Справа № 2-а-589/10/1070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
м. Київ К/9991/28261/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції в Київській
області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року

у справі № 2-а-589/10/1070

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3

до Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції в
Київській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_3 (далі -
СПД-ФО ОСОБА_3; позивач) звернулась до
суду з позовом до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Київській області (далі -
Білоцерківська ОДПІ в Київській
області; відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень №
929//0/156 від 13 березня 2009 року та
№ 928//0/155 від 13 березня
2009 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2010 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року, адміністративний позов
задоволено частково. Скасовано
податкове повідомлення-рішення №
928//0/155 від 13 березня 2009 року. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Київського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2010 року, ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 квітня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи в
межах доводів касаційної скарги
відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено планову виїзну
документальну перевірку СПД-ФО ОСОБА_3
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 жовтня 2007 року по 31
грудня 2008 року, за результатами якої
складено акт № 737/17-115/34/НОМЕР_1
від 03 березня 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки Білоцерківською ОДПІ в
Київській області, зокрема, прийнято
податкове повідомлення-рішення №
928//0/155 від 13 березня 2009 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 147 657,00 грн. (102 917,00
грн. - основний платіж, 44 740,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою, серед іншого, встановлено
порушення позивачем пункту 4.1 статті 4,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.4
пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03
квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин;
далі - Закон № 168/97-ВР)
у зв'язку з протиправним невключенням
до складу податкових зобов'язань суми
податку на додану вартість при продажу
нежитлової будівлі - автозаправної
станції з магазином супутніх товарів, а
також неправомірним віднесенням до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей
(будівельних матеріалів, обладнання,
столів, рушників, ковдр, халатів тощо),
придбання яких не пов'язано з
господарською діяльністю підприємця з
огляду на те, що вартість вказаних
товарів не віднесено до складу валових
витрат.

Задовольняючи адміністративний позов
частково, суди попередніх інстанцій
виходили з наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктами 1.2, 1.3 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що платником податку є
фізична особа (громадянин, іноземний
громадянин та особа без громадянства),
яка здійснює діяльність, віднесену до
підприємницької згідно із
законодавством, або ввозить (пересилає)
товари на митну територію України та
яка згідно з цим Законом зобов'язана
здійснювати утримання та внесення до
бюджету податку.

Водночас судовими інстанціями
встановлено, що ОСОБА_3 здійснила
будівництво автозаправної станції за
власні кошти (заощадження та позикові
кошти фізичних осіб), зокрема,
придбання будівельних матеріалів,
інших товарно-матеріальних цінностей,
виконання підрядних робіт з
будівництва не відображались в
бухгалтерському та податковому обліку
підприємця, податкову вигоду у зв'язку
з будівництвом та введенням в
експлуатацію вказаного об'єкта
нерухомості СПД-ФО ОСОБА_3
не одержувала.

Продаж спірної нежитлової будівлі
здійснено ОСОБА_3 як фізичною особою
громадянину ОСОБА_4 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 12 вересня 2008 року,
при укладанні якого ОСОБА_3 сплачено
всі передбачені чинним на час
виникнення спірних правовідносин
законодавством податки та збори, що
відповідачем не заперечується.

З огляду на викладене, слід визнати
обґрунтованою правову позицію судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідно до якої у контролюючого
органу були відсутні правові підстави
для донарахування позивачу суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за вказаним епізодом,
оскільки, в розглядуваній ситуації
спірну нежитлову будівлю реалізовано
позивачем не як суб'єктом
підприємницької діяльності - платником
податку на додану вартість, а як
фізичною особою.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги)
починають використовуватися в
операціях, які не є об'єктом
оподаткування згідно зі статтею 3 цього
Закону або звільняються від
оподаткування згідно зі статтею 5 цього
Закону, чи основні фонди переводяться
до складу невиробничих фондів, то з
метою оподаткування такі товари
(послуги), основні фонди вважаються
проданими за їх звичайною ціною у
податковому періоді, на який припадає
початок такого використання або
переведення, але не нижче ціни їх
придбання (виготовлення, будівництва,
спорудження).

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека)
- в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Отже, формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість у
зв'язку з придбанням
товарно-матеріальних цінностей з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку не ставиться в залежність від
формування ним валових витрат з
вартості таких товарів, а тому вказані
доводи контролюючого органу
обґрунтовано судами визнано
помилковими.

При цьому відповідачем не надано
жодних доказів на підтвердження того,
що спірні товари придбано позивачем не
з метою їх використання в
господарській діяльності, в тому числі
для їх використання в майбутньому.
Більш того, Білоцерківською ОДПІ в
Київській області не заперечується, що
будівельні матеріали та інші
товарно-матеріальні цінності придбано
підприємцем для будівництва
готельного комплексу, що свідчить про
їх придбання з метою використання у
власній господарській діяльності.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Київського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 квітня 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Київській області
відхилити, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.