Справа № 2а/0570/21652/2011
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року м. Київ
К/9991/34370/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Управління
Державної казначейської служби
України у м. Добропіллі Донецької
області на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 24
січня 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 березня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Управління Державної
казначейської служби України у м.
Добропіллі Донецької області,
Управління Пенсійного фонду України в
м. Добропілля Донецької області про
стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Управління Державної казначейської
служби України у м. Добропіллі
Донецької області, Управління
Пенсійного фонду України в м.
Добропілля Донецької області про
стягнення 2455,05 грн. безпідставно
сплаченого збору на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування при купівлі автомобіля.

Ухвалою Донецького окружного
адміністративного суду від 10 січня 2012
року замінено неналежного відповідача
- Головне управління державного
казначейства України у Донецькій
області на належного - Управління
Державної казначейської служби
України у м. Добропіллі Донецької
області.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24 січня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 березня
2012 року, позов задоволено: стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_2 суму сплаченого збору на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у сумі 2455,05 грн.

У поданій касаційній скарзі Управління
Державної казначейської служби
України у м. Добропіллі Донецької
області із посиланням на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати оскаржувані
судові рішення та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 03 вересня 2011 року
позивачем придбано автомобіль BMW 520 (2000
року випуску), що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу від 13.09.2011 та
довідкою - рахунком від 03.09.2011 №916017.

При купівлі зазначеного автомобіля
позивачем сплачено збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування у
розмірі 3% від вартості - 2455,05 грн., що
підтверджується квитанцією від 13.09.2011
№389/42520.

11.10.2011 позивач звернувся із заявою до
начальника Управління Пенсійного
фонду України в м. Добропіллі, у якій
просив повернути помилково сплачені
кошти.

Листом від 24.10.2011 відмовлено в
повернені сплачених коштів із
посиланням на пункт 7 статті 1 Закону
«Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування» та пункт 12
Порядку сплати збору на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 №1740, згідно з якими
платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
операцій з відчуження легкових
автомобілів є підприємства, установи
та організації всіх форм власності, а
також фізичні особи, які набувають
право власності на легкові автомобілі
шляхом: купівлі легкових автомобілів, у
тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством);
міни; дарування (безоплатної передачі);
успадкування (крім випадків
успадкування легкового автомобіля за
законом); з інших підстав, передбачених
законодавством. Також зазначено, що
позивач є фізичною особою, яка набула
право власності на легковий автомобіль
шляхом купівлі, у зв'язку з чим є
платником збору на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування з
операцій з відчуження легкових
автомобілів.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з позицією якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
пріоритетності застосування до
спірних правовідносин положень Закону
України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування» як
нормативно-правового акту вищої
юридичної сили у порівнянні із
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 №1740.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України погоджується із
зазначеними висновками судів
попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

Пунктом 7 статті 1 Закону України "Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування", якою визначено вичерпний
перелік осіб - платників збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, передбачено, що
платниками збору є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

У той же час, відповідно до пункту 12
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03.11.1998 №1740,
платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
операцій з відчуження легкових
автомобілів є підприємства, установи
та організації всіх форм власності, а
також фізичні особи, які набувають
право власності на такі автомобілі,
зокрема, шляхом їх купівлі, у тому числі
у виробників або торгівельних
організацій (крім випадків
забезпечення автомобілями інвалідів
згідно із законодавством).

Відповідно до частини четвертої статті
9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Аналізуючи співвідношення пункту 7
статті 1 Закону України "Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування" та пункту 12 Порядку сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 №1740, колегія суддів виходить
з пріоритетності застосування до
спірних правовідносин положень Закону
України "Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування" як
нормативно-правового акту вищої
юридичної сили.

Зазначена позиція суду касаційної
інстанції узгоджується із позицією
Верховного Суду України, викладеною у
постанові від 26 лютого 2013 року у справі
№21-29а13.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, у
спірних правовідносинах позивач не є
відчужувачем легкового автомобіля,
колегія суддів погоджується із
позицією судів попередніх інстанцій
щодо безпідставності сплати позивачем
збору на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, у зв'язку з чим
погоджується із позицією судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для стягнення з Державного
бюджету України вказаного збору як
помилково сплаченого.

З урахуванням викладеного, зважаючи на
обставини, встановлені судами
попередніх інстанцій на підставі
доказів, досліджених під час судового
розгляду справи, колегія суддів
погоджується із позицією судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Державної
казначейської служби України у м.
Добропіллі Донецької області
відхилити, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 24
січня 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 березня 2012 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: