Справа № 872/11689/13
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2014 рокусправа № 808/5103/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Проценко
О.А.

суддів: Дурасової Ю.В.
Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 21.06.2013р. у
справі № 808/5103/13-а

за позовом Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2012 році ,

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулося до суду з позовом про
стягнення із Закритого акціонерного
товариства «Пасат» (відповідач)
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу
працевлаштування інвалідів у 2012р. в
сумі 5960,00 грн.
адміністративно-господарських санкцій
та 51,17 грн. - пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на положення ст.19,20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
зазначаючи при цьому, що відповідач не
працевлаштував інвалідів у 2012 році
відповідно до встановленого нормативу.
Позивач стверджував, що порушення норм
Закону підтверджується звітом Форми
10-ПІ, тому наполягав на стягненні з
відповідача вищезазначених сум у
судовому порядку у зв'язку з несплатою
відповідачем добровільно.

Постановою від 21.06.2013 року Запорізький
окружний адміністративний суд
відмовив в задоволенні позову. При
цьому суд визначився щодо відсутності
підстав для застосування санкцій, а
відтак і пені, у зв'язку з вжиттям
відповідачем усіх передбачених
законодавством заходів по
забезпеченню працевлаштування
інвалідів.

Не погодившись з висновками суду
першої інстанції, позивач оскаржує
постанову в апеляційному порядку. В
обґрунтування апеляційних вимог
позивач зазначає, що приймаючи
постанову суд не дослідив належним
чином докази та не встановив всі
обставини, які мають значення для
справи; а також невірно застосував
норми матеріального права. Апелянт
вказує, що відповідачем не виконано
нормативу та не надано доказів, які б
підтвердили виконання ст.ст.19,20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» в
працевлаштуванні одної особи з
обмеженими можливостями. На думку
апелянта, добросовісне виконання усіх
заходів для виконання нормативу не
виключає обов'язку підприємства у
фактичному працевлаштуванні
інвалідів. Також апелянт зауважує, що
чинним законодавством не передбачено
звільнення від відповідальності у разі
відсутності вини роботодавця. Тому
апелянт вважає судове рішення
незаконним, просить скасувати
постанову суду та прийняте нове
рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач заперечує проти
задоволення апеляційної скарги, судове
рішення вважає законним та
обґрунтованим, просить залишити
постанову суду без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
зазначає наступне.

Спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями і
інтересами, є Закон України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21.03.91 №875-ХІІ (далі - Закон
№875). Частинами 1 та 3 ст.18 Закону
визначено, що забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємства, установи, організації чи
до державної служби зайнятості.

При цьому, підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані:

- виділяти та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
у тому числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації;

- забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством;

- надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів;

- звітувати Фонду соціального
захисту інвалідів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно зі ст.19 Закону №875-ХІІ для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій,
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, встановлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

З матеріалів справи вбачається, що
середньооблікова чисельність
працюючих на підприємстві відповідача
у 2012 році становить 10 осіб. З
урахуванням вимог ст.19 «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» відповідач зобов'язаний
працевлаштувати в 2012 році одного
інваліда. За звітом відповідача форми
№10-ПІ у 2012 році осіб, яким встановлена
інвалідність, працевлаштовано не було;
середньорічна заробітна плата
штатного працівника становить 11920 грн.
(а.с.3). Невиконання відповідачем
нормативу в працевлаштуванні одного
інваліда стало підставою для
нарахування
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 6011,17 грн.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції щодо відсутності
підстав для застосування до
відповідача санкцій, передбачених
Законом України Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», у
зв'язку з відсутністю самого порушення.

Так, відповідно до ст.18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі по тексту -
Закон), підприємства, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти і створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, забезпечують інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За приписами ст.18 зазначеного Закону
працевлаштування інвалідів
здійснюється органами Міністерства
праці України, Міністерством
соціального захисту населення України
з урахуванням побажань інваліда,
наявних у нього професійних навичок і
знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи. При
цьому слід зазначити, що механізм
реалізації вищезазначеної програми
працевлаштування передбачає
здійснення певних заходів з боку
підприємств.

У пункті 2 ст.19 цього Закону
визначено право державної служби
зайнятості направляти для
працевлаштування на підприємства, в
установи і організації всіх форм
власності при наявності там вільних
місць (вакантних посад) інвалідів, які
звертаються до служби зайнятості,
відповідно до рівня їх освіти і
професійної підготовки та
рекомендації МСЕК, наявних у них
кваліфікації і знань та з урахуванням
їх побажань.

З огляду на викладене, обов'язок по
працевлаштуванню інвалідів відповідно
до встановленого Законом нормативу
покладається як на роботодавців, так і
на державну службу зайнятості.

Слід зазначити, що сума, заявлена у
позові до стягнення, є
адміністративно-господарською
санкцією, тому при вирішенні питання
про застосування санкцій слід виходити
із загальних норм права щодо
відповідальності за порушення
зобов'язань та встановлення в діях або
бездіяльності роботодавця складу
правопорушення з метою застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій. При цьому обов'язковим
елементом правопорушення, в даному
випадку, є вина.

Матеріали справи підтверджують, що
відповідач протягом спірного періоду
здійснював передбачені законодавством
заходи з метою виконання нормативу
працевлаштування інвалідів, а саме:
подавав звітність (форми №3-ПН)
щомісяця протягом звітного року
(а.с.11-22). Окрім того, матеріали справи
містять лист Південного районного
центру зайнятості м.Запоріжжя щодо
виконання позивачем даної звітності
(а.с.34). А отже, відповідачем у 2012 році
вжито усіх залежних від нього заходів,
спрямованих на працевлаштування
інвалідів.

З урахуванням фактичних обставин у
даній справі, суд першої інстанції
вірно визначився щодо відсутності вини
відповідача у невиконанні
встановленого Законом нормативу. Сам
факт відсутності працевлаштованих
інвалідів відповідно до нормативу не є
безспірною ознакою правопорушення та
підставою для відповідальності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для застосування
до відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, а відтак, і пені. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду. Суд об'єктивно, повно і
всебічно дослідив обставини, які мають
значення для справи, зроблені судом
першої інстанції висновки
відповідають фактичним обставинам
справи та підтверджуються зібраними по
справі доказами. Апеляційна скарга
задоволенню не підлягає; судове
рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 195, 196, п.1 ч.1 ст.198,
ст.200, 205, 206 КАС України,
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 21.06.2013р. у
справі № 808/5103/13-а залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 21.06.2013р. у
справі № 808/5103/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст.254 КАС України та може
бути оскаржена згідно зі ст.212 КАС
України.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
Л.П. Туркіна