Справа № 2а-5188/12/2070
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/77813/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (доповідач), Олендера
І.Я., Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Публічного акціонерного товариства
"Вовчанський агрегатний завод" про
стягнення суми,

в с т а н о в и в :

У квітні 2012 року Харківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду із
вказаним позовом, в якому просило
стягнути з Публічного акціонерного
товариства (далі - ПАТ) "Вовчанський
агрегатний завод"
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2011
році у розмірі 515823,20 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що
відповідачем не виконується норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, а тому йому нараховано
штрафні санкції, які сплачено не було.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 26 липня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21 листопада
2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій з підстав
порушення ними норм матеріального і
процесуального права та прийняти нове
рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав і
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових та
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Преамбулою Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Закону) встановлено, що
цей Закон визначає основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні і
гарантує їм рівні з усіма іншими
громадянами можливості для участі в
економічній, політичній і соціальній
сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість
інвалідам вести повноцінний спосіб
життя згідно з індивідуальними
здібностями і інтересами.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-XII (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV "Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість" зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-XII доповнено статтею 181, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частина друга статті 19 Закону покладає
відповідальність за незабезпечення
наведеним нормативів на керівників
відповідних підприємств. Підприємства
(об'єднання), установи і організації, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду України соціального захисту
інвалідів штрафні санкції, сума яких
визначається у розмірі середньої
річної заробітної плати на
відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом (частина перша статті 20
Закону).

Згідно ст. 20 Закону передбачено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до Порядку сплати
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року № 70, обчислення суми
адміністративно-господарських санкцій
проводиться роботодавцями самостійно
згідно з порядком заповнення звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів, затвердженим Мінпраці за
погодженням з Держкомстатом.

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Сума адміністративно-господарських
санкцій відповідачем у встановлений
ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" строк (до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося
порушення нормативу) сплачена не була,
що дає підстави для нарахування пені
відповідно до ст. 20 цього Закону і п. 4
Порядку сплати підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року № 70, що обчислюється виходячи з
120 відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, норматив робочих місць для
інвалідів у відповідача згідно вимог
ст. 19 Закону, становить 4 % від кількості
працівників, а саме 27 чоловік, що
відповідає встановленому нормативу,
оскільки за даними звіту ПАТ
"Вовчанський агрегатний завод" форми №
10-ПІ за 2011 рік середньооблікова
кількість штатних працівників на
підприємстві становить 1063 чол., а
працівників - інвалідів - 42 чол., що
відповідає встановленого нормативу.

При цьому поза увагою судів залишено ту
обставину, що за умови, якщо
середньооблікова кількість штатних
працівників ПАТ "Вовчанський
агрегатний завод" становить 1063
чоловіка, то норматив робочих місць для
інвалідів у відповідача згідно вимог
ст. 19 Закону не може становити 27
чоловік, як це зазначено у звіті,
оскільки 4 % від кількості працівників
становить 43 чоловіка.

Крім того, не встановленим залишилося і
те чи відповідала зазначена у звіті
форми № 10-ПІ за 2011 рік чисельність
штатних працівників, яким згідно
чинного законодавства встановлено
інвалідність, фактичній кількості осіб
-інвалідів, які працювали у відповідача
у 2011 році.

За таких обставин рішення судів
попередніх інстанцій внаслідок
допущених порушень норм
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи, підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.220 КАС України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України,
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26 липня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21 листопада 2012 року скасувати і
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

І.Я. Олендер

І.В. Штульман