Справа № 2а-2001/09
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року м.
Львів Справа № 9104/28025/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Клюби В.В., Носа С.П.,

з участю секретаря - Саламахи О.І.,

представника відповідача - Михайлова
А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
(правонаступником якої є Державна
податкова інспекція у м. Ужгороді
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області) на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19 травня 2010
року по справі № 2а-2001/09/0770 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторія-М» до
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Факторія-М» (далі -
ТзОВ «Факторія-М») звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м.
Ужгороді (далі - ДПІ у м. Ужгороді), в
якому просило визнати нечинними
податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.
Ужгороді від 10 березня 2009 року № /0
та № /0.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19 травня
2010 року вказаний позов задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Ужгороді
від 10 березня 2009 року №
/0 та № /0.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду, ДПІ у м. Ужгороді
подала апеляційну скаргу, у якій, з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить її
скасувати та прийняти нову, якою в
задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що факти порушень
позивачем вимог податкового
законодавства, які послужили підставою
для прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, мали місце та чітко
зафіксовані в акті перевірки від 02
березня 2009 року № 499/23-1/10/33485167, а тому
висновки суду першої інстанції про
протиправність цих податкових
повідомлень-рішень та відповідно про
наявність підстав для їх скасування є
помилковими.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав вимоги поданої
відповідачем апеляційної скарги та
просив її задовольнити, посилаючись на
викладені в ній доводи.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, хоча позивача
належним чином було повідомлено про
дату, час та місце апеляційного
розгляду, що відповідно до частини 4
статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України не перешкоджає
розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 02
березня 2009 року № 499/23-1/10/33485167,
складеного за результатами виїзної
планової перевірки ТзОВ «Факторія-М» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 липня 2006 року по 30
вересня 2008 року, ДПІ у м. Ужгороді
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 10
березня 2009 року № /0, яким позивачу
збільшено розмір грошового
зобов'язання за податком на прибуток на
суму 26241.90 грн., з яких на 17984.00 грн. за
основним платежем та на 8257.90 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, та
№ /0, яким позивачу
збільшено розмір грошового
зобов'язання за податком з доходів
фізичних осіб на суму 120150.00 грн., з яких
на 40050.00 грн. за основним платежем та на
80100.00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
вказаних податкових зобов'язань
слугував висновок відповідача про
порушення позивачем вимог підпункту
1.20.2 пункту 1.20 статті 1, підпунктів 7.4.1,
7.4.3 пункту 7.4 статті 7, підпункту 8.2.2
пункту 8.2 статті 8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
що призвело до заниження податку на
прибуток в сумі 17984.00 грн., а також
підпункту 4.2.7 пункту 4.2 статті 4,
підпункту 9.1.4 пункту 9.1 статті 9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», що призвело до
заниження податку з доходів фізичних
осіб в сумі 40050.00 грн.

Вказані висновки обґрунтовані
посиланням на те, що ТзОВ «Факторія-М»
здійснило продаж цементу пов'язаним
особам за цінами, нижчими ніж звичайні,
у зв'язку з чим ним занижено валовий
дохід на загальну суму 63534.00 грн., а
також на те, що позивачем неправильно
обчислено суми орендного платежу за
нерухоме майно фізичній особі
ОСОБА_2 за договором оренди нежитлових
приміщень від 15 липня 2008 року № 1,
внаслідок чого занижено податок з
доходів фізичних осіб в сумі 40050.00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
донарахування позивачу податку на
прибуток здійснено відповідачем у
спосіб не передбачений чинним
законодавством та за відсутності
належного механізму розрахунку
розміру звичайної ціни, а також з того,
що відповідачем зроблено помилковий
висновок про заниження позивачем суми
орендного платежу за нерухоме майно,
належне фізичній особі, а відповідно
про заниження податку з доходів
фізичних осіб, оскільки на 2007-2008 роки
Ужгородська міська рада не
встановлювала мінімальної суми
орендного платежу за нерухоме майно
фізичних осіб, хоча такий повинен
встановлюватись та оприлюднюватись до
початку кожного звітного податкового
року, а відповідно для визначення
об'єкта оподаткування доходу від
надання в оренду нерухомого майна
повинен застосовуватись розмір
орендної плати згідно умов договору
оренди.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валовий доход - загальна
сума доходу платника податку від усіх
видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за її межами.

Валовий доход включає загальні доходи
від продажу товарів (робіт, послуг), у
тому числі допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи (підпункт 4.1.1 пункту 4.1
статті 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»).

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» з метою
оподаткування доход, отриманий
платником податку від продажу товарів
(робіт, послуг) пов'язаним особам,
визначається, виходячи із договірних
цін, але не менших за звичайні ціни на
такі товари (роботи, послуги), що діяли
на дату такого продажу.

Пунктом 1.31 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
встановлено, що продаж товарів - це
будь-які операції, що здійснюються
згідно з договорами купівлі-продажу,
міни, поставки та іншими
цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності
на такі товари за плату або
компенсацію, незалежно від строків її
надання, а також операції з
безоплатного надання товарів.

Згідно з підпунктом 1.20.1 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо цим пунктом не
встановлено інше. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована (абзац 1 підпункту 1.20.2
пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»).

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених Законом
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», покладається на
податковий орган у встановленому
порядку. При проведенні перевірки
платника податку податковий орган має
право надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін.

Таким чином, якщо не доведене зворотне,
звичайною вважається ціна, визначена
сторонами договору. При цьому обов'язок
доведення невідповідності ціни
договору рівню звичайних цін
покладається на податковий орган.

Для визначення звичайної ціни
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Однак, при цьому необхідно
враховувати, чи є умови таких договорів
співставними, важливе значення також
мають і властивості товарів, які є
предметом купівлі-продажу.

З'ясування рівня звичайних цін має
відбуватися відповідно до визначеної
процедури, а необхідна інформація -
надаватися уповноваженим державним
органом. Будь-які дані, надані
приватними структурами чи не
уповноваженими на це державними
органами (висновки, результати
досліджень, витяги з реєстру прав
власності на нерухоме майно тощо), не є
статистичними документами стосовно
звичайних цін на товари (роботи,
послуги) та не можуть бути підставою
для визначення звичайної ціни.

Висновок ДПІ у м. Ужгороді про
заниження позивачем оподатковуваного
доходу ґрунтується на порівнянні ціни
продажу цементу фізичним
особам-підприємцям ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які, як стверджує відповідач, є
пов'язаними з позивачем особами, з
ціною продажу цього ж товару у той
самий період, використаної позивачем у
господарських відносинах з іншими
суб'єктами господарювання.

Разом з тим, податковим органом було
проігноровано такий визначальний
фактор ціноутворення, як обсяг
поставленого товару, що є суттєвою
обставиною при визначенні звичайної
ціни товару.

Крім цього, позивачем надано суду копії
наказу директора ТзОВ «Факторія-М» від
01 серпня 2007 року № 3/1 про
реалізацію цементу в пошкоджених
паперових мішках по договірних цінах
фізичним особам-підприємцям ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8,
актів про реалізацію цементу в
пошкоджених мішках, видаткових
накладних про продаж цементу фізичним
особам-підприємцям ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_7 за ціною 575.00 грн., що
відповідає ціні продажу цементу ОСОБА_4
та ОСОБА_3

Порівнюючи ж продажну ціну на товар у
співставних умовах та в однаковій
кількості іншим покупцям у той самий
період (зокрема, фізичним
особам-підприємцям ОСОБА_5,
ОСОБА_6,ОСОБА_8,ОСОБА_7), суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про відповідність зазначених цін рівню
ціни продажу цементу ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Таким чином, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про протиправність
донарахування позивачу податку на
прибуток в розмірі 26241.90 грн., що є
підставою для скасування
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення від 10 березня 2009
року № /0.

Однак, помилковим є висновок суду
першої інстанції щодо протиправності
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення від 10 березня 2009
року № /0 з огляду
на наступне.

Як видно з матеріалів справи, позивач
для здійснення
фінансово-господарської діяльності та
зберігання матеріальних цінностей
уклав з фізичною особою ОСОБА_2 договір
від 15 липня 2007 року № 1, згідно з яким
ОСОБА_2 передала, а позивач прийняв у
строкове платне користування
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві
власності, площею 600 кв.м. Орендна плата
за даним договором становила 3000.00 грн.
Строк дії договору - до 01 липня 2008 року.
01 квітня 2008 року сторонами внесено
зміни до зазначеного вище договору,
визначено розмір орендної плати в сумі
6000.00 грн. за місяць, а 01 липня 2008 року
було укладено договір оренди між тими
самими сторонами, про той самий
предмет, зі строком його дії до 31 грудня
2008 року.

Згідно з підпунктом 4.2.7 пункту 4.2 статті
4 Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включається дохід від надання майна в
оренду або суборенду (строкове
володіння та/або користування),
визначений у порядку, встановленому
пунктом 9.1 статті 9 цього Закону, яким
встановлено, що податковим агентом
платника податку - орендодавця при
нарахуванні доходу від надання в
оренду нерухомого майна іншого, ніж
зазначене у підпункті 9.1.1 цього пункту
(включаючи земельну ділянку, що
знаходиться під таким нерухомим
майном, чи присадибну ділянку), є
орендар.

При цьому об'єкт оподаткування
визначається виходячи з розміру
орендної плати, зазначеної в договорі
оренди, але не менше мінімальної суми
орендного платежу за повний чи
неповний місяць оренди. Мінімальна
сума орендного платежу визначається за
методикою, встановленою Кабінетом
Міністрів України, виходячи з
мінімальної вартості місячної оренди
одного квадратного метра загальної
площі нерухомості, з урахуванням місця
її розташування, інших функціональних
та якісних показників, що
встановлюється органом місцевого
самоврядування села, селища, міста, на
території яких розташована така
нерухомість, та оприлюднюється у
спосіб, найбільш доступний для жителів
такої територіальної громади. Якщо
таку мінімальну вартість не
встановлено чи не оприлюднено до
початку звітного податкового року, то
об'єкт оподаткування визначається
виходячи з розміру орендної плати,
визначеного в договорі оренди.

Якщо орендар є фізичною особою, яка не є
суб'єктом підприємницької діяльності,
то особою, відповідальною за
нарахування та сплату (перерахування)
податку до бюджету, є платник податку -
орендодавець.

Методику визначення мінімальної суми
орендного платежу за нерухоме майно
фізичних осіб встановлено постановою
Кабінету Міністрів України від 20
листопада 2003 року № 1787, згідно з
пунктом 3 якої мінімальна сума
орендного платежу за нерухоме майно
визначається виходячи з мінімальної
вартості місячної оренди 1 кв. м.
загальної площі нерухомого майна.

Ужгородською міською радою прийнято
рішення від 28 жовтня 2005 року № 698 «Про
методику визначення мінімальної суми
орендного платежу за нерухоме майно
фізичних осіб», яке набрало чинності з
01 січня 2006 року.

Закон України «Про податок з доходів
фізичних осіб» не містить норми, яка б
зобов'язувала орган місцевого
самоврядування встановлювати та
оприлюднювати до початку кожного
звітного податкового року розмір
мінімальної суми орендного платежу за
нерухоме майно фізичних осіб, а
відповідно в 2007-2008 роках мінімальний
розмір орендного платежу за нерухоме
майно фізичних осіб повинен був
визначатись з врахуванням згаданого
вище рішення Ужгородської міської
ради, яке було чинним на здійснення
позивачем спірних правовідносин з
оренди нежитлового приміщення.

Отже, висновок суду першої інстанції
про правомірність визначення
позивачем об'єкту оподаткування
податком з доходів фізичних осіб з
урахуванням розміру орендної плати,
визначеної договором оренди
нежитлового приміщення є помилковим та
таким, що ґрунтується на невірному
тлумаченні норм Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог в частині визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення від 10 березня 2009
року № /0.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, що відповідно до
пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України
є підставою для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нової постанови.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
задовольнити частково, постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19 травня
2010 року по справі № 2а-2001/09/0770 -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторія-М» до
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді від 10 березня 2009 року №
/0.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі,
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.В. Клюба

С.П. Нос

Повний текст постанови виготовлено 08
квітня 2014 року