Справа № 2а/0370/105/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
Справа №
10289/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2011 року позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції, в
якому просить скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
07.12.2010 року: № 1/1, яким визначено
податкове зобов'язання за платежем
податок з доходів фізичних осіб у сумі
22 249,75 грн. (основний платіж) та № /1
в частині визначення податкового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у сумі 24 204 грн. 90 коп., з
якої: основний платіж - 16 136 грн. 00 коп. та
штрафні (фінансові) санкції - 8068 грн. 30
коп.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано зазначені
податкові повідомлення-рішення.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що позивачем
підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами виконання договору
поставки товару з його контрагентом -
підприємцем ОСОБА_2, повне відображення
господарської операції в
бухгалтерському та податковому обліку
та використання придбаного в
господарській діяльності позивача.

Суд першої інстанції зазначає, що
доводи відповідача щодо нікчемності
правочину, пов'язаного з поставкою
товарно-матеріальних цінностей
підприємцем ОСОБА_2, ґрунтуються на
підставі акта планової виїзної
перевірки цього підприємця за період з
01 січня 2007 року по 30 червня 2010 року.
Однак, у даному акті перевірки відсутня
інформація стосовно зобов'язань ОСОБА_2
за угодою поставки товару підприємцю
ОСОБА_1, що дає підстави вважати про
неповну оцінку податковою інспекцією
господарської діяльності останньої.
Крім того, в акті перевірки також
відсутні відомості щодо змісту
господарських операцій із
підприємствами, визначеними як
сумнівні (ПП «Астарк», ТзОВ «Катех 3»,
ТзОВ «С.К.С.- Техпром», ТзОВ «Союз Сервіс
ЛТД»). Зважаючи на ту обставину, що
названі підприємства не були єдиними
контрагентами підприємця ОСОБА_2, то
наведене свідчить, що товар, поставка
якого є предметом угоди між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, могла бути придбана таким
продавцем не обов'язково у названих
суб'єктів підприємницької діяльності.

Що стосується посилань відповідача на
факт порушення кримінальної справи
стосовно ОСОБА_2 - контрагента ОСОБА_1,
то дана обставина не може бути
підставою для висновків про
нікчемність правочину, вчиненого між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, бо не підтверджена
належними, в розумінні ст.70 КАС України,
доказами. Такі докази щодо ОСОБА_1 у
відповідача також відсутні.

Крім того, факт проведення розрахунків
між сторонами та подальше використання
ОСОБА_1 придбаного товару у
господарській діяльності відповідач
не заперечує в акті перевірки від 12
жовтня 2010 року.

Суд першої інстанції вказує на те, що у
позивача наявні видаткові та податкові
накладні від 19 травня 2008 року № 32, від 15
липня 2008 року № 57, від 16 лютого 2009 року
№ 17, на підставі яких визначено суму
валових витрат, датою збільшення яких
позивачем визначено дату списання
коштів з банківських рахунків платника
податку на оплату товарів відповідно
до пп.11.2.1 п.11.2 ст. 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, Луцька об'єднана державна
податкова інспекція оскаржила її,
подавши апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року та прийняти нову постанову, якою
повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт вказує на те, що
наявність у платника податку наданої
йому продавцем товару податкової
накладної, оформленої з дотриманням
вимог чинного законодавства, і сплата
продавцю вартості товару з податком на
додану вартість не є вичерпними
підставами для визначення податкового
кредиту, те саме стосується і
визначення валових витрат.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не прийняв до уваги та не дав
належної оцінки доводам податкової
інспекції про те, що про безтоварність
операцій позивача з ФОП ОСОБА_2
підтверджується відсутністю
товарно-транспортних накладних, які в
свою чергу вказують про відсутність
факту перевезення товару. Відсутність
належних первинних документів може
свідчити про нездійснення самих
господарських операцій. Податковий
кредит (бюджетне відшкодування) за
такими операціями не можуть бути
надані платникові податку.

Про необґрунтованість права на
податковий кредит свідчать
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для даного виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку.

Інформація щодо наявності в ФОП ОСОБА_2
основних засобів, складських приміщень
та транспортних засобів відсутня. Крім
того, ФОП ОСОБА_2 первинна документація
по веденню підприємницької діяльності
не надавалась, письмові пояснення
також не надавались.

На формування валових витрат та
валового доходу, податкового кредиту
та податкових зобов'язань за період з
01.01.2007 року по 31.03.2009 року підприємець
ОСОБА_2 підтверджуючих документів не
надала. Згідно інформації із системи
автоматизованого співставлення
податкового зобов'язання та
податкового кредиту додатку 5 поданих
до податкового органу декларацій з ПДВ
за період з жовтня 2008 року по березень
2009 року встановлено, що СПД ОСОБА_2
придбало продукцію у СГД з ознаками
сумнівності.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило а тому, суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1
ст. 197 КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що в період з 24
вересня по 7 жовтня 2010 року Луцькою ОДПІ
проведено планову виїзну перевірку ФОП
ОСОБА_1, зареєстрованого 24 січня 1992 року
виконавчим комітетом Луцької міської
ради як ФОП, з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року, за
результатами якої складено акт №
7031/17-02/ НОМЕР_1 від 12 жовтня 2010 року.

У процесі проведення перевірки
встановлено порушення позивачем
розділу IV ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
№ 13-92 «Про прибутковий податок з
громадян», пп.19.1 «а» ст.19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22 травня 2003 року №
889-ІV, що призвело до несплати податку з
доходів фізичних осіб за 2008 рік у сумі 9
999 грн. 75 коп., за 2009 рік - у сумі 12 249 грн. 97
коп., а всього - 22 249 грн. 72 коп., а також
порушення п.2.3.1 п.2.1. ст.2, пп.3.1.1 п.3.1 ст.3,
пп.7.3 1 п. 7.3, пп.7.7.1 п.7.7 ст.7, ст.9 Закону
України «Про податок надодану
вартість» від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР
(в редакції, чинній на час виникнення
правовідносин), що призвело до несплати
податкового зобовязання з податку
надодану вартість у сумі 46 063,00 грн., в
тому числі за січень 2008 року - 1 440,00 грн.,
за лютий 2008 року - 6 073,00 грн., за березень
2008 року 8 884,00 грн., за липень 2008 року - 13
333,00 грн., за березень 2009 року - 16 333,00 грн.

26 жовтня 2010 року Луцькою ОДПІ на
підставі акта перевірки прийнято
оспорювані податкові
повідомлення-рішення: №/0, яким
визначено ФОП ОСОБА_1 податкове
зобовязання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 22 249 грн. 75 коп.;
№/0, яким визначено податкове
зобовязання з податку на додану
вартість у розмірі 69094,50 грн., з яких
основний платіж - 46 063,00 грн. та штрафні
(фінансові) санкції - 23 031,50 грн.

Позивач оскаржував вказані податкові
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку до Луцької
ОДПІ, якою, за результатами розгляду
скарги, 7 грудня 2010 року прийнято
податкові повідомлення-рішення:
№/1, яким залишено без змін
податкове повідомлення-рішення
№/0 від 26 жовтня 2010 року та №
/1, яким зменшено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість на 20 293,50 грн. і остаточне
податкове зобов'язання становить 48 801,00
грн., в тому числі 32 534,00 грн. основного
платежу та 16 267,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

Як вбачається з акта перевірки,
підприємець ОСОБА_1 перебував на
загальній системі оподаткування,
обліку та звітності та у періоді, що
перевірявся, займався виробництвом
дерев'яних будівельних конструкцій та
столярних виробів, виробництвом інших
меблів, оптовою та роздрібною
торгівлею.

