Справа № 802/568/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 квітня 2014 р.
Справа № 802/568/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Томчука А.В.,

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.,

позивача: ОСОБА_1,

відповідача:
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Євро-Він"

до: Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євро-Він" (далі - ТОВ
"Євро-Він") звернулось в суд з позовом до
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області (далі - Вінницька ОДПІ) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначає, що висновки
акту перевірки від 23.01.2014р. №74/2201/37424354 є
безпідставними та необґрунтованими, не
відповідають нормам Податкового
кодексу України, а відтак податкове
повідомлення-рішення Вінницької ОДПІ
№ від 30.01.2014 року підлягає
скасуванню, за відсутності будь-яких
порушень податкового законодавства з
боку ТОВ "Євро-Він" при провадженні ним
господарської діяльності.

В судовому засіданні представник
позивача надала пояснення, що
відтворюють зміст позовної заяви.
Позовні вимоги просила задовольнити
повністю. Додаткового наголосила, що
відповідач безпідставно дійшов
висновків про порушення підприємством
вимог податкового законодавства, а
дані відображені в акті перевірки є
необґрунтованими, ґрунтуються на
суб'єктивних припущеннях перевіряючих
та не мають належного підтвердження
допустимими доказами.

Представник відповідача заперечив
щодо заявленого адміністративного
позову, просив суд відмовити у його
задоволенні (а.с.114-116). Наголосив, що
податковий орган діяв у межах, у спосіб
визначений законодавством України, а
відтак податкове повідомлення-рішення
прийняте за результатами позапланової
виїзної документальної перевірки ТОВ
"Євро-Він" є цілком правомірним та не
підлягає скасуванню.

Дослідивши подані сторонами документи,
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення сторін, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку, що заявлений
адміністративний позов підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі
наказу Вінницької ОДПІ №1338 від 23.12.2013р.
проведено позапланову виїзну
перевірку підприємства позивача () з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства під час проведення
взаєморозрахунків з ФГ "Скутельник
А.О.", код за за період з
01.01.2013р. по 01.09.2013р.

На підставі викладених в акті
перевірки даних встановлено, що
позивачем не доведено та не
підтверджено належно оформленими
документами, зокрема
товарно-транспортними накладними,
сертифікатами якості продукції
фактичного одержання та
транспортування (перевезення)
придбаних у ФГ "Скутельник А.О." товарів
у перевіряємому періоді.

На думку, перевіряючих, недоліки
первинної транспортної документації
(ТТН) у підприємства позивача на момент
проведення перевірки є беззаперечним
доказом не підтвердження фактичного
придбання товару та не доведення факту
його використання у господарській
діяльності, тобто свідчать про
безтоварність здійснених операцій з
придбання ТМТ у ФГ "Скутельник А.О.".

За результатами перевірки складено акт
від 23.01.2014р. №74/2201/37424354 (а.с. 30-40). Згідно
висновків якого, встановлено порушення
ТОВ "Євро-Він":

1) п. 198.1, п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість всього на
суму 33334 грн., в тому числі за травень 2013
року на суму 16667 грн., за липень 2013 року
на суму 16667 грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки відповідачем винесено
спірне податкове повідомлення-рішення
№ від 30.01.2014 року, яким збільшено
позивачу суму грошового зобов'язання з
ПДВ у сумі 41668 грн., в тому числі
основний платіж - 33334 грн. та штрафні
санкції - 8334 грн.

Не погоджуючись із виявленими
порушеннями та оскаржуючи
правомірність винесення
податкового-повідомлення рішення
№ від 30.01.2014 року, позивач
звернувся до суду за захистом своїх
прав та інтересів.

Задовольняючи заявлений позов, суд
керується та виходить з наступного.

Згідно пп.14.1.36 ст.14 Податкового кодексу
України (далі - ПК України),
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Судом встановлено, та не заперечується
сторонами, що між підприємством
позивача та ФГ "Скутельник А.О."
укладено договір поставки від 29.05.2013р.
№29/05-13 (а.с.77-80), згідно умов якого ФГ
"Скутельник А.О." зобов'язався поставити
на адресу ТОВ "Євро-Він" товар (сало
бокове).

Факти здійснення вказаних
господарських операцій
підтверджуються договором поставки
товарів, податковими накладними,
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними
(а.с.70-80).

Наявність вказаних документів не
спростовується податковим органом, що
знайшло своє підтвердження в акті
перевірки від 23.01.2014р. №74/2201/37424354.

Однак, на сторінці 8 вказаного акту
перевіряючі наголошують, що під час
проведення перевірки не надавались
сертифікати якості та довіреності,
відповідно до наданих видаткових
накладних не можливо ідентифікувати
осіб, які брали участь у здійсненні
господарських операцій, а у ТТН не
зазначено осіб, які здійснювали
відпуск та здавання товару
перевізнику, відтак на переконання
податкового органу відсутність
належних реквізитів-відомостей у
первинній транспортній документації
свідчить про безтоварність здійснених
операцій з придбання ТМТ у ФГ
"Скутельник А.О."

Згідно з п.п.14.1.181 ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В результаті проведених операцій,
згідно вищезазначених вимог
Податкового кодексу України, позивачем
віднесено до складу податкового
кредиту нараховані суми податку на
додану вартість в розмірі 33334 грн. по
взаємовідносинам з ФГ "Скутельник А.О.".

Як зазначено в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 20.07.2010р. № 1112/11/13-10
(далі-Інформаційний лист), у разі якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Прикладом подібного підходу
Верховного Суду України є, зокрема,
постанова від 9 вересня 2008 року, в якій
зазначено, що не є підставою для
відмови у праві на податковий кредит та
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Але, поряд із цим, в даному
Інформаційному листі зазначено, що в
постанові Верховного Суду України від
08 вересня 2009 року останній вказує на те,
що відповідно до частини другої статті
3 Закону України від 16 липня 1999 року N
996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку. Здійснення поставки товару на
будь-яких умовах поставки не звільняє
учасників господарської операції від
складання первинних документів, які
передбачені законодавством про
бухгалтерський облік.

Крім цього, з врахуванням правової
позиції Верховного Суду України, ВАСУ
зазначає, що одним із етапів
встановлення судом обґрунтованості
права платника податку на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість, є
встановлення факту-здійснення
господарської операції шляхом
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції -
договорів, актів виконаних робіт,
документів про перевезення, зберігання
товарів тощо. Відсутність належних
первинних документів може свідчити про
нездійснення самих господарських
операцій. Крім того, дослідженню
підлягає реальність господарських
операцій, що є підставою для виникнення
права на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та або бюджетне
відшкодування.

З врахуванням викладеного слід
зазначити, що документами, які
підтверджують факт купівлі-продажу
позивачем товарів та реальність
здійснення операцій, є договір
поставки товарів, податкові накладні,
видаткові накладні,
товарно-транспортні накладними
(а.с.70-80).

Отже, господарські операції, фактично
здійснювані підприємством позивача,
підтверджуються оформленими належним
чином документами.

За відсутності в цих документах
недоліків, які згідно ч.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, що спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
та доказовості - немає правових
підстав для неврахування цих
документів як доказів дійсності
укладання та виконання угоди.

Так, вимоги щодо документального
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку визначені
Законом України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.1999р. № 996-ХIV та Положенням про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів від
24.05.95р. №1988.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Згідно п. 2 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та звітність в
Україні" первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції".

За змістом наведених норм, наявність
господарських операцій з придбання
товарів (робіт, послуг), які в
подальшому використовуються у межах
господарської діяльності платника
податку, є визначальною умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту та
валових витрат.

Констатація фактів порушень
законодавства, що ґрунтується лише на
сумнівах та припущеннях, є
неприпустимою при складанні
офіційного документу органу державної
податкової служби (акту перевірки).

Це є порушенням п. 6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом ДПА України від
21.12.2010 року № 984, згідно якого факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

В контексті даної спірної ситуації акт
податкового органу не містить
будь-якого документального
підтвердження стосовно не виконання
фінансово-господарських
взаємовідносин підприємства позивача
по взаєморозрахунках з контрагентом ФГ
"Скутельник А.О.", а викладені ньому
висновки не ґрунтуються на документах
первинного бухгалтерського та
податкового обліку.

Щодо позиції перевірячих про
відсутність необхідних відомостей у
товарно-транспортних накладних (далі
-ТТН), зокрема щодо неможливості
ідентифікації осіб, які брали участь у
здійсненні господарських операцій,
суд зважає на наступне.

В судовому засіданні досліджено
товарно-транспортні накладні (а.с.72, 75),
які згідно висновків акту надавались
позивачем під час проведення
перевірки. В контексті даної спірної
ситуації суд приймає до уваги вказані
документи як такі, що оформлені з
дотриманням вимог законодавства
України.

Разом з тим, слід зазначити, що
відсутність у ТТН відомостей
ідентифікації осіб, які брали участь у
здійсненні господарських операцій на
перевезення товарів сама по собі не
свідчить про безтоварність операцій їх
поставки.

Як вбачається із преамбули наказу
Мінтрансу від 14.10.97 р. № 363 "Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні", затверджені цим
наказом, розроблені у виконання цілого
ряду державних документів, спрямованих
на забезпечення схоронності вантажів,
захисту їх від розкрадання, безпеки
пасажирів на транспорті, боротьби зі
злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги
про наявність ТТН під час перевезення
вантажів є обов'язковим для
перевізників. За їх порушення останні
можуть бути притягнуті до
відповідальності органами, що
здійснюють контроль за дотриманням
вимог законодавства про автомобільний
транспорт у процесі виконання
перевезень вантажів.

Правила № 363, розроблені Міністерством
транспорту України, стосуються
винятково порядку здійснення
перевезень і не мають (і по визначенню
не можуть мати) відношення до
бухгалтерського й податкового обліку
підприємств, які є відправниками
вантажу й вантажоодержувачами, не
можуть встановлювати правила ведення
зазначених видів обліку.

Самі ТТН є документами, що
регламентують тільки взаємини
перевізника й замовника як учасників
транспортного процесу. Окрім того, суд
вважає за необхідне зазначити, що ТТН
не відносяться до обов'язкових
документів податкової звітності,
передбаченої ПКУ.

Крім того, суд зважає на те, що
товарно-транспортна накладна є
підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей.

Разом з тим, долучені
товарно-транспортні накладні, які
відповідають вимогам "Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні", затверджених
наказом Мінтрансу від 14.10.97 р. № 363,
спростовують висновки перевіряючих
постановлених в акті перевірки від
23.01.2014р.

Крім того, реальність господарських
операцій між позивачем та його ФГ
"Скутельник А.О.", в свою чергу,
підтверджується, наданими
видатковими, податковими накладними,
які, на думку суду, повністю
спростовують позицію податкового
органу щодо безтоварності здійснених
операцій.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції (згідно листа
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011р. № 1936/11/13-11

Суд зауважує, що у судовому засіданні
представник відповідача наголошував,
що податкові та видаткові накладні в
дійсності не підписувались директором
ФГ "Скутельник А.О." ОСОБА_4 відповідно
до протоколу допиту свідка від 10.10.2013р.
(а.с.120-130).

Враховуючи неодноразову неявку у
судові засідання в якості свідка
ОСОБА_4, суд зауважує, що в акт перевірки
від 23.01.2014р. не містить жодних висновків
перевіряючих щодо недійсності підпису
первинних документів ФГ "Скутельник
А.О." директора ОСОБА_4, а оскаржуване
податкове-повідомлення рішення
винесено згідно порушень встановлених
в акті від 23.01.2014р.

Крім того, представником відповідача
не спростовано та доведено належними
та допустимими доказами обставин
стосовно недійсності підпису вказаної
особи.

Варто зазначити, що в матеріалах справи
міститься довідка від 05.09.2013р.
№419/2204/37424354 про результати зустрічної
звірки ТОВ "Євро-Він" відомостей
отриманих від особи, яка мала правові
відносини з платником податків ФГ
"Скутельник А.О." їх реальності та
повноти відображення в обліку за
період 01.05.2013р. по 31.05.2013р.

Так, згідно висновків вказаної довідки
досліджено договір поставки товарів
№29/05-13 в розрізі видаткової та
податкової накладних, ТТН від 29.05.2013р.
та не встановлено порушень щодо
відображення господарських операцій з
розрахунків податкового обліку із ФГ
"Скутельник А.О.".

Щодо посилань перевіряючих про
відсутність під час перевірки
сертифікатів якості придбаної
продукції та довіреностей, суд
зазначає, що відсутність сертифікатів
якості у покупця не свідчить про
порушення постачальниками саме
податкового законодавства, а отже
встановлення таких фактів не
відноситься до компетенції податкових
органів, і жодним чином не може
спростовувати факт поставки/отримання
товарів позивачем.

Також необхідно зазначити, що
відповідно до частини 1 статті 55
Господарського кодексу України,
суб'єктами господарювання визнаються
учасники господарських відносин, які
здійснюють господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських прав та
обов'язків), мають відокремлене майно і
несуть відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків, передбачених
законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 55
Господарського кодексу України,
суб'єктами господарювання є, зокрема,
господарські організації - юридичні
особи, створені відповідно до ЦК
України, державні, спільні та інші
підприємства, створені відповідно до
цього Кодексу, а також інші юридичні
особи, які здійснюють господарську
діяльність та зареєстровані в
установленому законом порядку.

Так, суд зважає на висновки податкового
органу, викладені в акті перевірки від
23.01.2014р. про відсутність у контрагента
позивача трудових ресурсів, майна та
інших матеріальних ресурсів
економічно необхідних для здійснення
господарських операцій так як наслідок
безтоварності вчинюваних операцій.

Проте, податковий орган не подав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач діяв без належної обачності й
обережності і йому мало бути відомо про
порушення, які допускали його
контрагент, а також не зазначено інших
обставин, які могли б свідчити про
недобросовісність позивача. В
законодавстві України закріплено
принцип персональної
відповідальності, згідно якого особа
має нести відповідальність за вчинені
нею правопорушення, а не за
правопорушення інших осіб. Також не
доведено та не надано доказів, які б
свідчили про наявність обставин, що
виключають обґрунтованість заявленої
позивачем податкової вигоди - як-то
безтоварний та/або фіктивний характер
здійснених операцій.

Слід наголосити на недопустимості
такого підходу податкового органу до
оцінки правомірності формування
позивачем податкового кредиту, позаяк
підприємство не може автоматично бути
правопорушником на тій підставі, що
порушення податкового законодавства
могли допустили його контрагенти, тим
більше, якщо зі своєї сторони воно
діяло у відповідності із вимогами
закону. Таким чином інформація
податкового органу, щодо
недобросовісності окремого
контрагента - підприємства позивача не
може бути розцінена як
недобросовісність власне самого ТОВ
"Євро-Він".

Таким чином, оскільки належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочини, укладені позивачем з ФГ
"Скутельник А.О." відповідають нормам
чинного законодавства України,
фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення дослідженої
судом господарської діяльності
позивача із вказаним підприємством, що
підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
надання послуг позивачеві з боку ФГ
"Скутельник А.О." документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту надання послуг у судовому
засіданні не були доведені, а надані
позивачем докази є переконливими і
достатніми для беззаперечного
висновку суду щодо реальності
господарської операції.

Це означає, що висновки податкового
органу про порушення позивачем вимог
статті 198 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Вищий Адміністративний суд в своєму
листі №1112/11/13-10 від 20.07.2010р. "Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби" роз'яснив, що не є
підставою для відмови у праві на
податковий кредит з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку. З огляду на це, і
відповідно до статті 61 Конституції
України, виконання одним платником
податків своїх зобов'язань перед
бюджетом не ставиться у залежність від
виконання зазначених зобов'язань
будь-яким іншим платником податків.

У судовому засіданні відповідачем не
було доведено фактичного порушення
вимог наведених норм законодавства,
яке б позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту за
перевіяємий період по господарським
взаємовідносинам з ФГ "Скутельник А.О.".

Судом не вбачається порушення
позивачем норм Податкового кодексу
України, оскільки вчинення
господарських операцій із
контрагентом підтверджується наявними
в матеріалах справи копіями
видаткових, податкових накладних та
інших первинних документів, які не
суперечать нормам Законів.

Дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту.

Окремо слід наголосити, що в судовому
засіданні представник відповідача в
підтвердження правомірності порушень
встановлених в акті перевірки від
23.01.2014р. надав суду копію акту від
21.03.2014р. №225/2201/34276610 "Про результати
документальної позапланової перевірки
ФГ "Скутельник А.О." з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
операцій з контрагентами за період з
01.01.2013р. по 16.12.2013р.". Вказана перевірка
призначена та проведена з підстав
визначених пп.78.1.11 п.78.1 ст.78, п.79.1 та п.79.2
ст.79 ПК України та відповідно до
постанови слідчого СВ ФР ДПІ у
Деснянському районі ГУ Міндоходів у
м.Києві та на переконання відповідача,
її висновки повністю підтверджують
недійсність, недобросовісність
правочинів вчинених ФГ "Скутельник
А.О." з покупцями, зокрема ТОВ "Євро-Він".

З приводу вказаного, суд зауважує, що
згідно п.86.9 ст. 86 ПК України у разі якщо
грошове зобов'язання розраховується
контролюючим органом за результатами
перевірки, проведеної з обставин,
визначених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1
статті 78 цього Кодексу, щодо
кримінального провадження, у якому
розслідується кримінальне
правопорушення стосовно посадової
особи (посадових осіб) платника
податків (юридичної особи) або фізичної
особи - підприємця, що перевіряється,
предметом якого є податки та/або збори,
податкове повідомлення-рішення за
результатами такої перевірки
приймається таким контролюючим
органом протягом 10 робочих днів з дня,
наступного за днем отримання цим
контролюючим органом відповідного
судового рішення (обвинувальний вирок,
ухвала про закриття кримінального
провадження за нереабілітуючими
підставами), що набрало законної сили.

Матеріали такої перевірки разом з
висновками контролюючого органу
передаються органу, що призначив
перевірку.

З аналізу наведеної норми вбачається,
що обмеження щодо винесення податковим
органом рішень за результатами
проведених перевірок на підставі пп.
78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України, стосується
виключно тих випадків копи перевірку
здійснено стосовно тих осіб, щодо яких
провадиться таке кримінальне
провадження. Разом з тим, вказаний акт
адресований виключно
слідчому/правоохоронному органу, що
ініціював таку перевірку та не може
бути взятий судом до уваги, при
перевірці правомірності винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення прийнятого за
висновками акту від 23.01.2014р. №74/2201/37424354.

Враховуючи викладене суд прийшов до
висновку про правомірність включення
позивачем сум податку на додану
вартість в загальному розмірі 33334 грн.
до складу податкового кредиту. Таким
чином, висновки акту перевірки є не
обґрунтованими, суперечать
законодавству з питань оподаткування
та фактичним обставинам справи, а тому
податкове повідомлення-рішення №
від 30.01.2014 року. прийняте на його основі
є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно із пунктом 1 частини другої
статті 162 КАС України, у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення.

Відповідно до частини першої статті 71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 9
КАС України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України.

Частиною другою статті 71 КАС України
визначено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З обставин адміністративної справи
видно, що відповідачем не доведено
правомірності оскаржуваного рішення,
відтак, позовні вимоги знайшли своє
підтвердження під час розгляду
адміністративної справи.

Частиною першою статті 257 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у разі необхідності
спосіб, строки і порядок виконання
можуть бути визначені у самому
судовому рішенні.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9
розділу VI Прикінцевих та перехідних
положень Бюджетного кодексу України у
разі безспірного списання коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
Державна казначейська служба України
відображає в обліку відповідні
бюджетні зобов'язання розпорядника
бюджетних коштів, з вини якого виникли
такі зобов'язання. Погашення таких
бюджетних зобов'язань здійснюється
виключно за рахунок бюджетних
асигнувань цього розпорядника
бюджетних коштів. Одночасно
розпорядник бюджетних коштів
зобов'язаний привести у відповідність
з бюджетними асигнуваннями інші взяті
бюджетні зобов'язання.

Водночас пунктом 19 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ (Постанова N 845) встановлено, що
безспірне списання коштів державного
та місцевих бюджетів і їх
перерахування на рахунок, зазначений у
виконавчому документі про стягнення
надходжень бюджету та/або заяві про
виконання рішення про стягнення
надходжень бюджету, здійснюються
органами Казначейства з відповідного
рахунка, на який такі кошти зараховані,
шляхом оформлення розрахункових
документів.

З огляду на викладене та з урахуванням
принципу пріоритетності законів над
підзаконними актами, стягнути судові
витрати із Державного бюджету України
шляхом їх безспірного списання із
рахунка суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена в
інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від
21.11.2011 р. N 2135/11/13-11.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Вінницької ОДПІ № від 30.01.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Євро-Він" понесені
ним судові витрати у вигляді судового
збору в сумі 182,70 грн. (сто вісімдесят
дві гривні 70 копійок) шляхом їх
безспірного списання органами
Державної казначейської служби з
рахунків Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області.

Стягнути з Державного бюджету України
на спеціальний рахунок Державної
судової адміністрації України (банк
одержувача - ГУ ДКСУ у Вінницькій
області, код банку 802015, р/р 4002)
судовий збір у сумі 1644,30 грн. (одна
тисяча шістсот сорок чотири гривні 30
копійок) шляхом його безспірного
списання органами Державної
казначейської служби України з
рахунків Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Томчук Андрій
Валерійович