий
збір у сумі 487,20 грн. (чотириста
вісімдесят сім грн. 20 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, яка буде
складена у повному обсязі 11 квітня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
Ж.В.Каленюк