Справа № 2а-6543/10/16/0170
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року м. Київ
К/9991/38438/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Ялта
Автономної Республіки Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
01.10.2010 та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 16.05.2011

у справі № 2а-6543/10/16/0170

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Спортивно-оздоровчий центр
«Єдинство»

до Державної податкової
інспекції в м. Ялта Автономної
Республіки Крим

про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Спортивно-оздоровчий центр
«Єдинство» звернулось до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з позовом до Державної
податкової інспекції в м. Ялта
Автономної Республіки Крим про
визнання протиправним та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 01.10.2010 позовні
вимоги задоволено.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 16.05.2011 постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 01.10.2010 залишено без
змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем 21.09.2009 року проведено
невиїзну документальну перевірку
податкових декларацій ТОВ
«Спортивно-оздоровчий центр
«Єдинство» з податку на додану
вартість; за результатами перевірки
складено акт № 2396/15-2/30863271 від 21.09.2009

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п.п.7.2.1, п.п.7.2.6 п.7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

На підставі вищезазначеного акту,
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0, в якому
визначено суму податкового
зобов'язання позивача з податку на
додану вартість у розмірі 130788,00 грн., у
тому числі за основним платежем 177529,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 53259,00 грн.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними.

Пунктом 1.8 ст. 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" визначено,
що бюджетне відшкодування - це сума, що
підлягає поверненню платнику податку з
бюджету у зв'язку з надмірною сплатою
податку у випадках, визначених цим
Законом.

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
Закону України „Про податок на додану
вартість" податкова накладна видається
платником податку в разі продажу
товарів (робіт, послуг) покупцю на його
вимогу.

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
зі сплати податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Чинним законодавством України на
сторону цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки дотримання
постачальниками товару вимог
податкового законодавства зі сплати
податкових

зобов'язань до бюджету.

Підпунктом 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
зазначеного Закону встановлено, що
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

За змістом підпункту 7.2.1 п. 7.2 цієї
ж статті Закону платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками: порядковий номер
податкової накладної; дату виписування
податкової накладної; повну або
скорочену назву, зазначену у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місце розташування юридичної
особи або місце податкової адреси
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах отримувача; ціну
поставки без врахування податку;
ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; загальну
суму коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Пунктом 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 30.05.97 N 165,
передбачено, що податкову накладну
складає особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі і
якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника ПДВ.

Пунктом 5 цього Порядку визначено,
що податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою, ніж вказаною у пункті 2 Порядку.

За правилами заповнення податкової
накладної, встановленими у пункті 18
названого Порядку, всі складені
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
поставку товарів (послуг), та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця.

Таким чином, обов'язок зі складення
податкових накладних, які слугують
підтвердженням права на податковий
кредит платника - покупця товарів, та
відображення у них відомостей,
передбачених пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", покладається на продавця.

Суди попередніх інстанцій дійшли
висновку, що незначні недоліки в
заповненні податкових накладних,
одержаних від постачальника, не є
підставою для висновку про
неправомірність віднесення понесених
покупцем витрат до податкового
кредиту.

Факт наявності належно оформлених
податкових накладних, на підставі яких
було сформовано податковий кредит
липня 2009 року, не оспорюється.

Аналіз наведених правових норм
свідчить, що Закон „Про податок на
додану вартість" не обмежує право
платника на включення до податкового
кредиту, сум податку, що
підтверджуються податковими
накладними, які отримані після
закінчення податкових періодів, в яких
відбулися оплата та отримання товарів
(послуг), а суми податку, вказані в таких
податкових накладних, можуть бути
включені до складу податкового кредиту
в податковому періоді, в якому такі
податкові накладні отримані з
урахуванням строків давності,
визначених ст. 15 Закону України від
21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами".

Отже, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону „Про податок на додану
вартість", згідно якого підставою для
відповідальності платника податку є
непідтвердження сум податку,
включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку,
податковими накладними чи митними
деклараціями, факт включення позивачем
до податкового кредиту звітного
періоду суми ПДВ за податковими
накладними, отриманими із запізненням,
а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного
Закону, згідно якого подання заяви зі
скаргою на постачальника є виключним
правом, а не обов'язком покупця, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про протиправність
визначення податкового зобов'язання з
ПДВ та нарахування штрафних
(фінансових) санкцій у зв'язку з
віднесенням до податкового кредиту сум
ПДВ звітного періоду по податкових
накладних, які були виписані
контрагентами позивача у минулих
податкових періодах.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Ялта Автономної Республіки Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
01.10.2010 та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 16.05.2011 у справі № 2а-6543/10/16/0170 слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Ялта
Автономної Республіки Крим відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 01.10.2010 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2011 у
справі № 2а-6543/10/16/0170 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко