Справа № К/9991/79584/11-С
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/79584/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
міграційної служби в місті Києві про
скасування рішення, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Прокуратури м.
Києва на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
листопада 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Управління
міграційної служби в місті Києві про
скасування рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
листопада 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року, позов задоволено частково.
Скасовано наказ Управління
міграційної служби в м. Києві № 176 від 30
березня 2010 року «Про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
гр. Афганістану ОСОБА_1».

Зобов'язано Управління міграційної
служби в м. Києві прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
громадянці Ісламської Республіки
Афганістану ОСОБА_3 В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Прокуратура м. Києва звернулася
з касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до
заяви № 26 від 10 березня 2010року,
звернулась до Управління міграційної
служби в м. Києві для отримання статусу
біженця.

Під час співбесіди з працівниками
міграційної служби ОСОБА_3 повідомила,
що є громадянкою Афганістану та була
змушена залишити Афганістан разом з
дітьми, оскільки ситуація в
Афганістані була небезпечною у зв'язку
з наявними випадками переслідувань
населення з боку талібів, членів
незаконного збройного формування
«Талібан», зокрема повідомила, що в
країні громадянської належності до їх
будинку прийшла група озброєних
талібів з вимогою віддати двох синів до
їх формування, а у випадку непокори
таліби погрожували стратою як
позивачці, так і родині.

Згідно наказу Управління міграційної
служби в м. Києві № 176 від 30 березня 2010
року, позивачці відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців» від 21червня 2001
року № 2557-ІІІ (надалі Закон № 2557-ІІІ)
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) І
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 11 Закону України «Про
біженців» встановлено, що оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця проводиться на
підставі особистої заяви іноземця чи
особи без громадянства або її
законного представника, поданої до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. Абзацом сьомим
цієї ж статті передбачено, що до заяви
про надання статусу біженця додаються
документи, які посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття ним статусу
біженця.

Порядок попереднього розгляду заяв
встановлено статтею 12 Закону України
«Про біженців», абзацами першим-третім
та шостим-сьомим передбачено, що орган
міграційної служби, який прийняв до
розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про надання їй статусу
біженця, видає заявникові довідку про
подання такої заяви, яка є підставою
для реєстрації в органі спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань громадянства
та реєстрації фізичних осіб. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в анкеті, та інші документи,
вимагає додаткові відомості і приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
приймається на підставі письмового
висновку працівника, який веде справу,
і оформлюється наказом керівника
органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
орган міграційної служби протягом
трьох робочих днів з дня його прийняття
надсилає інформацію про прийняте
рішення до відповідного органу
внутрішніх справ та до спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції, а
також видає заявникові або його
законному представникові письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу «Щодо мінімальних стандартів
кваліфікації громадян третіх країни та
осіб без громадянств, біженців або як
осіб, що потребують міжнародного
захисту іншими причинами, а також суті
захисту, що надається», яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними, не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій,
що рішення відповідача не відповідає
Директиві Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів кваліфікації
громадян третіх країни та осіб без
громадянств, біженців або як осіб, що
потребують міжнародного захисту
іншими причинами, а також суті захисту,
що надається», оскільки позивачкою
подано заяву про міжнародний захист у
як можливо коротший строк, зроблено
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву, твердження заявника є
правдоподібними.

Крім того, як вбачається з особової
справи Позивачки, копію якої долучено
до матеріалів справи, під час
співбесіди, проведеної працівниками
міграційної служби 18 березня 2010 року,
Позивачка зазначає, що приїхала до
України через побоювання
переслідувань з боку талібів, а відтак
висловила побоювання, що
підтверджуються інформацією по країні
походження, доданої Позивачкою до
матеріалів справи, у зв'язку з чим
обставини побоювань її переслідування
за ознаками належності до певної
соціальної групи доведено.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій,
що відповідачем не взято до уваги
ситуацію в країні походження Позивачки
та не доведено суду обґрунтованості і
законності рішення, прийнятого
відповідно до статті 12 Закону України
«Про біженців», оскільки під очевидною
необґрунтованістю розуміється «якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону». У
той же час стаття 14 Закону України «Про
біженців» передбачає можливість
прийняття рішення про відмову у
наданні статусу біженця «у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених абзацом
2 статті 1 цього Закону». Очевидно, що
між цими двома нормами закону є
різниця. І різниця полягає в тому, що
рішення про відмову в наданні статусу
біженця приймається, коли заявник
заявив про наявність умов,
передбачених абзацом 2 ст.1 Закону
України «Про біженців», а після
дослідження його справи з'ясувалося, що
такі умови відсутні. А рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця приймається, коли заявник у
своїй заяві не заявляє про наявність
передбачених абзацом 2 ст.1 Закону
України «Про біженців» вимог.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що рішення про
відмову Позивачці в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця прийнято
відповідачем з порушенням вимог
чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Прокуратури м. Києва
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 22 листопада 2010 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: