Справа № 872/16514/13
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2014 рокусправа № 804/5606/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Головко О.В.

суддів:
Суховарова А.В. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
липня 2013 року в адміністративній
справі

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

ФОП ОСОБА_1 у квітні 2013 року звернувся
до Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просив скасувати податкові
повідомлення-рішення № та №
, прийняті Державною податковою
інспекцією у Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області 10 квітня 2013 року.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
липня 2013 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду та
прийняту нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга ґрунтується на тому,
що судом першої інстанції не надано
належної оцінки обставинам справи та
нормам чинного законодавства, що
призвело до прийняття невірного
рішення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, колегія
суддів доходить висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що ДПІ у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області у період з
14.02.2013 по 27.02.2013 було проведено планову
виїзну перевірку дотримання ФОП ОСОБА_1
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 по
31.12.2012, за результатами якої складено
Акт № 576/171/ від 14 березня 2013 року.

На підставі висновків Акту
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення № від
10.04.2013, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
на суму 42800,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 10700,00
грн. та податкове повідомлення-рішення
№ від 10.04.2013, яким ФОП ОСОБА_1
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб, що
сплачується фізичними особами за
результатами річного декларування за
основним платежем на суму 29545,48 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 4351,56 грн.

Підставою для прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень стали
висновки, викладені в акті перевірки,
згідно з якими ФОП ОСОБА_1 за 2011 та 2012
роки занижено податок на доходи
фізичних осіб за рахунок
неправомірного включення до складу
валових витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
витрати на транспортні послуги,
страхування цивільно-правової
відповідальності власників
транспортних засобів, придбання
запасних частин для автотранспортних
засобів, нараховані та сплачені
відсотки по кредитному договору,
амортизаційні відрахування та не
включення до складу валового доходу
виручки від підприємницької
діяльності у вигляді відсотків по
депозитним договорам. Також перевіркою
встановлено заниження ФОП ОСОБА_1 ПДВ
за червень 2012 року на суму 42800,00 грн. у
зв'язку з включенням до складу
податкового кредиту сум ПДВ по
придбаному транспортному засобу.

Надаючи оцінку обґрунтованості
висновків податкового органу та
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень колегія суддів
зазначає, що відповідно до положень
статті 13 декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» № 13-92 від 26.12.1992 в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин, оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Пунктом 5.2 статті 5 цього Закону
визначено, що до складу валових витрат
включаються, зокрема, суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті, суми витрат
по операціях, передбачених пунктом 5.9
цієї статті та статтею 7 цього Закону,
суми витрат, пов'язаних з поліпшенням
основних фондів у межах, встановлених
підпунктом 8.7.1 цього Закону, та суми
перевищення балансової вартості
основних фондів та нематеріальних
активів над вартістю їх продажу,
визначені у порядку, встановленому
статтею 8 цього Закону.

Підпунктом 5.4.6 пункту 5.4 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що до
валових витрат також включаються
будь-які витрати зі страхування
цивільної відповідальності, пов'язаної
з експлуатацією транспортних засобів,
що перебувають у складі основних
фондів платника податку.

Відповідно до пп. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
відносяться будь-які витрати, пов'язані
з виплатою або нарахуванням процентів
за борговими зобов'язаннями (у тому
числі за будь-якими кредитами,
депозитами) протягом звітного періоду,
якщо такі виплати або нарахування
здійснюються у зв'язку з веденням
господарської діяльності платника
податку.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку (пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»).

Відповідно до положень статті 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування доходів фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті та інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Положеннями пункту 138.10 статті 138
Податкового кодексу України визначено,
що до складу інших витрат включаються
адміністративні витрати, спрямовані на
обслуговування та управління
підприємством, до яких, зокрема,
відносять витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона); фінансові
витрати, до яких належать витрати на
нарахування процентів (за користування
кредитами та позиками, за випущеними
облігаціями та фінансовою орендою) та
інші витрати підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

Відповідно до п. 141.1 ст. 141 ПК України до
складу витрат включаються будь-які
витрати, пов'язані з нарахуванням
процентів за борговими зобов'язаннями
(в тому числі за будь-якими кредитами,
позиками, депозитами, крім фінансових
витрат, включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи на
балансі позивача в групі основних
засобів обліковуються автомобілі ГАЗ
33021 «Газель» (АЕ0218АХ), ГАЗ 3307 (АЕ6883ВІ),
Chevrolet Captiva (АЕ8890ВХ), які
використовуються ФОП ОСОБА_1 у
господарській діяльності.

З метою придбання автомобіля Chevrolet Captiva
між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено кредитний договір № 14128
від 14.06.2007, за умовами якого позивачем
було сплачено відсотки у певній сумі.

Вказаний автомобіль було зараховано на
баланс в склад групи 2 основних засобів
для здійснення господарської
діяльності ФОП ОСОБА_1, що
підтверджується актами
приймання-передачі та введення в
експлуатацію від 13.06.2007.

У період з 2011 по 2012 роки позивачем
здійснювалось придбання запасних
частин на автомобілі ГАЗ 33021 та ГАЗ 3307,
що підтверджується актами, податковими
та видатковими накладними, накладними,
рахунками-фактурами, які містяться в
матеріалах справи.

Також ФОП ОСОБА_1 з ПАТ «Українська
пожежно-страхова компанія» було
укладено договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортів: № 1111172 від 11.05.2011, № 1112186
від 10.05.2012, за умовами яких полісами
обов'язкового страхування
забезпечуються транспортні засоби: ГАЗ
33021 «Газель» (АЕ0218АХ), ГАЗ 3307 (АЕ6883ВІ),
Chevrolet Captiva (АЕ8890ВХ). За вказаними
договорами сплачено страхові платежі,
що підтверджується платіжними
дорученнями, які містяться в
матеріалах справи.

При цьому суд апеляційної інстанції
зазначає, що хоча за своєю правовою
природою зазначені договори не є
страхуванням майна, проте
безпосередньо пов'язані з
експлуатацією транспортних засобів,
які перебувають на балансі фізичної
особи-підприємця та безпосередньо
використовуються в господарській
діяльності позивача, адже за приписами
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» укладання
такого виду договору є обов'язком
страхувальника, і на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу(за винятком
транспортних засобів, щодо яких не
встановлено коригуючий коефіцієнт в
залежності від типу транспортного
засобу) без поліса обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, чинного на
території України, або поліса
(сертифіката) обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, укладеного в іншій
країні з уповноваженою організацією
із страхування цивільно-правової
відповідальності, з якою МТ СБУ уклало
угоду про взаємне визнання договорів
такого страхування.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у
встановленому законом порядку
здійснював бухгалтерський облік
вказаних основних засобів та в повній
мірі відображав суми витрат у
податковій звітності за 2011-2012 роки.
Понесення позивачем витрат, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, підтверджується
належними та достатніми первинними
документами бухгалтерського обліку,
які містять в матеріалах справи.

Таким чином враховуючи, що чинним
законодавством передбачено право
платника податків включати до витрат,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, витрати на
транспортні послуги, на придбання
запасних частин для автотранспортних
засобів, на страхування майна, витрати,
пов'язані зі сплатою відсотків за
кредитним договором, витрати, пов'язані
з амортизацією основних засобів, якщо
такі витрати понесені у зв'язку з
провадженням господарської діяльності
та підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо правомірного
включення ФОП ОСОБА_1 вказаних витрат
до податкової звітності за 2011, 2012 роки.

Посилання апелянта на заниження
позивачем податку на доходи фізичних
осіб у зв'язку з не включення до складу
валового доходу виручки у вигляді
відсотків по депозитним договорам суд
апеляційної інстанції знаходить
необґрунтованими, адже відповідно до
пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК України дохід у
вигляді дивідендів, виграшів, призів,
процентів (крім процентів, визначених у
підпунктах 165.1.2 та 165.1.41, дивідендів,
визначених у підпункті 165.1.18 пункту 165.1
статті 165 цього Кодексу, а також
виграшів та призів у державну грошову
лотерею в розмірах, передбачених у
підпункті 165.1.46 пункту 165.1 статті 165
цього Кодексу) включається до
загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку.

Згідно з пунктом 1 Розділу XIX
Прикінцевих положень Податкового
кодексу України пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК
України в частині включення до
загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу у вигляді
процентів на поточний або депозитний
(вкладний) банківський рахунок, вклад
(депозитний) до небанківських
фінансових установ згідно із законом
або на депозитний (ощадний) сертифікат
та абзаців другого - четвертого пункту
167.2 статті 167 цього Кодексу у частині
оподаткування процентів, набирають
чинності з 1 січня 2015 року.

Щодо висновків податкового органу
стосовно завищення ФОП ОСОБА_1
податкового кредиту у червні 2012 року на
суму 42800,00 грн. внаслідок включення до
його складу сум ПДВ, сплачених у зв'язку
з придбанням транспортного засобу, суд
апеляційної інстанції зазначає, що
відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
встановлено, що податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів (послуг) або
дата отримання платником податку
товарів (послуг), що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Положеннями пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання товарів
(послуг), на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту
(п. 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи між
ФОП ОСОБА_1 та ПАТ
«Дніпропетровськ-Авто» у травні 2012
року було укладено договір поставки
автомобіля (KIA Sorento 2.4 EX 4WD 5dr 5seats 6A/T GMW5L661GG)
№ 114028-Y02466, на виконання якого була
виписана податкова накладна, складено
акт приймання-передачі автомобіля,
рахунок-фактура та проведено оплату
товару, що підтверджується платіжними
дорученнями, які містяться в
матеріалах справи.

Придбаний транспортний засіб на
підставі наказу № 8-ОС від 29.07.2012 та
згідно з актом приймання-передачі
(внутрішнього переміщення) основних
засобів від 01.07.2012, карткою обліку
основних засобів, починаючи з 01.07.2012
введено в експлуатацію в складі групи
основних засобів з метою використання
в господарській діяльності ФОП ОСОБА_1

При цьому колегія суддів встановила, що
вказані первинні документи складені
відповідно до вимог чинного
законодавства, що також не
спростовується апелянтом.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що
фізична особа-підприємець не може бути
власником нерухомого або рухомого
майна, а придбання такого майна
фізичною особою-підприємцем, який
зареєстрований платником ПДВ, може
здійснюватись виключно, як фізичною
особою, а тому право на податковий
кредит за операцією з придбання
зазначеного майна не виникає, суд
апеляційної інстанції також не
знаходить такими, які ґрунтуються на
нормах чинного законодавства, адже
відповідно до частини 1 статті 51
Цивільного кодексу України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Окрім того пунктом 6 Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1388 від 07.09.1998 встановлено, що
транспортні засоби, що належать
фізичним особам - підприємцям,
реєструються за ними як за фізичними
особами.

Таким чином суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо правомірності
віднесення ФОП ОСОБА_1 сум ПДВ,
сплачених в ціні товару до податкового
кредиту та отримання бюджетного
відшкодування, а тому винесені
відповідачем податкові
повідомлення-рішення є такими, що
суперечать закону та підлягають
скасуванню.

Враховуючи сукупність викладених
обставин колегія суддів доходить
висновку, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198,
200, 205, 206 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області залишити без задоволення, а
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
липня 2013 року в адміністративній
справі № 804/5606/13-а - без змін.

Ухвала суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом 20 днів з дня
складання в повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 25
лютого 2014 року.

Головуючий:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров

Суддя:
Т.І. Ясенова