Справа № 2а-15691/12/2670
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2014 р. м. Київ
К/800/23573/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

при секретарі
Фоміні А.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - Гладуна А.І.

відповідача - Денисенка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва Державної податкової
служби

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.04.2013

та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.01.2013

у справі № 2а-15691/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хелен Марлен»

до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хелен Марлен»
звернулось до суду з позовом про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва
Державної податкової служби від 12.11.2012
№ , № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.01.2013, яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.04.2013,
позов задоволено; визнано
протиправними та скасовано спірні
податкові повідомлення-рішення, з
підстав обґрунтованості позовних
вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій; прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, за результатами проведеної
документальної позапланової перевірки
ТОВ «Хелен Марлен» щодо підтвердження
відомостей, отриманих від особи, яка
мала правові відносини з платником
податків ТОВ «Тартаруга» за березень,
травень-серпень 2011 року, складено акт №
443/1-22-80-30021171 від 31.10.2012, в якому
зафіксовано порушення: п. п. 198.3, 198.6 ст.
198, п. п. 201.4, 201.6 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
розмірі 4 951 000 грн., в т.ч.: за березень 2011
року в сумі 1 150 000 грн., за травень 2011
року в сумі 1 041 000 грн., за червень 2011
року в сумі 891 666,67 грн., за липень 2011 року
в сумі 1 098 333,33 грн., за серпень 2011 року в
сумі 770 000 грн.; пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток в розмірі 5 808 650 грн., в т.ч.: за І
квартал 2011 року в сумі 1 437 500 грн., за ІІ
квартал 2011 року в сумі 2 222 567 грн., за ІІІ
квартал 2011 року в сумі 2 148 583 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 12.11.2012 відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення:

- № про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 5 418 084 грн., в
т.ч.: 4 951 000 грн. основного платежу та 467 084
грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 5 808 651 грн., в т.ч.: 5 808
650 грн. основного платежу та 1 грн.
штрафних (фінансових) санкцій.

Матеріалами справи встановлено, що
взаємовідносини позивача з ТОВ
«Тартаруга» ґрунтувалися на договорі
на поставку товарів народного вжитку №
1 від 01.12.2010, за умовами якого продавець
поставляє позивачу як покупцю товари в
кількості, асортименті та цінах,
визначених в накладних; розрахунок за
товари здійснюється між продавцем та
покупцем шляхом перерахунку грошових
коштів на розрахунковий рахунок
продавця.

Донараховуючи грошові зобов'язання
спірними податковими
повідомленнями-рішеннями, податковий
орган виходив з висновку
почеркознавчої експертизи, отриманої
від ГВПМ ДПІ у Голосіївському районі м.
Києва по керівнику ТОВ «Тартаруга» від
01.08.2011 № 1292, згідно якого на досліджених
документах ТОВ «Тартаруга» підписи
виконані не керівником - Романенко О.А.,
а іншою особою, в зв'язку з чим зроблено
висновок, що фінансово-господарські
взаємовідносини ТОВ «Тартаруга» та ТОВ
«Хелен Марлен» носять характер
нікчемного правочину.

Однак судами обох інстанцій
встановлено, що до матеріалів справи
вказаного експертного висновку
відповідачем не додано.

Крім того, факт виконання умов
зазначеного договору судами
встановлено з підтвердженням
матеріалів справи, а саме: видатковими
та податковими накладними, платіжними
дорученнями, виписками з банківського
рахунку, довідкою банку.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з
наступного, з чим погоджується суд
касаційної інстанції.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону до
складу валових витрат включаються:
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку (абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»).

Згідно з пп. 11.2.1. п. 11.2. ст. 11 зазначеного
Закону датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Аналогічні положення наведені і в
Податковому кодексі України, який
набрав чинності з 01.01.2011.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат:
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України).

Норми вказаних Закону та Кодексу
передбачають як підставу для
невключення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових платіжних документів, а
тому неможливість віднесення до
валових витрат підприємства сум, що не
підтверджені будь-якими документами
взагалі.

Однак, як встановлено судами, всі
необхідні первинні бухгалтерські
документи на оплату товарів були у
позивача в наявності та надані для
перевірки; договір, укладений між
позивачем та контрагентом на поставку
товарів народного вжитку не був
визнаний недійсним в установленому
законодавством порядку.

Згідно з п. 140.5 ст. 140 ПК України
установлення додаткових обмежень щодо
складу витрат платника податку, крім
тих, що зазначені в цьому розділі, не
дозволяється.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 4
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг (пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК
України).

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 цього Кодексу
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу). У разі, якщо на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, які попередньо віднесені до
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пп. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201
зазначеного Кодексу платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються обов'язкові
реквізити; податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг;
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформлених
податкових накладних, фактична сплата
грошових коштів контрагенту в сумі,
визначеній в податкових накладних, а
також фактичне виконання
господарських операцій, за наслідками
яких у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит, що в даному випадку судами обох
інстанцій встановлено з
підтвердженням матеріалів справи.

Таким чином, за встановлення в судовому
порядку фактичного здійснення
господарських операцій між позивачем
та контрагентом - ТОВ «Тартаруга», що
підтверджено належним чином
оформленими первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку
є правомірним формування позивачем
податкового кредиту та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат у спірному періоді за
результатами господарських операцій з
вказаним контрагентом.

За вказаних обставин, відсутності
порушень норм матеріального та
процесуального права, висновок судів
першої та апеляційної інстанцій про
задоволення позовних вимог є вірним, а
касаційна скарга відповідача -
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.04.2013 та
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21.01.2013 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний