Справа № 813/4482/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
Справа №
876/14066/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційні скарги Львівської митниці
Міндоходів та Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м.Львові Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2013
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробничого підприємства
"Гетьман" до Львівської митниці, за
участю Прокурора Львівської області,
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача - Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м.Львові Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів про
визнання дій протиправними, -

в с т а н о в и
в :

07 червня 2013 року позивач - ТОВ
"Науково-виробниче підприємство
"Гетьман" звернулося в суд з позовом до
відповідача - Львівської митниці,
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача - Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м.Львові Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів, в
якому просило (з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог в порядку
ст.137 КАС України, а.с.126-130) визнати
неправомірними дії Львівської митниці
в частині зарахування попередньої
плати за митне оформлення в сумі 7768822,29
грн., в тому числі 2340330,88 грн. по миту та
5428491,40 грн. з податку на додану вартість,
в якості платежу по митному оформленню
товарів, зарахувати надміру сплачені
кошти в сумі 7768822,29 грн. як передоплату
для подальших розрахунків по митному
оформленню товарів.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2013
року позов задоволено. Визнано
протиправними дії Львівської митниці
щодо зарахування попередньої оплати в
якості платежу по митному оформленню
товару, ввезеного на митну територію
України Товариством з обмеженою
відповідальністю Науково-виробничим
підприємством «Гетьман» згідно з
Контрактом №26/02-01 від 26.02.2013 року, в
частині сплаченої суми 7768 822 (сім
мільйонів сімсот шістдесят вісім тисяч
вісімсот двадцять дві) грн. 29 коп., в
тому числі 2340330 (два мільйони триста
сорок тисяч триста тридцять) грн. 88 коп.
по миту та 5428491 (п'ять мільйонів
чотириста двадцять вісім тисяч
чотириста дев'яносто одну) грн. 41 коп. з
податку на додану вартість. Зобов'язано
Львівську митницю Міндоходів
зарахувати надміру сплачені грошові
кошти позивачем у сумі 7768 822 (сім
мільйонів сімсот шістдесят вісім тисяч
вісімсот двадцять дві) грн. 29 коп., як
попередню оплату для подальших
розрахунків по митному оформленню
товарів Товариством з обмеженою
відповідальність Науково-виробничим
підприємством «Гетьман».

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, Львівська митниця Міндоходів та
Спеціалізована державна податкова
інспекція з обслуговування великих
платників податків у м.Львові
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів оскаржили його в
апеляційному порядку. Вважають, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Львівська митниця Міндоходів в
обґрунтування доводів своєї
апеляційної скарги зазначає, що судом
першої інстанції при прийнятті
оскаржуваної постанови не надано
належної правової оцінки тому факту, що
рішення про коригування митної
вартості товарів, оформлених за
представленими ТОВ "Науково-виробничим
підприємством "Гетьман" митними
деклараціями, Львівською митницею не
приймалися, тобто декларантом
заявлялася митна вартість визначена
ним самостійно. Графи 42 (ціна товару) та
44 (додаткова інформація та подані
документи) у вантажно-митних
деклараціях заповнювалися
безпосередньо позивачем (декларантом),
а тому обґрунтовувати застосування ним
резервного методу визначення митної
вартості для відповідача є неможливим.
Крім того, обов'язок обґрунтування
застосування того чи іншого методу
визначення митної вартості товарів
покладається на митний орган лише у
випадку прийняття письмового рішення
про коригування заявленої митної
вартості товарів у порядку ст.55 МК
України, а оскільки помилок у
вантажно-митних деклараціях митним
органом не виявлено, позивач
уточнюючих розрахунків заявленої
митної вартості не подавав, тому
рішення про коригування такої вартості
не вносилося, вказані митні декларації
є чинними. За результатами здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості митний орган визнав
заявлену позивачем митну вартість,
відповідно до приписів ч.3 ст.54 МК
України. Таким чином, Львівська митниця
при оформленні товару, який
переміщувався через митний кордон
України, діяла на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений законодавством, а тому
немає підстав для зарахування надміру
сплачених позивачем грошових коштів як
передоплати для подальших розрахунків.
Крім того, судом першої інстанції при
винесенні оскаржуваного рішення не
враховано приписів ст.ст.46, 54 ПК
України, відповідно до яких митні
декларації прирівнюються до
податкових, а враховуючи те, що
декларант - ТОВ "НВП "Гетьман"
самостійно обчислив суму грошового
зобов'язання, тому така сума вважається
узгодженою. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

СДПІ з обслуговування великих
платників податків у м.Львові МГУ
Міндоходів в апеляційній скарзі
покликається на те, що позивачем було
зазначено всі необхідні для здійснення
митного оформлення відомості при
визначенні митної вартості, жодного
коригування з боку митного органу не
відбулося. ТОВ "НВП "Гетьман" подано до
Львівської митниці заяву від 25 липня 2013
року про повернення митних та інших
платежів, надмірно сплачених до
бюджету. Проте митний орган відмовив
позивачу у поверненні надмірно
сплачених коштів, оскільки не виявив
фактів надмірної сплати митних
платежів. Таким чином, немає
обґрунтованих підстав для зарахування
надміру сплачених грошових коштів у
сумі 7768822,29 грн. як передоплати для
подальших розрахунків по митному
оформленню товарів. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник апелянта - Львівської
митниці Міндоходів - Рибак Н.Я. надав
суду додаткові пояснення до
апеляційної скарги (вх.№К-8694/14 від
19.02.2014 р.), у судовому засіданні
підтримав доводи, викладені в
апеляційній скарзі, вважає висновки
суду першої інстанції неправильними та
необгрунтовними, також підтримав
доводи, викладені в апеляційній скарзі
СДПІ з обслуговування великих
платників податків у м.Львові МГУ
Міндоходів, просить скасувати
оскаржувану постанову та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Представник апелянта - СДПІ з
обслуговування великих платників
податків у м.Львові МГУ Міндоходів -
Гладій О.Б. у судовому засіданні
підтримала доводи, викладені в
апеляційній скарзі, вважає висновки
суду першої інстанції неправильними та
необгрунтовними, також підтримала
доводи, викладені в апеляційній скарзі
Львівської митниці Міндоходів, просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове судове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Прокурор - Ольшанська Н.М. у судовому
засіданні підтримала доводи, викладені
в апеляційних скаргах Львівської
митниці Міндоходів та СДПІ з
обслуговування великих платників
податків у м.Львові МГУ Міндоходів,
вважає висновки суду першої інстанції
неправильними та необгрунтовними,
просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове судове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Предстаник позивача - Грень Т.Я. подав
заперечення на апеляційні скарги
(вх.№К-30604/13/14066 від 19.12.2013 р.), у судовому
засіданні не погодився з доводами
апеляційних скарг і вважає, що вони не
спростовують висновків суду першої
інстанції, який ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та прокурора, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційних
скарг в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
26 лютого 2013 року між Компанією Blue Mare LLP,
в особі уповноваженого представника
Яремцьо Галини та ТОВ ТОВ «НВП
«Гетьман» в особі генерального
директора Леньо А.Р. укладено контракт
№ 26/02-01 про поставку товару (яблука
свіжі, ІІ сорт) на загальну суму 100000000
(сто мільйонів) доларів США, відповідно
до інвойсів (рахунків-фактур) до кожної
поставки.

25 березня 2013 року для проведення
декларування товарів, що переміщуються
через митний кордон України, та їх
митного оформлення у митницях України
ТОВ «НВП «Гетьман» укладено трудову
угоду з агентом з митного оформлення
товарів митним брокером ОСОБА_6

У період з 29 березня по 20 травня 2013 року
включно ТОВ «НВП «Гетьман» на
виконання вищевказаного контракту
проведено імпорт товару - яблука свіжі,
урожаю 2012 року, країна виробництва -
Польща, на митну територію України на
загальну суму 9435504,86 грн., що
підтверджується відповідними
вантажно-митними деклараціями та
міжнародними товарно-транспортними
накладними (CMR).

Львівською митницею проведено
нарахування ввізного мита ТОВ «НВП
«Гетьман» як імпортеру в розмірі 3210204,25
грн. Додатково митним органом
нараховано ПДВ у розмірі 7332666,82 грн. У
вищевказаний період Львівською
митницею розраховано зобов'язання зі
сплати ПДВ на загальну суму 5260853,03 грн.

Оплата митних платежів проведена
позивачем із застосуванням авансових
платежів (передоплати) на загальну суму
10956082,44 грн. в тому числі ввізне мито -
3339332,82 грн. та ПДВ -7616749,62 грн., що
підтверджується відповідними копіями
платіжних доручень.

Для зарахування вказаних сум митних
платежів Львівською митницею
приймалась за основу зазначена у
вантажно-митних деклараціях митна
вартість, визначена за резервним
методом визначення митної вартості.

25 липня 2013 року ТОВ НВП "Гетьман" подало
до Львівської митниці заяву (вх.№635/1,
том IV, а.с.131-139) про повернення митних та
інших платежів, надмірно сплачених до
бюджету відповідно до положень ст.43 ПК
України, ст.301 МК України та розділу 2
Порядку повернення платникам податків
коштів, що обліковуються на
відповідних рахунках митного органу як
передоплата, і митних та інших
платежів, помилково та/або надмірно
сплачених до бюджету, контроль за
справлянням яких здійснюється митними
органами, у зв'язку з виявленням
позивачем факту надмірної сплати
митних платежів.

Львівською митницею Міндоходів у
задоволенні вказаної заяви відмовлено
у зв'язку з тим, що митна вартість була
визначена та заявлена декларантом
самостійно, а тому відсутні підстави
для повернення сплачених сум мита та
митних платежів (№9/40-33/26 від 27 серпня 2013
року, том IV, а.с.138-139).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
декларантом - ТОВ «НВП «Гетьман» були
подані митниці необхідні документи для
митного оформлення товару, в тому числі
зовнішньоекономічний договір
(контракт) та рахунки-фактури (інвойси),
які підтверджували ціну товару
відповідно до ціни договору, у
вантажно-митних деклараціях зазначена
як фактурна (договірна) вартість товару
(графа 22,42), так і митна вартість товару
на підставі шостого (резервного) методу
визначення митної вартості (графа 12,45),
з якої позивачем сплачені мито та
податок на додану вартість. Дії
Львівської митниці щодо зарахування до
Державного бюджету України сплачених
ТОВ «НВП «Гетьман» авансовими
платежами митних платежів без належної
перевірки правильності визначення
митної вартості є протиправними та
спричинили надмірну сплату митних
платежів, які підлягають поверненню
для подальших розрахунків як
передоплата для подальших розрахунків
по митному оформленню товарів ТОВ «НВП
«Гетьман».

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 87 МК України
декларантами можуть бути як
підприємства, яким належать товари, так
і уповноважені ними митні брокери.

Декларант на підставі договору, згідно
зі ст. 88 МК України, виконує всі
обов'язки та несе у повному обсязі
відповідальність, передбачену МК
України, тобто, він зобов'язаний:
здійснити декларування товарів та
транспортних засобів відповідно до
порядку, встановленим МК України; на
вимогу митного органу пред'явити
товари і транспортні засоби для
митного контролю та митного
оформлення; надати митному органу
передбачені законодавством документи
і відомості, необхідні для виконання
митних процедур; сплатити податки та
збори.

Ст.54 МК України передбачено, що
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості. Контроль
правильності визначення митної
вартості товарів за основним методом -
за ціною договору (контракту) щодо
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у ч.1 ст.58 цього Кодексу. За результатами
здійснення контролю правильності
визначення митної вартості товарів
митний орган визнає заявлену
декларантом або уповноваженою ним
особою митну вартість чи приймає
письмове рішення про її коригування
відповідно до положень статті 55 цього
Кодексу.

Митний орган під час здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів зобов'язаний:
здійснювати контроль заявленої
декларантом або уповноваженою ним
особою митної вартості товарів шляхом
перевірки числового значення
заявленої митної вартості, наявності в
поданих зазначеними особами
документах усіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари; надавати декларанту або
уповноваженій ним особі письмову
інформацію про причини, за яких
заявлена ними митна вартість не може
бути визнана; надавати декларанту або
уповноваженій ним особі письмову
інформацію щодо порядку і методу
визначення митної вартості,
застосованих у разі коригування митної
вартості, а також щодо підстав
здійснення такого коригування.

