Справа № 826/2794/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2014 року 11:55 №
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді Аблова Є.В.;
при секретарі Мальчик І.Ю.,
представника позивача - Селянко А.О.,
представника відповідача - Шапор Л.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінвуд» до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-
Позивач звернувся дот суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги тим, що
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення з порушенням
норм чинного законодавства, що
призвело до порушення прав і інтересів
В позовній заяві позивач просить суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві від 25
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
посилаючись на те, що оскаржуване
рішення прийнято за результатами
перевірки в межах чинного
законодавства України.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
представників позивача, представника
відповідача, суд дійшов наступних
висновків.

Судом встановлено, що ДПІ у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві
проведено документальну позапланової
виїзної перевірки ТОВ «Грінвуд» з
питань дотримання вимог правильності
обчислення повноти та своєчасності
сплати до бюджету податку на додану
вартість по взаємовідносинах із ТОВ
«КОМПАНІЯ АЛЕКСУС-ЛТД» за період з
01.03.2012 по 30.06.2012, ТОВ
«ФОРСАЖ-МЕДІАМАРКЕТ» за період з
01.04.2012р. по 30.04.2012р., ТОВ «САН ЕНД ФАН» за
період з 01.05.2012р. по 31.05.2012р.ТОВ
«КОМПАНІЯ «ГРИФОН КОНСАЛТ» за період з
01.06.2012р. по 31.08.2012р., ТОВ «ЮВІЛАЙТ» за
період з 01.08.2012р. по 30.09.2012р. ТОВ
«СЕЛАНІЯ» за період з 01.09.12р. пор 30.09.12р.,
за результатами якої складено акт від
09.10.2013р. №226/26-57-22-04-09/31023578.

В ході проведення перевірки,
встановлено наступні порушення ТОВ
«Грінвуд»: абз. «а» п.198.1, п.198.2, п.198.6
ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу, в
результаті чого занижено суму податку
на додану вартість за період з 01.03.12р. по
30.09.12р. всього на суму ПДВ 871992грн.

На підставі акту перевірки від 09.10.2013р.
№226/26-57-22-04-09/31023578, податковим органом
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 25 жовтня 2013
року №, за платежем податок на
додану вартість на загальну суму 1
089990грн., з яких за основним платежем
871992,00грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 217998.0грн.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Грінвуд» за період з 01.03.12р. по 30.09.12р.
мало взаємовідносини та уклало договір
з ТОВ «Компанія Алексус ЛТД» від
03.01.2012р. №005 про розміщення рекламних
матеріалів, в друкованих засобах
масової інформації, мережі Інтернет,
розміщенню багетів, просуванню сайтів
у мережі Інтернет та інших послуг.

Окрім того, в ході перевірки
використано Акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 04.07.2012 №2201/22- 4/37567248
про неможливість проведення
зустрічної звірки Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
Алексус ЛТД" щодо підтвердження
відомостей по взаємовідносинам з
платником податків ТОВ «ТЕТО» за
лютий-березень 2012 року, відповідно до
якого встановлено відсутність
складських приміщень, основних
засобів, трудових ресурсів, іншого
рухомого та нерухомого майна.

Судом встановлено, що позивач мав
господарські відносини з ТОФ «Форсаж
Медіамаркет» відповідно до договору
від 10.04.2012 № ПТ-0076 про надання послуг з
пакування продукції.

В ході проведення перевірки
використано акт ДПІ у Печерському
районі м.Києва від 28.11.2012 №5169/22-4/33498731
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ
"Форсаж-Медіамаркет" щодо
підтвердження господарських відносин
з сумнівними контрагентами -
постачальниками за період з 01.01.2009 по
31.10.2012., згідно з яким встановлено
відсутність ТОВ за вказаною адресою.

Окрім того, слідчим відділом ДПІ у
Вишгородському районі проводиться
досудове слідство по кримінальній
справі № 28-3597, порушеній за ознаками
злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.2 і ч.3
ст.358 КК України, в ході розслідування
кримінальної справи № 07-6068 за
обвинуваченням ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 у вчиненні в складі
організованої групи злочинів,
передбачених ч.3 ст.28 ч.2 ст.205, ч.3 ст.28 ч.5
ст.27 ч.2 і ч.3 ст. 212, ч.3 ст.28 ч.2 і ч.3 ст.358, ч.3
ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.200 КК України.
З матеріалів даної кримінальної справи
вбачається, що до створення ряду
фіктивних підприємств ОСОБА_5,
ОСОБА_6(ТОВ «Компанія «Накпромбуд -
Системс»», ТОВ «Сандал - Консалт»)
причетний ОСОБА_11 Громадянин ОСОБА_11
причетних до вербування громадян -
засновників та посадових осіб
«фіктивних» суб'єктів господарської
діяльності, здійснює протиправну
діяльність по наданню послуг реально
діючим суб 'єктам господарської
діяльності по м. Києву та Київській
області по заниженню об 'єкта
оподаткування та ухиленню від сплати
податків, здійснює з ними обмін
бухгалтерськими документами. Також
громадянин ОСОБА_11 причетний до
незаконного переказу безготівкових
коштів у готівку, в чому йому сприяє гр.
ОСОБА_10 Допитаний як свідок ОСОБА_10
показав, займався наданням послуг по
переводу безготівкових коштів у
готівку, а також здійснював передачу
документів щодо нібито проведених
фінансово - господарських операцій,
оформлених від фіктивних підприємств,
в тому числі ТОВ «Форсаж Медіа Маркет»
(), реально діючим
підприємствам- замовникам для
підтвердження перерахованих на
рахунки фіктивних підприємств коштів,
які в подальшому переводились у
готівку та передавались разом з
документами представникам
підприємств, що їх перераховували, за
вирахуванням процентів, які вважалися
оплатою за дані послуги по конвертації
коштів.

Окрім того, між позивачем та ТОФ «САН
ЕНД ФАН» укладено договір від 04.01.2012 №
П-0008 про надання послуг з пакування
продукції. При цьому ДПІ у Печерському
районі м. Києва ДПС складено акт від
12.11.2012 № 4855/22-4/37241245 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «Сан
енд Фан» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за період з 09.08.2010 по 31.10.2012,
яким встановлено, що допитаний як
свідок ОСОБА_10 показав, займався
наданням послуг по переводу
безготівкових коштів у готівку, а також
здійснював передачу документів щодо
нібито проведених фінансово -
господарських операцій, оформлених від
фіктивних підприємств, в тому числі ТОВ
«САН ЕНД ФАН», реально діючим
підприємствам-замовникам для
підтвердження перерахованих на
рахунки фіктивних підприємств коштів,
які в подальшому переводились у
готівку та передавались разом з
документами представникам
підприємств, що їх перераховували, за
вирахуванням процентів, які вважалися
оплатою за дані

Відповідно до матеріалів справи, між
позивачем та ТОВ «Компанія «Грифон
Консалт» укладено договір від 01.06.2012
№Р-0053 про надання послуг з розміщення
рекламних матеріалів Замовника в
друкованих ЗМІ, мережі Інтернет,
розміщенню банерів, просуванню сайтів
у мережі Інтернет та інші послуги.

В ході проведення перевірки
використано акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 12.11.2012 № 4848/22-2/36048906
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Компанія
«Грифон Консалт» щодо підтвердження
господарських відносин за період з
01.01.2009 по 31.10.2012.

Позивач мав господарські відносини
Відповідни з ТОВ «ЮВІЛАЙТ» за
договором від 01.08.2012 № ПК-0095 про
виконання пакувальних робіт.

В ході проведення перевірки
використано акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 28.11.2012 №5173/22-8/37700606
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «ЮВІЛАЙТ» щодо
підтвердження господарських відносин
за період з 01.01.2009 по 31.10.2012.

Між позивачем та ТОВ «Селанія»
укладено договір від 01.08.2012 № Р-0078 про
надання послуг з розміщення рекламних
матеріалів Замовника в друкованих ЗМІ,
мережі Інтернет, розміщенню банерів,
просуванню сайтів у мережі Інтернет та
інші послуги.

В ході проведення перевірки
використано акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 13.11.2012 № 4853/22-8/38291082
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Селанія» щодо
підтвердження господарських відносин
за період з 11.07.2012 по 31.10.2012, згідно з
яким не встановлено факту реальності
проведення взаємовідносин, повноти їх
відображення в податковому обліку з
урахуванням їх виду, обсягу, якості та
розрахунків при здійсненні
фінансово-господарської діяльності
від 01.11.2012.

Виходячи з вказаних актів перевірки
контрагентів, відповідачем зроблено
висновок про безпідставне включення до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість по
взаємовідносинах з контрагентами,
оскільки правочини за вказаними
товариствами є фіктивними (нікчемними).

На підтвердження реального здійснення
господарської діяльності в матеріалах
справи містяться копії договорів з
контрагентами, податкових та
видаткових накладних, акти
прийому-передачі, платіжні доручення.

На час проведення перевірки набрав
чинності Податковий Кодекс України
(далі ПК України), розділ V якого
визначає платників податку на додану
вартість, об'єкти, базу та ставки
оподаткування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України (далі
-Кодекс), він, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оскаржуваний правочин). До
оскаржуваних правочинів належить
зокрема фіктивний правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК
України).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака
-специфічна мета -порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника
-фізичної особи, яка на момент
укладання угоди виконувала
представницькі функції за статутом
(положенням) або за довіреністю. Слід
зазначити, що наявність мети
зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК
України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

Відповідачем не надано суду жодних
доказів, які б підтверджували те, що
укладення договорів, на підставі яких
виникли взаємовідносини між позивачем
та контрагентами, не відповідають
дійсним намірам сторін щодо набуття
цивільних прав та обов'язків. Зазначена
обставина відповідачем взагалі не
досліджувалась, посадові особи сторін
правочинів з цього приводу навіть не
опитувались. Отже, доводи відповідача
щодо нікчемності правочинів, укладених
між позивачем та контрагентами, судом
до уваги не приймаються.