У періоді, що перевірявся, СПД ОСОБА_1
придбав у СПД ОСОБА_3 рейки букові,
дошки дубові, а саме: у травні 2008 року
рейки букові в кількості 4203 пог.м. на
загальну суму 30 000,00 грн., вт.ч. ПДВ - 5000,00
грн. згідно накладної №32 від 19.05.2008
року; у липні 2008 року рейки букові в
кількості 6410 пог.м. на загальну суму 49
998,00 грн., в т.ч. ПДВ - 8 333,00 грн. згідно
накладної № 57 від 15.07.2008 року; у березні
2009 року дошку дубову в кількості 28 куб.
м. на загальну суму 97 999,78 грн., в т.ч. ПДВ -
16 333,30 грн. згідно накладної №17 від
03.02.2009 року. Оплату за товар у сумі 178 000,00
грн. покупцем проведено на
розрахунковий рахунок постачальника,
про що свідчать платіжні доручення від
16 травня 2008 року № 05/16/01, від 15 липня 2008
року № 07 15/ 06, від 16 лютого 2009 року № 02/16/0
і в подальшому придбаний товар
позивачем було використано у власній
господарській діяльності.

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» в
редакції, що була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин,
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно абзацу четвертого пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.
5 вищезгаданого Закону не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до визначення частини
першої статті 3 Господарського кодексу
України під господарською діяльністю у
цьому Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Отже, виходячи з наведених положень
Закону, до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим законом, а
пунктом 1.8 ст.1 визначено, що бюджетне
відшкодування - сума, що підлягає
поверненню платнику податку з бюджету
у зв'язку з надмірною сплатою податку у
випадках, визначених цим законом.

Відповідно до вимог пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20% від
звичайної ціни на такі товари (послуги),
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.п. 7.2.6 цього пункту).

За змістом пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 названого
Закону податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 ЗУ «Про податок
на додану вартість» датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: - або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; - або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до ст. 13 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992
року № 13-92 «Про прибутковий податок з
громадян» оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) і документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно із Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Встановлено, що СПД ОСОБА_1 на підставі
отриманих від ОСОБА_2 видаткових та
податкових накладних від 19 травня 2008
року № 32, від 15 липня 2008 року № 57, від 16
лютого 2009 року № 17 відніс витрати,
понесені при придбанні товару, до
складу валових у сумі 148 331 грн. 48 коп. (у
2008 році - 66 665,00 грн., у 2009 році - 81 666, 48
грн.), а ПДВ у сумі 29 666 грн. - до
податкового кредиту (у липні 2008 року - 13
333,00 грн, у березні 2009 року - 16 333,00 грн.).

Факт проведення розрахунків між
сторонами та подальше використання ФОП
ОСОБА_1 придбаного товару у
господарській діяльності не
заперечується відповідачем в акті
перевірки від 12 жовтня 2010 року

Що ж стосується твердження
відповідача про нікчемність
правочинів, укладених між СПД ОСОБА_1 та
СПД ОСОБА_2, то суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Згідно з ч. 2 ст.215 Цивільного
кодексу України недійсний є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. ст. 219, 220, 221, 224, 228 Цивільного
кодексу України недійсними, зокрема, є
правочини в разі недодержання
сторонами вимоги про нотаріальне
посвідчення договору, вчинення
правочину малолітньою особою за межами
її цивільної дієздатності в разі
відсутності його схвалення батьками,
усиновлювачем або опікуном, правочин
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування в порядку ст. 71 Цивільного
кодексу України, правочин, що порушує
публічний порядок, тобто, спрямований
на порушення конституційних прав і
свобод громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Крім того відповідно до ст. 234
Цивільного кодексу України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлюються цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним, а відповідно до ст.207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

З аналізу наведених норм вбачається, що
відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлена судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, апеляційний суд
дійшов висновку, що суд першої
інстанції правомірно задовольнив
позовні вимоги позивача.

Доводи апелянта в іншій частині на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197,
198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х
ВА Л И В:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
залишити без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року у справі №2а/0370/105/11 за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції про скасування
податкових повідомлень-рішень - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник