Справа № 810/2058/14
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року 810/2058/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючої судді
Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку
письмового провадження в м. Києві
адміністративну справу Публічного
акціонерного товариства «Ветропак
Гостомельський Склозавод» до
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство
«Ветропак Гостомельський Склозавод»
звернулось до Київського окружного
адміністративного суду з позовом
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 12 листопада
2013 року № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач правомірно визначив податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за результатами виконання
договорів, укладених між позивачем та
його контрагентами - ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло», на підставі
наявної первинної бухгалтерської
документації, оскільки вказані
договори були реальними та укладеними
з метою подальшого використання
придбаного товару в господарській
діяльності позивача. У зв'язку з цим,
позивач вважає висновки податкового
органу неправомірними, а оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
просить скасувати.

Позивач вважає, що податковий орган не
має права робити висновок про
нікчемність правочинів, вчинених
позивачем. З цих підстав просить позов
задовольнити.

Представник позивача 7 квітня 2014 року
подав до суду заяву про розгляд справи
за його відсутності в порядку
письмового провадження.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про дату та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином. Заперечень на позов не
надано. Водночас, на адресу суду
надійшли клопотання відповідача про
перенесення розгляду справи та про
зупинення провадження для
підготування заперечень.

Суд не знаходить підстав для визнання
причини неприбуття представника
відповідача у судове засідання
поважними, оскільки поважними
визнаються обставини, які є об'єктивно
непереборними та не залежать від
волевиявлення сторони і пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
сторонами у справі дій. Водночас,
відповідачем взагалі не вказано
будь-яких поважних причин неприбуття у
судове засідання представника, як і не
надано належних доказів.

Відтак, неможливість прибуття у судове
засідання представника відповідача, з
невизначених причин, не є підставою для
відкладення розгляду справи.

Відповідно до приписів частини
четвертої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин, розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з таких підстав.

Судом встановлено, що Публічне
акціонерне товариство «Ветропак
Гостомельський Склозавод»
зареєстровано Ірпінським міським
виконавчим комітетом 21 березня 2006 року
та перебуває на податковому обліку у
Ірпінській об'єднаній державній
податковій інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області.

Згідно виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців серії АБ № 578378,
основним видом економічної діяльності
є виробництво порожнистого скла.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 23 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2013
року посадовими особами Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
підставі статті 20,підпункту 75.1.2 пункту
75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1
статті 78 Податкового кодексу України
та на виконання наказу від 23 жовтня 2013
року № 273, проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
Публічного акціонерного товариства
«Ветропак Гостомельський Склозавод» з
питань дотримання податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло».
Результати перевірки оформлено актом
від 30 жовтня 2013 року № 1227/22-4/00333888.

За результатами проведеної перевірки
посадова особа податкового органу
дійшла висновку про порушення
позивачем наступних вимог податкового
законодавства:

Пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 та пункту
200.1 статті 200 Податкового кодексу
України, що призвело до заниження суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 638 872,00
грн.

На підставі висновків Акту перевірки
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від 12
листопада 2013 року № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
ПАТ «Ветропак Гостомельський
Склозавод» з податку на додану
вартість на 958 308,00 грн.( в тому числі за
основним платежем на 638 872,00 грн. та 319
436,00 грн. за штрафними(фінансовими
санкціями).

Не погодившись з податковим
повідомленням-рішенням позивач
оскаржив його в адміністративному
порядку.

Так, позивачем подано скаргу до
Головного управління Міндоходів у
Київській області про скасування
податкового повідомлення-рішення та
рішенням ГУ Міндоходів у Київській
області від 17 січня 2014 року №
119/10/10-36-10-01-206/983 оскаржуване податкове
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скаргу позивача без
задоволення.

Не погодившись з податковим
повідомленням-рішенням позивач
звернувся з позовом до суду про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 12
листопада 2013 року № .

Як вбачається з акту перевірки, вказані
відповідачем порушення податкового
законодавства пов'язані з придбанням
позивачем у ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ
«Еко-Скло» товарно-матеріальних
цінностей.

Так, на думку посадової особи
Відповідача, контрагент позивача має
ознаки фіктивності, з огляду на
наступне.

При проведенні документальної
перевірки позивача відповідачем
отримано :

- акт Миколаївської ОДПІ ГУ Міндоходів
у Львівській області від 29 липня 2013
року № 2/2200/37574098 «Про результати
документальної позапланової перевірки
ТОВ «Еко-скло»;

- акт ДПІ у Ленінському районі міста
Донецька від 17 червня 2013 року №
918/22-2/348498829 «Про результати
документальної позапланової перевірки
ТОВ «ВТК «Сіті Скло».

Згідно з вказаними актами, податковий
орган зазначає, що за результатами
перевірки встановлено, що ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло» здійснювало
діяльність, спрямовану на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди третіх осіб, а тому
операції з даним підприємством не
спричиняють реального настання
правових наслідків, а отже, є
нікчемними по ланцюгу до
"вигодонабувача".

Також, перевіркою встановлено
відсутність на ТОВ «ВТК «Сіті-Скло»,
ТОВ «Еко-Скло» виробничого обладнання,
транспорту та торгівельного
обладнання, сировини, матеріалів,
товарних запасів, трудових ресурсів,
для здійснення основного виду
діяльності

Враховуючи вищевикладені факти,
податковий орган зазначає, що
фінансово-господарська діяльність ТОВ
«ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло» є
сумнівною, а суб'єкт господарювання
створений без мети зайняття
господарською діяльністю, з метою
прикриття незаконної діяльності. Такі
причини можуть бути наявними лише за
умови, що платник податку має намір
одержати економічний ефект у
результаті підприємницької
діяльності, але не виключно чи
переважно за рахунок формування
податкового кредиту для інших
суб'єктів господарювання, серед яких є
Публічне акціонерне товариство
«Ветропак Гостомельський Склозавод».

Враховуючи дані вищезазначених актів,
відповідач дійшов висновку про те, що
господарські операції здійснені між
позивачем та його контрагентами - ТОВ
«ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло» не
спричинили настання правових
наслідків, а отже є нікчемними.

Виходячи з тверджень про нікчемність
правочинів, укладених між позивачем та
ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло»
відповідач вважає, що ПАТ «Ветропак
Гостомельський Склозавод» зменшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість.

Проте, вказані висновки податкового
органу суд вважає необґрунтованими,
виходячи з наступного.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло».

Судом встановлено, що між позивачем та
ТОВ «ВТК «Сіті-Скло» було укладено
договір поставки від 12 грудня 2012 року №
12013, згідно умов якого ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло» зобов'язується передати у
власність позивача доломіт кількістю
18000 тон, а позивач зобов'язується
прийняти та своєчасно оплатити товар.

Виконання вказаних договорів
підтверджується: видатковими
накладними, податковими накладними,
залізничними накладними, належним
чином завірені копії яких наявні в
матеріалах справи.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Еко-скло».

Судом встановлено, що між позивачем та
ТОВ «Еко-Скло» укладено договір
купівлі-продажу від 9 червня 2011 року №
03/59, згідно умов якого ТОВ «Еко-Скло»
зобов'язується передати у власність
позивача склобій категорії Б кількістю
5000 тон, а позивач зобов'язується
прийняти та своєчасно оплатити товар.

Виконання вказаних договорів
підтверджується: видатковими
накладними, податковими накладними,
залізничними накладними, завірені
належним чином копії яких наявні в
матеріалах справи.

Як вбачається з Акту перевірки,
позивачем надавались належним чином
засвідчені копії зазначених вище
первинних документів, що підтверджують
факт здійснення господарських
операцій.

Тобто, позивачем надано первинні
документи, які підтверджують факт
здійснення господарських операцій
щодо купівлі у ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ
«Еко-Скло» товарно-матеріальних
цінностей.

Таким чином, зазначене підтверджує
фактичне здійснення позивачем
господарської операції щодо купівлі у
ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло»
товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, судом встановлено, що на час
укладання та виконання зазначеного
правочину, ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ
«Еко-Скло» були зареєстровані як
юридичні особи та були платниками
податку на додану вартість.

Крім того, в Акті перевірки немає
жодних посилань на те, що свідоцтва про
державну реєстрацію та свідоцтва
платника податку на додану вартість
ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло»
були скасовані чи визнані недійсними
за рішенням суду на момент укладання чи
виконання договорів.

Таким чином, фінансово-господарські
операції позивача з ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло»
підтверджені первинними документами,
які були надані податковому органу на
перевірку.

За результатом здійснення
господарських операцій з ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло» позивач
сформував податковий кредит з податку
на додану вартість.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину
встановлена законом, такий правочин
вважається нікчемним (ч. 2 ст. 215 ЦК
України).

В силу статті 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
Відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Факт постачання товарно-матеріальних
цінностей підтверджуються
документально, господарські операції
належним чином відображено у
бухгалтерському і податковому обліку
позивача та у податковій звітності.

Крім цього, відповідно до положень
Цивільного кодексу України та
презумпції правомірності правочину
усі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом на підставі
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного розгляду питання про
недійсність такого правочину. Про
недійсність правочину ухвалюється
судове рішення.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочину, укладеного між
позивачем та ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ
«Еко-Скло», недійсними у судовому
порядку.

Також, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази наявності судових
рішень, які б набрали законної сили, з
приводу незаконних дій посадових осіб
ТОВ «ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло», а
також судових рішень щодо визнання
правочину, укладеного між позивачем та
вказаними товариствами, недійсними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що чинним законодавством
України на сторону цивільно-правової
угоди, яка є платником податків, не
покладено обов'язку з перевірки
відповідності законодавству
установчих документів іншого учасника
правовідносин та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Але, при цьому, суд акцентує увагу на
правовій позиції, яка полягає в тому, що
Цивільний та Господарський кодекси
України не передбачають такого
наслідку як визнання правочинів
нікчемними, якщо представники
юридичних осіб, укладаючи правочини,
діяли без повноважень або з
перевищенням повноважень.

Відповідно до вимог Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. При цьому, такий
платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Відповідно до цього, суд вважає, що для
обґрунтування нікчемності правочину
необхідні фактичні дані, що свідчать
про нікчемність саме такого правочину,
а не якогось іншого.

Отже, при розгляді податкових спорів
слід виходити із презумпції
добросовісності платників податків та
інших учасників правовідносин у сфері
економіки. У зв'язку з цим
передбачається, що дії платників
податків, що мають за своїм результатом
одержання податкової вигоди
економічно виправдані, а відомості, що
містяться у податкових деклараціях,
податкових накладних, вантажних митних
деклараціях, бухгалтерській звітності
та податковому обліку, достовірні.

Надання податковому органу всіх
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Таким чином, закон виходить з
презумпції легітимності укладених
договорів, тобто відповідні рішення
вважаються такими, що відповідають
закону, якщо судом не буде встановлене
інше.

Факт здійснення господарських
операцій між позивачем та ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло»
підтверджується первинними
документами, які складались для
певного виду господарської операції.

Крім цього, суд також відмічає, що в
силу положень Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" Позивач та його
контрагенти є окремими суб'єктами
права із статусом юридичної особи, а
відтак за змістом Податкового кодексу
України позивач та контрагент позивача
є окремими платниками податку на
додану вартість. За таких обставин,
межі юридичної відповідальності
кожного платника ПДВ, яка (слід
розуміти - відповідальність)
відповідно до ст. 61 Конституції України
має індивідуальний характер,
поширюються на діяння, що визнаються
законом протиправними та були вчинені
саме цим платником. Притягнення
суб'єкта права до відповідальності за
діяння, що було вчинено іншою особою, є
неможливим.

Висновок про те, що платник не несе
відповідальності за порушення,
допущені його контрагентом,
узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини.
Компанія - заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
На думку суду, такі вимоги стали
надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх
сукупності за правилами ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд зазначає, що в Акті
перевірки від 30 жовтня 2013 року №
1227/22-4/00333888 суб'єктом владних
повноважень не викладено жодних
належних та допустимих доводів про
відсутність фактичного виконання
позивачем господарських операцій за
переліченим вище правочином, про
відсутність витрат позивача у спірних
правовідносинах, про наявність
взаємопов'язаності позивача та ТОВ
«ВТК «Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло» про
відсутність використання позивачем
отриманих товарно-матеріальних
цінностей у власній господарській
діяльності.

Первинні документи, які були надані
податковому органу, не містять доказів
наявності між позивачем та його
контрагентом взаємоузгоджених
зловмисних дій, спрямованих на
порушення існуючого в державі
суспільного ладу або моральних засад.
Таких доказів суду відповідачем не
надано, а судом при виконанні вимог ст.
11 Кодексу адміністративного
судочинства України не виявлено.

Окрім того, суд враховує також і те, що
відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Оскільки визнання фіктивного
правочину недійсним відбувається за
рішенням суду, єдиним допустимим
засобом доказування факту фіктивності
правочину є рішення суду. Інші докази
цю обставини підтвердити не можуть в
силу прямого припису закону, а отже й не
можуть братися до уваги судом під час
вирішення справи.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2. статті 198
Податового кодексу України України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Водночас відповідно до п.198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно пункту 198.6. Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими порушенням вимог ст. 201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пункту
201.11статті 201 цього Кодексу. У разі коли
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені де
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, у
наданих позивачем видаткових і
податкових накладних зазначено
перелік товарів, що відповідає умовам
договору поставки та видам
господарської діяльності позивача.

Виконання договору підтверджується
також подальшим використанням
придбаних у товарів в межах
господарської діяльності позивача, як
того вимагає п.198.3 статті 198 Податкового
кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що право позивача на отримання
податкового кредиту підтверджене
належними доказами, а тому висновок
відповідача про порушення позивачем
вимог пінктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 та
пункту 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України, внаслідок заниження
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних, виписаних ТОВ «ВТК
«Сіті-Скло», ТОВ «Еко-Скло» не
відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
своїх дій, а його позиція не
узгоджується з нормами матеріального
права.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 12 листопада 2013 року №
.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «Ветропак Гостомельський
Склозавод» сплачений судовий збір у
розмірі 4872 (чотири тисячі вісімсот
сімдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Василенко Г.Ю.