На момент укладання договорів, на яких
ґрунтувалися взаємовідносини позивача
з контрагентами, а також під час
здійснення господарських операцій,
згідно даних ЄДРПОУ контрагенти були
зареєстровані в податкових органах як
платники ПДВ.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців" якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки них не внесено відповідних змін.

Суд також звертає увагу на положення
інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 № 1112/11/13-10, в якому зазначено, що у
разі якщо на час здійснення
господарських операцій, якими
податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту з податку на
додану вартість, постачальники були
включені до єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців, а також мали свідоцтво
про реєстрацію платника податку додану
вартість, покупець не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у зазначеному реєстрі, за
умови необізнаності щодо неї.

Крім того, чинним законодавством
України, відповідач не наділений
повноваженнями щодо визнання
правочинів нікчемними (недійсними) із
застосуванням відповідних наслідків
їх нікчемності (недійсності).

Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Кодексу,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп.14.1.27. п.14.1. ст.14 Кодексу,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пп.139.1.9. п.139.1. ст.139
Кодексу, не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення податкового обліку
та нарахування податку.

Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до пп. а п.198.1, п.198.2., п.198.3.
ст.198 Податкового кодексу України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 Податкового кодексу
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Законом України "Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту, необхідні первинні документи
(зокрема, податкові накладні),
оформлені відповідно до вимог Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні"
(далі-Закон).

Закон поширюється на всіх юридичних
осіб, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
їх організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст.2).

Частиною 2 ст.3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст.1 Закону, первинний
документ -це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст.9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п.2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Пунктом 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011 р. № 1379, визначено, що
податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення особою,
яка не зареєстрована як платник
податку в податковому органі і якій не
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Відповідно до п.6.2. зазначеного Порядку,
податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми та обставини справи,
суд дійшов висновку, що
взаємовідносини позивача з
контрагентами, які на момент
здійснення господарських операцій
були належним чином зареєстровані як
платники податку на додану вартість,
оформлені договорами, які не були
визнані в судовому порядку недійсними,
а також підтверджені виданими
контрагентом первинними документами,
зокрема, податковими накладними є
реальними та такими, що спрямовані на
настання правових наслідків,
обумовлених вказаними договорами.
Окрім того, судом встановлено, що
розрахунок між підприємствами
проводився у безготівковій формі, що
підтверджується банківськими
виписками, передача товару
підтверджується актами
приймання-передачі, факт подальшої
реалізації товару підтверджується
вантажними митними деклараціями. Таким
чином, позивачем були виконані
передбачені законодавством вимоги для
підтвердження права на податковий
кредит та включення відповідних витрат
до складу валових витрат підприємства.

З 01.01.11 року набрала чинності ч.3 ст.228
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої доводи податкового органу про
недійсність правочину, що суперечить
інтересам держави, повинні бути
доведені рішенням суду, яке набрало
законної сили.

Відповідачем не надано до суду доказів
щодо недійсності правочинів між
позивачем та його контрагентами.
(Ухвала ВАСУ від 09.07.13 р. справа
№К/9991/67466/12).

Крім того, суд звертає увагу на
положення інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 р. № 1112/11/13-10 щодо принципу
персональної податкової
відповідальності в спорах про податок
на додану вартість та принципу
добросовісності платника податків,
якими визначено, що сама по собі
несплата податку продавцем (серед
іншого й внаслідок ухилення від сплати)
у разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування. Відповідальна за сплату
податку на додану вартість особа, що
формує дані податкового обліку з цього
податку, а не контрагент такої особи.
Якщо дії платника податку свідчать про
його добросовісність, а вчинені ним
господарські операції реальні та
відповідають дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та /або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема, податкових накладних. Не
будуть підставою для відмови у праві на
податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни з боку його контрагентів,
припинення чи анулювання статусу
платника податку на додану вартість,
припинення юридичної особи.

Отже, за таких обставин суд вважає, що у
ТОВ «Грінвуд» були всі підстави для
віднесення витрат пов'язаних із
веденням господарської діяльності до
складу валових витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Представник відповідача не надав суду
належних доказів, які б підтверджували
обґрунтованість висновків перевірки
та правомірність винесеного
податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи те, що Державна податкова
інспекція не надала доказів
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, суд
вважає, що воно підлягає скасуванню як
протиправне.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд
,-

П О С Т А Н О
В И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві від 25
жовтня 2013 року № в повному обсязі.

Судові витрати в сумі 487,20грн. присудити
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінвуд» за рахунок
Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ
Державної казначейської служби
України виконання постанови суду в
частині стягнення судових витрат за
рахунок бюджетних асигнувань
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В. Аблов