Ч.1 ст.51 МК України передбачено, що митна
вартість товарів, які переміщуються
через митний кордон України,
визначається декларантом відповідно
до норм МК України.

Відповідно до ст.57 МК України
визначення митної вартості товарів,
які імпортуються в Україну,
здійснюється за такими методами: за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; на
основі віднімання вартості; на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); резервного.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції). Кожен наступний
метод застосовується, якщо митна
вартість товарів не може бути
визначена шляхом застосування
попереднього методу. У разі
неможливості застосування жодного з
методів 1-5, митна вартість визначається
за резервним методом відповідно до
вимог, встановлених ст.64 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.58 МК України
метод визначення митної вартості за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, застосовується
у разі, якщо: немає жодних обмежень щодо
прав покупця (імпортера) на
використання оцінюваних товарів, за
винятком тих, що: а) встановлюються
законом чи запроваджуються органами
державної влади в Україні; б) обмежують
географічний регіон, у якому товари
можуть бути перепродані (відчужені
повторно); в) не впливають значною мірою
на вартість товару; щодо продажу
оцінюваних товарів або їх ціни
відсутні будь-які умови або
застереження, які унеможливлюють
визначення вартості цих товарів; жодна
частина виручки від будь-якого
подальшого перепродажу, розпорядження
або використання товарів покупцем не
надійде прямо чи опосередковано
продавцеві, якщо тільки не буде
зроблено відповідне коригування з
урахуванням положень частини десятої
цієї статті; покупець і продавець не
пов'язані між собою особи або хоч і
пов'язані між собою особи, однак ці
відносини не вплинули на ціну товарів.

Відповідно до приписів ч.ч.4-7 ст.58 МК
України митною вартістю за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються, є вартість операції,
тобто ціна, що була фактично сплачена
або підлягає сплаті за товари, якщо
вони продаються на експорт в Україну,
скоригована в разі потреби відповідно
до частини другої цієї статті. Ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або які
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб. Такі платежі можуть бути
здійснені прямо або опосередковано
шляхом переказу грошей, акредитиву,
інкасування або за допомогою інших
розрахунків (вексель, передача цінних
документів тощо).

Ч.2,3 ст. 57 МК України передбачено, що
кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості відповідно
до вимог ст.ст.59 і 60 цього Кодексу. Під
час таких консультацій митний орган та
декларант можуть здійснити обмін
наявною у кожного з них інформацією за
умови додержання вимог щодо її
конфіденційності. Цією ж статтею
передбачено, що у разі неможливості
визначення митної вартості товарів,
які імпортуються в Україну, відповідно
до вимог ст.ст.59 і 60 цього Кодексу за
основу може братися або ціна, за якою
оцінювані ідентичні або подібні
(аналогічні) товари були продані в
Україні не пов'язаному з продавцем
покупцю відповідно до вимог ст.62 або
вартість товарів, обчислена відповідно
до вимог ст.63 цього Кодексу. При цьому
кожний наступний метод застосовується,
якщо митна вартість товарів не може
бути визначена шляхом застосування
попереднього методу. Методи на основі
віднімання та додавання вартості
(обчислена вартість) можуть
застосовуватися у будь-якій
послідовності на розсуд декларанта. У
разі якщо неможливо застосувати жоден
із зазначених методів, митна вартість
визначається за резервним методом
відповідно до вимог, установлених ст.64
цього Кодексу.

Відповідно до ст.64 МК України митна
вартість, визначена за резервним
(шостим) методом, не визначається на
підставі довільної чи фіктивної
вартості.

Згідно з п.2 статті VII Генеральної угоди
з тарифів і торгівлі, яка є обов'язковою
для країн учасників Світової
організації торгівлі, членом якої з 2008
року є Україна, оцінка імпортованого
товару для митних цілей повинна
ґрунтуватися на дійсній вартості
імпортованого товару, на який
розраховується мито, або подібного
товару і не повинна ґрунтуватися на
вартості товару національного
походження чи на довільній або
фіктивній вартості.

Угодою про застосування статті VII
Генеральної угоди з тарифів і торгівлі
встановлено, що первинний метод
митного оцінювання визначений у ст.1
(тобто, за ціною угоди з товарами, які
ввозяться), і імпортні товари повинні
оцінюватися відповідно до положень
цієї статті, коли умови, передбачені в
ній, виконано.

Митна вартість імпортних товарів є
контрактною вартістю, тобто ціною,
фактично сплаченою або що підлягає
сплаті за товари, якщо вони продаються
на експорт до країни імпорту,
скоригованою відповідно до положень
ст.8 за умови, що: (a) немає жодних
обмежень стосовно розпорядження або
використання товарів покупцем; (b)
продаж або ціна не підпадають під якусь
умову або міркування, відповідно до
якого вартість не може бути визначена
відносно товарів, що оцінюються; (c)
жодна частина виручки за будь-який
подальший перепродаж, розпорядження
або використання товарів покупцем не
перейде прямо або опосередковано
продавцеві, якщо тільки не може бути
зроблене відповідне коригування
відповідно до положень ст. 8; (d) покупець
і продавець не пов'язані між собою або
якщо покупець і продавець пов'язані, то
контрактна вартість прийнятна для
митних цілей згідно з положеннями
параграфа 2 ст.1. Якщо згадані умови не
виконуються, митна вартість не може
бути визначена відповідно до ціни
угоди з товарами, які ввозяться,
послідовно застосовуються інші методи
митної оцінки.

Аналізуючи вищевказані норми чинного
законодавства України та норми
міжнародного права, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що митний орган у
всіх випадках зобов'язаний перевірити
правильність визначення декларантом
митної вартості. При цьому, такий
обов'язок покладений на нього
незалежно від того, чи митна вартість
декларантом визначена за основним
методом (ціною договору) чи за
другорядними методами. Крім того,
самостійне визначення декларантом
митних платежів, в тому числі у випадку
їх завищення, не повинно залишатись
поза увагою контролюючого органу та в
кожному випадку такий розмір його
грошових зобов'язань повинен бути
предметом перевірки митних органів,
оскільки суть митного контролю полягає
у перевірці числового значення
заявленої митної вартості з
відомостями, що підтверджують таке
числове значення в поданих документах.
Невідповідність обраного декларантом
або уповноваженою ним особою методу
визначення митної вартості товару
умовам, наведеним у главі 9 МК України є
підставою для відмови у проведенні
митного оформлення товару (п.3 ч.6 ст. 54
МК України).

Ч.2 ст.53 МК України визначено перелік
документів, які підтверджують митну
вартість товарів.

Відповідно до ч.3 ст.53 МК України у разі
якщо документи, зазначені у частині
другій цієї статті, містять
розбіжності, наявні ознаки підробки
або не містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари, декларант або уповноважена ним
особа на письмову вимогу митного
органу зобов'язані протягом 10
календарних днів надати (за наявності)
додаткові документи, перелік яких
визначений в даній нормі закону.

Таким чином, митний орган має право
вимагати від декларанта додаткових
документів при наявності визначених
законом підстав, чітко зазначених в ч.3
ст.53 МК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
декларантом подані необхідні
документи для митного оформлення
товару, у тому числі
зовнішньоекономічний договір
(контракт) та рахунки - фактури
(інвойси), які підтверджували ціну
товару відповідно до ціни договору, у
вантажно-митних деклараціях зазначена
як фактурна (договірна) вартість товару
(графа 22,42), так і митна вартість товару
на підставі 6-го (резервного) методу
визначення митної вартості (графа 12,45),
за якою позивачем сплачені мито та
податок на додану вартість.

До кожної вантажно-митної декларації
митному органу було подано: картку
обліку особи, що здійснює операцію (код
1602), міжнародну товарно-транспортну
накладну (CMR код 2730), рахунок-фактуру
(інвойс) (код 3105), зовнішньоекономічний
договір (код 4100), договір послуг брокера
(код 4207), довідка валютних цінностей
(код 5090), сертифікат походження товару
(код 7011), інформація про позитивні
результати здійснення
санітарно-епідеміологічного контролю
товару - відбиток штампу
"Санітарно-епідеміологічний контроль
здійснено" (код 5501), інформація про
позитивні результати здійснення фіто
санітарного контролю товару - відбиток
штампів "Ввезення в Україну дозволено"
(5503), інформація про позитивні
результати здійснення радіологічного
контролю товару - відбиток штампу
"Радіологічний контроль ввіз
дозволено" (код 5504).

Вказане підтверджується даними,
зазначеними в графі 44 вантажно-митних
декларацій.

Представник апелянта - Львівської
митниці у судовому засіданні не
заперечував, що будь-які додаткові
документи для визначення митної
вартості товарів у позивача не
витребовувались.

Львівською митницею також не надано
доказів того, що вказаних документів
було недостатньо для визначення митної
вартості за основним методом або
митний орган мав обґрунтовані підстави
вважати, що подані декларантом
документи не можуть бути достатніми
для такого визначення митної вартості,
тобто доказів наявності сумнівів щодо
застосування основного методу (за
ціною договору) визначення митної
вартості товару позивача,
витребовування у нього будь-яких
додаткових доказів з метою
застосування інших методів визначення
митної вартості товару. Апелянтом -
Львівською митницею не надано
належного обґрунтування числового
значення заявленої митної вартості
щодо кожної вантажно-митної декларації
та причини проведення коригування
митної вартості в графі 45
вантажно-митних декларацій. З
врахуванням того, що в кожній з
долучених позивачем вантажно-митних
декларацій, декларантом було заповнено
графу 42 (ціна товару) та вказаний в
графі 44 (додаткова інформація та подані
документи) чіткий перелік документів,
які подавались для проведення митного
оформлення товару, колегія суддів
вважає, що обґрунтуваних підстав
застосування резервного методу
визначення митної вартості не було.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що покликання апелянта -
Львівської митниці на відсутність у
митного органу як суб'єкта владних
повноважень будь-яких обов'язків щодо
перевірки правильності визначення
митної вартості товару по відношенню
до декларанта, який самостійно
визначив митну вартість товару за
шостим резервним методом визначення
митної вартості, є безпідставними.

Верховний Суд України в своїх рішеннях
щодо вирішення питання у подібних
спірних правовідносинах неодноразово
зазначав, що згідно з нормами МК
України та підзаконних актів митні
органи мають виключну компетенцію в
питаннях перевірки та контролю
правильності обчислення декларантом
митної вартості. Однак дискреційні
функції митних органів мають
законодавчі обмеження у випадках
незгоди із задекларованою митною
вартістю. До таких, зокрема, належить
процедура консультацій між митним
органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язок послідовного вибору методів
(від першого до шостого) визначення
митної вартості товарів (постанови від
20.04.2010 року №10/58, від 21.01.2011 року у справі
№21-56а10, від 14.11.2011 року у справі №21-213а11,
від 21.03.2012 року у справі за позовом ТОВ
«ОНВІ» до Житомирської митниці).

Така позиція встановлена Верховним
Судом України, рішення якого
відповідно до ст. 244-2 КАС України є
обов'язковим для застосування, а суди в
силу вимог цієї статті зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, при наданні митниці
документів, в яких визначена митна
вартість товару за першим основним
методом (за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються)
обов'язок доказування щодо
неможливості застосування цього
методу та послідовного вибору методів
(від першого до шостого) визначення
митної вартості товарів покладається
на суб'єкта владних повноважень.

Аналогічну правову позицію висловив
Вищий адміністративний суд у своєму
рішенні від 27 березня 2013 року за
позовом ТОВ "АЙТІ-СЕРВІС" до Південної
митниці, зазначивши, що за наявності
вантажно-митних декларації, в яких у
графі 42 зазначена ціна товару за ціною
договору, тобто за першим методом, а в
графі 45 зазначено коригування ціни
товару за шостим методом. Ціна товару
за шостим методом (графа 45) значно вище
ціни товару за першим методом (графа 42).
Платежі до бюджету були сплачені з ціни
товару за шостим методом (графа 45
декларацій), внаслідок чого виникла
надмірна сплата позивачем до бюджету.
Отже, суд дійшов висновку, що
відповідачем не враховано те, що у
позивача були всі наявні документи, які
підтверджують правильність обчислення
ціни товару за першим методом, а саме:
договори, інвойси, митні декларації
(графи 42, 44), які наявні в матеріалах
справи.

Колегія суддів звертає увагу також на
те, що право позивача на оскарження не
залежить від того чи сам він помилково
зазначив митну вартість товару, чи в
результаті вказівки митного органу,
оскільки останній має діяти лише в
спосіб, на підстав та в межах закону.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів вважає, що митна вартість товару
зазначена позивачем у вантажно-митних
деклараціях за шостим (резервним)
методом визначення митної вартості не
відповідає вимогам законодавства щодо
процедури визначення митної вартості
товару, що імпортується в Україну, у
зв'язку з чим позивач надмірно сплатив
до бюджету ввізне мито та ПДВ,
Львівська митниця діяла неправомірно,
в порушення визначених Митним кодексом
України прав і обов'язків митних
органів щодо контролю за правильністю
визначення митної вартості товару та
процедури визначення митної вартості
товарів, які імпортуються в Україну.
Обраний позивачем спосіб захисту своїх
прав та інтересів не суперечить
законодавству.

Крім того, відповідно до ст.301 МК
України повернення помилково та/або
надміру сплачених сум митних платежів
здійснюється відповідно до Бюджетного
та Податкового кодексів України.
Помилково та/або надміру зараховані до
державного бюджету суми митних
платежів повертаються з державного
бюджету в порядку, визначеному
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

Згідно зі ст.43 ПК України помилково
та/або надміру сплачені суми грошового
зобов'язання підлягають поверненню
платнику відповідно до цієї статті та
ст.301 МК України, крім випадків
наявності у такого платника
податкового боргу.

Обов'язковою умовою для здійснення
повернення сум грошового зобов'язання
є подання платником податків заяви про
таке повернення протягом 1095 днів від
дня виникнення помилково та/або
надміру сплаченої суми. Платник
податків подає заяву на повернення
помилково та/або надміру сплачених
грошових зобов'язань у довільній формі,
в якій зазначає напрям перерахування
коштів: на поточний рахунок платника
податків в установі банку; на погашення
грошового зобов'язання (податкового
боргу) з інших платежів, контроль за
справлянням яких покладено на
контролюючі органи, незалежно від виду
бюджету; повернення готівковими
коштами за чеком у разі відсутності у
платника податків рахунку в банку.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що право платника
податків на повернення надміру
сплачених митних платежів не залежить
від того, чи розмір таких митних
платежів помилково визначений
декларантом самостійно чи за рішенням
митного органу.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
дії Львівської митниці щодо
зарахування до Державного бюджету
України сплачених ТОВ «НВП «Гетьман»
авансовими платежами митних платежів
без належної перевірки правильності
визначення митної вартості є
протиправними та спричинили надмірну
сплату митних платежів, які підлягають
поверненню для подальших розрахунків
як передоплата для подальших
розрахунків по митному оформленню
товарів ТОВ «НВП «Гетьман».

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
зі сплати митних платежів порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року (надалі
також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із ст.9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Ракітін
проти України» (заява N 7675/04, 11 січня 2007
року) ЄСПЛ зазначив, що неповернення у
строки, встановлені законодавством,
сум надлишково сплаченого податку є
порушенням ст.1 Протоколу 1 до
Конвенції.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Ч.2 ст.71 КАС України передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладаються на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, Львівською митницею не
доведено, що митна вартість товару
зазначена позивачем у ВМД за шостим
(резервним) методом визначення митної
вартості відповідає вимогам
законодавства щодо процедури
визначення митної вартості товару, що
імпортується в Україну, а обов'язок
перевірки правильності визначення
митної вартості товару покладений саме
на митний орган, що і спричинило
надмірну сплату сум грошового
зобов'язання.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційних скарг є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а
л и в :

Апеляційні скарги Львівської митниці
Міндоходів та Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м.Львові Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2013
року у справі № 813/4482/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлений
07.04.2014 року.