Справа № 2а-3125/12/2070
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/67561/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про скасування
наказу та зобов'язання вчинити дії,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 вересня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про скасування
наказу та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року, залишеною без зміни ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 вересня
2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_4 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, а в справі прийняти нове
рішення про задоволення його позовних
вимог, посилаючись на порушення судами
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, що позивач, ОСОБА_4, є
громадянином Сирійської арабської
республіки, за національністю -
сирієць, за віросповіданням -
мусульманин, постійно проживав у місті
Алеппо, Сирія. До України прибув у
лютому 2011 року з метою навчання.

Із заявою про надання статусу біженця
до ГУ ДМС України в Харківській області
позивач звернувся 16 лютого 2012 року у
якій зазначив, що не може повернутися
до країни громадянської належності
через небажання нести строкову службу
в армії, свої побоювання заявник
пов'язав з тим, що в країні відбувається
громадянська війна.

Подання заяви позивач обґрунтував
наявністю небезпеки у країні
громадянської належності, яка виникла
через військові дії в Сирії на фоні
громадянської війни. Підґрунтям
прийняття рішення про виїзд з Сирії
позивач визначив небажанням відбувати
строкову службу в армії та намаганням у
будь-який спосіб її уникнути, адже
«...мене у примусовому порядку
рекрутують до військового підрозділу».
При цьому, в ході співбесіди було
з'ясовано, що брат позивача відбув
строкову службу в армії.

Наказом в.о. начальника ГУ ДМС України в
Харківській області від 16.02.2012 року №
20-о заява позивача про надання статусу
біженця прийнята до попереднього
розгляду.

Згідно з протоколу співбесіди від
21.02.2012 р., ОСОБА_4 загальну ситуацію в
країні громадянської належності
охарактеризував як небезпечну для
всіх, «тому що ведеться громадянська
війна, там важко знайти роботу, і жити
важко», при цьому важливим є той факт,
що у теперішній час в Сирії проживають
батьки і брат позивача, та за його
словами: «...у них все нормально,
проблеми лише з роботою так було
завжди, і зараз нічого не змінилось».

Крім цього на співбесіді, надаючи
пояснення, щодо причин виїзду з країни
громадянської належності, позивач
спростовує існування будь-яких
проблем, пов'язаних з владою країни
громадянської належності. За словами
позивача, під час співбесіди, в Сирії
безперешкодно мешкають його батьки та
брат.

06.03.2012 р. ГУ ДМС України в Харківській
області винесено наказ № 35-о «Про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту гр. Сирії ОСОБА_4».
За результатами розгляду заяви ОСОБА_4
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не
встановлено обґрунтованих побоювань,
які змусили прибути та залишитись в
Україні внаслідок загрози життю,
безпеці чи свободі в країні походження,
через побоювання застосування
смертної кари, виконання вироку про
смертну кару, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання. Підстав для
надання додаткового захисту в Україні
не встановлено. (а.с. 100)

У відповідності до ст. 1 Закону України
"Про біженців" під біженцем розуміється
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи із змісту статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» орган
міграційної служби приймає рішення про
надання статусу біженця або про
відмову у наданні статусу біженця на
основі всебічного вивчення і оцінки
всіх документів та матеріалів, що
можуть бути доказом наявності умов для
набуття статусу біженця, або особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до ч.6 ст. 9 Закону України
"Про біженців" особи, які не є
громадянами України та на законних
підставах тимчасово перебувають на
території України і під час такого
перебування в країні їх громадянської
належності чи постійного проживання
виникли умови, зазначені у абзаці
другому статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вони не можуть
повернутися до країни свого походження
і мають намір набути в Україні статусу
біженця, повинні звернутися до
відповідного органу міграційної
служби із заявами про надання їм
статусу біженця до закінчення строку
дії дозволу на перебування в Україні.

Оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
проводиться на підставі особистої
заяви іноземця чи особи без
громадянства або її законного
представника, поданої до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. До заяви про
надання статусу біженця додаються
документи, які посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття ним статусу
біженця.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" від 16 грудня 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява. Обов'язок
доказу покладається на заявника, який
повинен надавати правдиві
обґрунтування фактів, викладених у
заяві, щоб на підставі цих фактів могло
бути прийнято належне рішення. Це
означає, що заявник повинен переконати

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що матеріали особової справи свідчать,
що гр. ОСОБА_4 не навів жодного
конкретного факту про побоювання
утисків особисто до нього в країні
громадянської належності. Заявник не
навів також аргументації своїм
побоюванням у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях, або інших доказів
того, що ці побоювання є обґрунтованими
та відповідають вимогам абзацу другого
статті 1 Закону України «Про біженців».

Враховуючи наведене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що були відсутні
підстави та обставини, визначені
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
ст. 1 Закону України "Про біженців", ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" для надання
позивачу статусу біженця.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про
необґрунтованість позовних вимог та
відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки судові рішення
ухваленні з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків судів не
спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: