Справа № 2-1931/10
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/6546/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Білопільському районі Сумської
області на рішення Білопільського
районного суду Сумської області від 2
вересня 2010 року та постанову
апеляційного суду Сумської області від
17 грудня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду
України в Білопільському районі
Сумської області про зобов'язання
здійснити нарахування та виплату
недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги дитині війни,

в с т а н о в и л а :

Позивачка звернулась до суду із
вказаним позовом до відповідача.
Просила зобов'язати відповідача
нарахувати і виплатити підвищення до
пенсії як дитині війни за період 2007-2010
років.

Рішенням Білопільського районного
суду Сумської області від 2 вересня 2010
року позов задоволено частково.
Зобов'язано відповідача провести
нарахування та виплату позивачці
пенсії з урахуванням її підвищення на
30% мінімальної пенсії за віком як
дитині війни за період з 9 липня 2007 року
по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року
по 31 грудня 2008 року, з 1 січня
2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня
2010 року по 2 вересня 2010 року.
Стягнуто з відповідача на користь
позивачки 171 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної справи.

Постановою апеляційного суду Сумської
області від 17 грудня 2012 року рішення
суду першої інстанції змінено в
частині розподілу судових витрат. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
вказане судове рішення суду
апеляційної інстанції та змінити
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачка має право на
підвищення пенсії на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до вимог статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Відповідно до вимог статті 7 вказаного
Закону фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій правильно виходили з того, що
право позивачки на підвищення пенсії,
що передбачене статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист
дітей війни», у 2007 році виникло з 9 липня
2007 року, а у 2008 році - з 22 травня 2008 року,
тобто з дня визнання неконституційними
положень Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» та Закону
України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» щодо дії статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

У 2009 -2010 роках станом на дату розгляду
справи судом першої інстанції змін до
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», які б встановлювали
обмеження щодо зазначених виплат, не
вносилось.

Вихідним критерієм обрахунку доплати
до пенсії дітям війни визначено
мінімальну пенсію за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком,
згідно статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Будь-яких інших нормативно-правових
актів, які б визначали механізм
вирахування мінімальної пенсії за
віком або встановлювали її розмір,
немає.

За таких обставин положення частини 3
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»щодо застосування розміру
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого частиною 1 цієї статті,
тільки стосовно визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не є перешкодою для
застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною 1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення пенсії, яке передбачено
статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на
відповідний рік, а не розмір, що
установлений постановою Кабінету
Міністрів України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» від 28 травня 2008 року № 530.

Отже, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
правомірно задовольнив вимоги
позивачки за період з 9 липня 2007 року по
31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008
року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009
року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня
2010 року по 2 вересня 2010 року.

При цьому, вирішуючи спір, суд
апеляційної інстанції правомірно
змінив постанову суду першої інстанції
в частині розподілу судових витрат.

За правилами пункту 34 статті 4 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
державне мито», який підлягав
застосуванню на час розгляду справи
судом першої інстанції, від сплати
судового збору звільняється Пенсійний
фонд України, його підприємства,
установи й організації. Однак Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
державне мито» не регулює питань,
пов'язаних з оплатою витрат з
інформаційно-технічного забезпечення
судових процесів, пов'язаних з
розглядом цивільних та господарських
справ.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів,
викладених у судових рішеннях.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а постанову суду
апеляційної інстанції та змінене
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Білопільському районі Сумської
області залишити без задоволення, а
постанову апеляційного суду Сумської
області від 17 грудня 2012 року та змінене
рішення Білопільського районного суду
Сумської області від 2 вересня 2010 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк