Справа № 826/13322/13-а
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Савченко А.
Суддя-доповідач: Беспалов О.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Беспалова О. О.

суддів:
Парінова А. Б., Губської О. А.

при секретарі:
Тур В. В.

за участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3, третьої
особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 11 листопада 2013 р. у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії з
припинення Голосіївської районної у м.
Києві ради, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
фізична особа - підприємець ОСОБА_4 про
визнання нечинним рішення №19/13 від
04.11.2003 р. , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Голосіївської районної у
місті Києві державної адміністрації
про визнання нечинним рішення 19 сесії
ІІ скликання Голосіївської районної в
м. Києві ради від 04 листопада 2003 року
№19/13 «про перелік об'єктів комунальної
власності Голосіївського району м.
Києва, які підлягають приватизації» в
частині пункту, яким надано дозвіл на
приватизацію нежилого приміщення,
орендованого СПД ОСОБА_4, за адресою:
АДРЕСА_1 (в Літ. «А») з моменту його
прийняття.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11 листопада 2013 р. у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову, якою позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились, дослідивши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити, а оскаржувану
постанову суду - скасувати з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
було вірно встановлено судом першої
інстанції і додатково встановлено
судом апеляційної інстанції, 30 грудня
2003 року Фондом приватизації
комунального майна Голосіївського
району м. Києва, який діяв від імені
Голосіївської районної у м. Києві ради,
із суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_4
укладено договір купівлі - продажу
нежитлового приміщення № 50 загальною
площею 39,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 літ.
«А».

Зазначений договір посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу та
зареєстровано у реєстрі за №10707.

Як вбачається з преамбули зазначеного
договору, підставою для його укладення
стало, зокрема, рішення Голосіївської
районної в м. Києві ради від 04 листопада
2003 року №19/13.

22 грудня 2003 року Головним управлінням
комунальної власності міста Києва
видано свідоцтво про право власності
на нежиле приміщення, яким за
територіальною громадою
Голосіївського району м. Києва визнано
право власності на приміщення № 50
площею 39,60 кв.м., яке розташоване за
вищезазначеною адресою (а. с. 114).

Перед цим, 04.11.2003 р. Голосіївською
районною в м. Києві радою винесено
рішення № 19/13 дев'ятнадцятої сесії ІІ
скликання «Про перелік об'єктів
комунальної власності Голосіївського
району м. Києва, що підлягають
приватизації.

Пунктом 1 даного рішення затверджено
спосіб приватизації «викуп» щодо
об'єктів комунальної власності
Голосіївського району м. Києва згідно
додатку № 1.

Так зазначений додаток 1 до рішення
містить перелік приміщень та будівель,
що належать до комунальної власності
Голосіївського району м. Києва та
пропонуються на приватизацію шляхом
викупу.

В пункті 16 переліку зазначено: в графі
«назва підприємства - орендаря» - ПП
ОСОБА_4, в графі «адреса приміщення» -
АДРЕСА_1 в графі «площа згідно договору
оренди, кв. м.» - 30, 0 (а. с. 46).

Згідно копії плану І поверху на будівлю
літер «А» по АДРЕСА_1 Голосіївського
району, м. Київ, складеного Київським
міським бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна 25.11.2003 року, та
оцінюваного акту і журналу підрахунку
площі житлового будинку з нежитловими
(вбудованими) приміщеннями спірне
приміщення складається з двох основних
приміщень площею 9, 1 кв. м. та 30, 5 кв. м.

Відповідно до експлікації внутрішніх
площ вбудованих приміщень спірне
нежиле приміщення станом на 17.06.1987 р.
має назву «Диспетчерська» за даними
Київського міського бюро технічної
інвентаризації (а. с. 8).

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно з пунктом 30 частини 1 статті 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р.
№280/97-ВР, до виключної компетенції рад
віднесено прийняття рішень щодо
відчуження відповідно до закону
комунального майна; затвердження
місцевих програм приватизації, а також
переліку об'єктів комунальної
власності, які не підлягають
приватизації; визначення доцільності,
порядку та умов приватизації об'єктів
права комунальної власності; вирішення
питань про придбання в установленому
законом порядку приватизованого майна,
про включення до об'єктів комунальної
власності майна, відчуженого у процесі
приватизації, договір купівлі-продажу
якого в установленому порядку
розірвано або визнано недійсним, про
надання у концесію об'єктів права
комунальної власності, про створення,
ліквідацію, реорганізацію та
перепрофілювання підприємств, установ
та організацій комунальної власності
відповідної територіальної громади.

Відповідно до статті 60 Закону
підставою для набуття права
комунальної власності є передача майна
територіальним громадам безоплатно
державою, іншими суб'єктами права
власності, а також майнових прав,
створення, придбання майна органами
місцевого самоврядування в порядку,
встановленому законом.

У Рішенні Конституційного Суду України
№ 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року (справа
про права співвласників на допоміжні
приміщення багатоквартирних будинків)
зазначено, що допоміжні приміщення
(підвали, сараї, кладовки, горища,
колясочні і т. ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир багатоквартирних
будинків, підтвердження права
власності на допоміжні приміщення не
потребує здійснення додаткових дій,
зокрема створення об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Статтею 1 Закону України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку" передбачено, що допоміжні
приміщення багатоквартирного будинку -
це приміщення, призначені для
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку
(сходові клітини, вестибюлі, перехідні
шлюзи, позаквартирні коридори,
колясочні, кладові, сміттєкамери,
горища, підвали, шахти і машинні
відділення ліфтів, вентиляційні шахти
та інші технічні приміщення).

Віднесення приміщень, де розташоване
технічне обладнання будинку, до
допоміжних приміщень, передбачалось і
наказом Держжитлокомунгоспу України
від 5 квітня 1996 р. N 28/389 "Про затвердження
Типового статуту об'єднання
(товариства) співвласників
багатоквартирного будинку" (втратив
чинність на підставі наказу Державного
комітету з питань житлово-комунального
господарства № 189/2040 від 17 листопада 2003
року) та наказом Держжитлокомунгоспу
України від 27 серпня 2003 р. № 141 "Про
затвердження нового Типового статуту
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку та Типового
договору відносин власників житлових і
нежитлових приміщень та управителя".

Частина 2 ст. 382 Цивільного кодексу
України, визначає, що власникам
квартири у дво- або багатоквартирному
житловому будинку належать на праві
спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що для правильного вирішення
даного спору необхідно встановити
характеристику спірного приміщення,
перевірити, чи є спірне приміщення
допоміжним; чи знаходитися у ньому
технічне обладнання будинку (інженерні
комунікації та технічні пристрої, які
необхідні для забезпечення
санітарно-гігієнічних умов і безпечної
експлуатації квартир тощо), без доступу
до якого експлуатація житлового
будинку є неможливою; чи
використовувалось воно чи якась з його
частин для обслуговування будинку.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 05.11.2013 р. у справі за №
К/9991/68004/11.

Натомість, ухвалюючи оскаржуване
рішення, суд першої інстанції виходив з
того, що право власності Голосіївської
районної в м. Києві ради не скасоване, а
тому виходячи з засад виключного
розпорядження належним на праві
власності майном на власний розсуд
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, і жодним чином не дослідив
характеристик спірного приміщення.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
з огляду на специфіку суті комунальної
власності, що передбачає собою
власність територіальної громади
певної територіальної одиниці,
розпоряджатися якою мають виключне
право члени цієї територіальної
громади через повноважних
представників органу місцевого
самоврядування.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
предметом позовних вимог є рішення
щодо затвердження переліку об'єктів, що
підлягають приватизації
підприємствами-орендарями, і тому в
даній справі мова йде не про
правомірність набуття права власності
на нежитлове приміщення, а щодо
правомірності способу реалізації
цього права, що не може ототожнюватись.

До того ж, судом першої інстанції не
взято до уваги, що свідоцтво про право
власності на спірне приміщення
головному управлінню комунальної
власності м. Києва видане 22.12.2003 р., а
спірне рішення останнім прийняте 04.11.2003
р., тобто на 1, 5 місяці раніше.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку про
необхідність встановлення статусу
спірного приміщення для правильного
вирішення справи.

Вперше в законодавстві України право
власності на допоміжні приміщення
будинку було закріплене за власниками
квартир багатоквартирних житлових
будинків в Законі України „Про
приватизацію державного житлового
фонду".

Так ч. 2 ст. 10 Закону України „Про
приватизацію державного житлового
фонду", який був прийнятий 19 червня 1992
р., встановлено, що власники квартир
багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку, технічного обладнання,
елементів зовнішнього благоустрою і
зобов'язані брати участь у загальних
витратах, пов'язаних з утриманням
будинку і прибудинкової території
відповідно до своєї частки у майні
будинку. Допоміжні приміщення
(кладовки, сараї і т.ін.) передаються у
власність квартиронаймачів безоплатно
і окремо приватизації не підлягають.

Типовим статутом об'єднання
(товариства) співвласників
багатоквартирного будинку,
затвердженим наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству та
Фонду державного майна України від 5
квітня 1996 р. № 28/389 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 5 травня
1996 р. за № 214/1239), був встановлений більш
чіткий перелік допоміжних приміщень
будинку. Відповідно до п. 4.1 Типового
статуту було встановлено, що до
допоміжних приміщень відносяться
тамбури, вестибулі, вітальні, сходові
клітки, міжквартирні коридори, холи,
горища, приміщення технічних поверхів,
приміщення підвалів, де розташоване
технічне обладнання будинку,
приміщення для зберігання матеріалів,
обладнання та інструменту, розміщення
обслуговуючого будинок персоналу,
колясочні та інші приміщення будинку,
які необхідні для забезпечення
утримання будинку і прибудинкової
території та культурно-побутового
обслуговування мешканців, приміщення
об'єктів цивільної оборони тощо.

Так судом апеляційної інстанції
надіслано судові запити до
комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація-112
Голосіївського району», директору
Департаменту містобудування та
архітектури - Головному архітектору м.
Києва Целовальнику С. А. та
комунального підприємства «Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Голосіївського району».

У відповіді на судовий запит
комунального підприємства «Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Голосіївського району» від 11.03.2014
р. № 2-2 зазначено, що ні останнім, ні
комунальним підприємством
«Житлово-експлуатаційна організація-112
Голосіївського району» з часу введення
будинку в експлуатацію спірне
приміщення не використовувалось.
Зазначене приміщення використовується
мешканцями будинку для організації
робочого місця консьєржа.

Також з наданих до відповіді на запит
матеріалів колегія суддів встановила,
що з 24.10.2000 р. приміщення (його частина
площею 30.0 кв.м.) передавалося ТОВ «Наша
марка - ХХІ» для розміщення перукарні.

Станом на цей час приміщення житлового
будинку не були приватизовані усіма
мешканцями, в тому числі позивачем.

В подальшому, згідно наявних в
матеріалах справи відомостей, на
підставі рішення Голосіївської
районної в місті Києві ради від 20.03.2003 р.
№ 13/10 третій особі видано ордер № 129-03
від 16.05.2003 р. на право зайняття спірного
приміщення площею 30, 0 кв. м.

Відповідно до акту комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація-112 Голосіївського району»
складеного 11.03.2014 р. комісією у складі
головного інженера, заступника
директора та майстра технічної
дільниці підприємства в ході
обстеження нежитлового приміщення
встановлено наступне.

Через зазначене приміщення проходять
стоякові труби центрального опалення,
каналізації, холодного та гарячого
водопостачання. Приміщення
використовується службою консьєржів. В
приміщенні встановлено санвузол.

Колегія суддів, вислухавши пояснення
третьої особи ОСОБА_4 в судовому
засіданні 03.04.2014 р., дослідила
твердження останньої щодо того, що сама
лише наявність стоякових труб в
приміщенні не надає приміщенню
характеристик статусу допоміжного, і в
цій частині погоджується з
висловленими доводами.

Незважаючи на це, колегія суддів також
встановила, що у зв'язку з відсутністю
акту зайняття приміщення ОСОБА_4 з 2003
року і по 11.03.2014 р. останньою не
оплачуються жодні витрати на технічне
обслуговування інженерних мереж та
комунальні послуги.

Цілком очевидним є той факт, що сума на
забезпечення спірного приміщення
комунальними послугами входить до
спільних витрат мешканців будинку.

Згідно з додатком "Б" до ДБН В.2.2-15-2005
"Будинки і споруди. Житлові будинки.
Основні положення", затверджених
Наказом Держбуду України № 80 від 18
травня 2005 року, підсобні (допоміжні)
приміщення багатоквартирного
житлового будинку -приміщення,
призначені для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування його мешканців (сходові
клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи,
позаквартирні коридори, колясочні,
комори, сміттєзбірні камери, горища,
підвали, шахти тощо). Технічні
приміщення - приміщення для розміщення
обладнання теплових вузлів, бойлерних,
електрощитових, венткамер,
комутаторів, радіовузлів, машинних
відділень ліфтів, холодильних
установок тощо.

Згідно з п. 2.50 розділу "Нежитлові
поверхи (приміщення)" ДБНВ.2.2-15-2005 у
першому, другому та цокольних
поверхах житлових будинків
допускається розміщувати приміщення
адміністративні, магазинів
роздрібної торгівлі, громадського
харчування, побутового
обслуговування тощо згідно з переліком
та відповідними вимогами щодо
загальної площі та кількості
відвідувачів.

Як вже зазначалося вище, оформлення
права власності на допоміжні
приміщення діючим законодавством не
передбачено.

Натомість, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 5
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. №
1952-IV право власності на квартиру,
житлове та нежитлове приміщення може
бути зареєстровано незалежно від того,
чи зареєстровано право власності на
житловий будинок, будівлю, споруду
(їх окремі частини), в яких вони
розташовані.

З огляду на це, колегія суддів
приходить до висновку про розмежування
законодавцем понять «нежитлове
приміщення» та допоміжне приміщення».

В розрізі процитованих норм, колегія
суддів приходить до висновку, що дані
категорії приміщень мають наступні
ознаки:

1. Допоміжне:

- призначене для обслуговування
житлових приміщень будинку;

- в ньому може знаходитися технічне
оснащення будинку (інженерні
комунікації і технічні пристрої, що
необхідні для забезпечення
санітарно-гігієнічних умов, належної і
безпечної експлуатації квартир), без
якого експлуатація жилого будинку
неможлива;

- використання власниками квартир
будинку приміщення для своїх потреб;

- при отримання власності на квартиру
новий власник не зможе належно нею
користуватися, якщо певне приміщення,
що знаходиться в будинку буде належати
на праві власності іншій особі;

- власники квартир зобов'язані брати
участь у загальних витратах на
обслуговування приміщення.

2. Нежитлове:

- може бути самостійним об'єктом
цивільно-правових відносин за умови
надання йому цього статусу при
плануванні забудови;

- за умови розміщення у першому,
другому та цокольних поверхах
житлових будинків допускається
розміщувати у ньому приміщення
адміністративні, магазини роздрібної
торгівлі, громадського харчування,
побутового обслуговування тощо;

- використання приміщення для потреб
коммунального підприємства, що
обслуговує будинок певний проміжок
часу;

- у приміщення проходять транзитні
мережі водо- та теплопостачання, які
необхідні не для забезпечення
обслуговування будинку, а для
постачання у саме нежитлове приміщення
тепла та води;

- витрати на обслуговування приміщення
покладаються виключно на
балансоутримувача, власника, орендаря;

- можливість обладнання приміщення для
здійснення певного виду діяльності.

При дослідженні колегію суддів поняття
терміну «диспетчерська» було
встановлено, що диспетчерська - це
приміщення, де розташований
диспетчерський пункт.

Крім того, диспетчерська повинна мати
конкретне призначення.

Так, наприклад, для розміщення
диспетчерського персоналу, щита
пульту, мнемосхеми, інших засобів
відображення інформації і засобів
зв'язку створюється диспетчерська
системи водопостачання (СНіП 2.04.02-84).

Яскравий приклад вимог до приміщення
диспетчерської в якості пожежного
посту викладений також у ДБН В.2.5-56-2010
«Системи протипожежного захисту»,
відповідно до якого управління
системами протипожежного захисту слід
передбачати з приміщення пожежного
поста (диспетчерської або іншого
спеціального приміщення з цілодобовим
перебуванням чергового персоналу, далі
- пожежний пост). Це приміщення повинно
бути площею не менше 15 м2 та
розміщуватись на першому або
цокольному поверхах будинків.
Допускається розміщення цього
приміщення вище першого поверху, при
цьому вихід з такого приміщення
повинен бути назовні, на сходову
клітку, у вестибюль або коридор, що
мають вихід назовні.

У цьому приміщенні повинно бути:

1) температура повітря в межах 18-25 °С;

2) відносна вологість не більше 80 %;

3) природне, штучне робоче і аварійне
освітлення безпеки. При робочому
освітленні повинна забезпечуватися
освітленість приміщення не менше 150 лк
для люмінесцентних ламп і не менше 100 лк
для ламп розжарювання; при аварійному -
не менше 10 % від норм робочого
освітлення;

4) автоматичне включення аварійного
освітлення.

За відсутності резервування по
змінному струму живлення мережі
аварійного освітлення повинно
передбачатися від акумуляторних
батарей;

5) телефонний зв'язок із пожежною
охороною об'єкта або пожежною охороною
населеного пункту.

З огляду на встановлені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що експлікація внутрішніх площ
вбудованих приміщень за даними
Київського міського бюро технічної
інвентаризації не є повною, оскільки не
конкретизує вид диспетчерської в
розрізі її призначення, а тому колегія
суддів приходить до висновку про
неможливість встановити перелік
обов'язкових вимог для спірного
приміщення, як диспетчерської.

Крім того, на думку колегії суддів,
надання при введенні в експлуатації
спірному приміщенню статусу
диспетчерської підтверджує
відсутність цільового призначення
цього приміщення у вигляді окремого
об'єкта цивільно-правових угод,
оскільки ці поняття є
взаємовиключними.

Натомість, в матеріалах справи є
достатньо доказів того, що вказане
приміщення в якості диспетчерської не
використовувалось взагалі, хоча за
своєю суттю було створено виключно для
цих цілей, а не з метою подальшого
відчуження.

В приміщенні відсутні: аварійне
освітлення, засоби зв'язку з
централізованими диспетчерськими
пунктами та об'єктами оперативного
контролю і управління та будь-які інші
ознаки, що підлягають перевірці,
оскільки їх наявність ставить під
сумнів висновок про відсутність у
приміщення статусу диспетчерської.

Через приміщення проходять стоякові
труби центрального опалення,
каналізації, холодного та гарячого
водопостачання. В приміщенні
встановлено санвузол.

Третя особа ОСОБА_4 витрат на
обслуговування приміщення не
здійснювала.

Також, ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди
Житлові будинки. Основні положення»
встановлює наступні приміщення
житлових будинків, відмінні від
житлових:

- приміщення технічні - приміщення для
розміщення обладнання теплових вузлів,
бойлерних, електрощитових, венткамер,
комутаторів, радіовузлів, машинних
відділень ліфтів, холодильних
установок тощо.

- підсобні приміщення
багатоквартирного житлового будинку -
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування його
мешканців (сходові клітки, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, комори,
сміттєзбірні камери, горища, підвали,
шахти тощо).

Таким чином, з огляду на наявні в
матеріалах справи докази в їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що спірне приміщення має
статус підсобного допоміжного та є
придатним для розміщення в ньому
консьєржів.

Зважаючи на принцип непорушності права
власності, колегія суддів зазначає, що
статус спірного приміщення в
будь-якому випадку впливає на право
власності або позивача, як мешканця
будинку, або третьої особи, кошти якої
витрачені на придбання спірного
об'єкту, а тому вирішуючи питання про
те, чиє право власності є більш
непорушним, колегія суддів виходить з
правомірності його набуття і приходить
до висновку, що право власності набуте
третьою особою, хоч і не з її вини, але є
протиправним, зважаючи на те, що
оспорюваним рішенням відповідач
фактично взяв на себе повноваження про
продаж приміщення, яке йому не
належало.

Доводи апеляційної скарги позивача
спростовують висновки суду першої
інстанції.

У відповідності до статті 202 КАС
України підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є: неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
ухвалив оскаржуване рішення не у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, а тому наявні
підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 листопада 2013 р. у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії з
припинення Голосіївської районної у м.
Києві ради, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
фізична особа - підприємець ОСОБА_4 про
визнання нечинним рішення №19/13 від
04.11.2003 р. задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 листопада 2013 р.
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати нечинним п. 16 Додатку 1 до
рішення 19 сесії ІІ скликання
Голосіївської районної в місті Києві
ради №19/13 від 04.11.2003 р. «Про перелік
об'єктів комунальної власності
Голосіївського району м. Києва, що
підлягають приватизації».

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 (адреса проживання:
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер:
НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 45, 88 грн.
(сорок п'ять гривень 88 копійок) шляхом
їх безспірного списання з рахунків
Ліквідаційної комісії з припинення
Голосіївської районної у м. Києві ради.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя

О. О. БеспаловСуддя
А. Б. ПаріновСуддя О. А.
Губська (Повний текст постанови буде
виготовлено 08.04.2014 року)

Головуючий суддя

Беспалов О.О.

Судді:

Губська О.А.

Парінов А.Б.