Справа № 623/525/14-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 р.Справа № 623/525/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , П'янової Я.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Відділу державної виконавчої
служби Ізюмського міськрайонного
управління юстиції Харківської
області на постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 07.03.2014р. по справі № 623/525/14-а
за позовом ОСОБА_1 до Відділу
державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції Харківської області про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Ізюмського міськрайонного суду
Харківської області з
адміністративним позовом до відділу
державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області ( далі
ВДВС) в якому просить суд визнати
протиправними дії та бездіяльність
суб'єкта владних повноважень - ВДВС,
щодо не надсилання в установленому
законом порядку копії постанови про
відкриття виконавчого провадження та
постанови про закінчення виконавчого
провадження від 27.06.2012 року, ВП № 27507063
за виконавчим листом № 2042/2-А-5422/11
виданого 30.06.2011 року; визнати
незаконною постанову заступника
начальника ВДВС від 27.06.2012 року про
закінчення виконавчого провадження №
27507063 та повернення виконавчого
документу до суду який його видав;
зобов'язати ВДВС здійснити заходи та
провести примусове виконання судового
рішення та виконавчого листа №
2042/2-А-5422/11 виданого 30.06.2011 року за
оновленим виконавчим провадженням.,
зобов'язати відповідача надати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Постановою Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 07.03.2014р.
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Відділу державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції Харківської області про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії було
задоволено частково.

Визнано незаконною постанову
заступника начальника відділу
Державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області від
27.06.2012 року про повернення виконавчого
провадження № 27507063.

В іншій частині позовних вимог було
відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 07.03.2014р. в частині визнання
незаконною постанови відділу
Державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області від
27.06.2012 року про закінчення виконавчого
провадження № 27507063, в іншій частині
постанову залишити без змін.

Позивач надав заперечення на
апеляційну скаргу, виклав свій погляд
на обставини справи, посилаючись на те,
що доводи відповідача є безпідставними
та необґрунтованими.

Сторони в судове засідання не
з'явились, були повідомлені належним
чином про дату, час та місце слухання
справи, надали заяви про розгляд справи
без їх участі.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що вимоги
апеляційної скарги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
у відділу державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції Харківської області
знаходився на виконанні виконавчий
лист №2042/2-А-5422/11 виданий 30.06.2011 року
Ізюмським міськрайонний судом
Харківської області про зобов'язання
управління Пенсійного фонду України в
Ізюмському районі Харківської області
провести перерахунок та виплатити
державну та додаткову пенсію за шкоду
заподіяну здоров'ю ОСОБА_1 з 01.12.2010 року
у відповідності зі ст.ст. 50,54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановлених у ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» з
урахуванням визначеного
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність (
а.с.27).

Постановою відділу державної
виконавчої служби Ізюмського
міськрайонного управління юстиції
Харківської області від 27.06.2012 року
виконавчий лист № 2042/2-А-5422/11 виданий 30
червня 2011 року Ізюмським міськрайонним
судом Харківської області повернуто в
суд ( а.с.27,33).

28.01.2014 року позивач отримав лист
відділу державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції Харківської області, яким
повідомлено стягувача про повернення
постановою від 27.06.2012 року виконавчого
листа № 2042/2-А-5422/2011 (а.с.32 оборот).

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов, виходив з того, що дії
відповідача, пов'язані з прийняттям
оскаржуваної постанови не
кореспондується з приписами ч. 2 ст. 19
Конституції України.

В іншій частині постанова суду першої
інспекції сторонами не оскаржується.

Відповідно до ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа розглядається в межах
апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з таким
висновками суду першої інстанції та
зазначає.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання.

Відповідно до ч. 2 та 3 статті 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність встановлену
законом.

При винесенні спірної постанови про
закінчення виконавчого провадження
державний виконавець керувався п.11 ст.
49 Закону України «Про виконавче
провадження», яка передбачає
повернення виконавчого документа до
суду у разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо.

Положеннями ст. 11 того ж Закону
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, державний виконавець здійснює
необхідні заходи щодо своєчасного і
повного виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Всупереч наведеним положенням закону,
якими визначено обов'язок органів
державної виконавчої служби неухильно
виконувати приписи судового рішення,
яке набрало законної сили, державний
виконавець, повертаючи виконавчий
лист, вдався до заходів якими фактично
змінив порядок виконання судового
рішення.

Разом з тим, повноваження щодо
відстрочення і розстрочення виконання,
зміни чи встановлення способу і
порядку виконання судового рішення,
згідно приписів ст. 263 КАС України,
віднесено до компетенції суду.

За наявності відповідних обставин
державний виконавець має право
звернутися до адміністративного суду,
що видав виконавчий лист, із поданням
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Чинним законодавством України, зокрема
статтею 19 Закону України «Про
міжнародні договори України»
закріплено примат міжнародного права
над національним.

Згідно статті 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

При цьому, враховуючи позицію
Європейського суду з прав людини,
висловлену в рішенні від 20 липня 2004
року по справі «Шмалько проти України»,
в якому Суд наголосив , що пункт 1 статті
6 Конвенції гарантує кожному право на
звернення до суду або арбітражу з
позовом стосовно будь-яких його
цивільних прав та обов'язків. Таким
чином, ця стаття проголошує "право на
суд", одним з аспектів якого є право на
доступ, тобто право подати позов з
приводу цивільно-правових питань до
суду. Однак це право було б ілюзорним,
якби правова система держави
допускала, щоб остаточне судове
рішення, яке має обов'язкову силу, не
виконувалося на шкоду одній зі сторін.
Було б незрозуміло, якби стаття 6
детально описувала процесуальні
гарантії, які надаються сторонам у
спорі, а саме: справедливий, публічний і
швидкий розгляд, - і, водночас, не
передбачала виконання судових рішень.
Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що
стосується виключно доступу до
судового органу та судового
провадження, то це могло б призводити
до ситуацій, що суперечать принципу
верховенства права, який договірні
держави зобов'язалися поважати,
ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей
статті 6 виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
складова частина "судового розгляду"
(див. рішення у справі "Горнсбі проти
Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions
1997-II, с. 510, п. 40).

Крім того, вказаним рішенням
Європейського суду з прав людини,
зазначено, що орган державної влади не
має права посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу.

На підставі вищезазначеного колегія
судів вважає, що оскаржувана постанова
прийнята в порушення Закону України
"про виконавче провадження".

Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів
переглянувши, у межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст.
198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Ізюмського
міськрайонного управління юстиції
Харківської області залишити без
задоволення.

Постанову Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 07.03.2014р.
по справі № 623/525/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Чалий І.С.Судді
Зеленський В.В. П’янова Я.В.