Справа № 872/10314/13
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2014 рокусправа № 804/5497/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Криворізької
центральної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 21
травня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства
«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» до Криворізької
центральної міжрайонної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання дій
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» звернулося до
суду з вищевказаним позовом в якому
просило визнати протиправними дії щодо
підстав призначення та проведення
Криворізькою центральною МДПІ
документальної невиїзної позапланової
перевірки ПАТ «КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» за
результатами якої складено Акт
перевірки від 20.03.13 № 918/220/01239246 та
винесене податкове
повідомлення-рішення № від 03.04.13;
визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 03.04.13 видане Криворізькою
центральною МДПІ, про стягнення з ПАТ
«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» грошових коштів в
сумі 346 208,00 грн., з них: 276 966,00 грн. - за
основним платежем (податок на
прибуток). 69 242,00 грн. - штрафна санкція.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на відсутність законних
підстави для проведення позапланової
документальної перевірки,
передбачених ст.78 ПК України та
безпідставність висновків податкового
органу щодо не встановлення факту
реальності поставки товарів
контрагентами ТОВ «Лігранс» та ПП
«Транс-Атлантік Сервіс», за
результатами документальної
позапланової невиїзної перевірки з
питань дотримання вимог податкового та
іншого законодавства при здійсненні
господарських відносин з ТОВ «Лігранс»
та ПП «Транс-Атлантік Сервіс»,
враховуючи той факт що податковим
органом не було взято до уваги
наявність усіх первинних документів що
підтверджують реальність вказаних
операцій.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 21
травня 2013 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням
Криворізька центральна об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просила
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник
ПАТ«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» просив
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги та залишити без змін постанову
суду першої інстанції, представник
податкового органу не з'явився, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що податковим
органом на підставі наказу від 26.02.2013р.
№ 246, виданого Криворізькою
центральною МДПІ Дніпропетровської
області ДПС, на виконання вимог абз.1, 3, 5
п.п.75.1.2 п.75.1, п.п.78.1.1, 78.1.11 п.78.1 ст.78, п.79.2
ст.79 Податкової кодексу України з
урахуванням матеріалів отриманих від
ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська акт № 7204/224/3269/32694389
від 21.12.2012р. та від 28.12.2012р. за №7250/224/34656476
та повідомлення від 27.02.13 р. № 167/220/01239246
була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка ПАТ
«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства України під час
здійснення взаємовідносин з ТОВ
«Лігранс» та ПП «Транс-Атлантік
Сервіс» за період з 01.07.12 р. по 30.08.12 р.

Копію наказу на проведення перевірки
від 26.02.2013р. № 246 та повідомлення від
27.02.13 р. № 167/220/01239246 вручено в.о.
генерального директора ПАТ
«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» Баліцькому Д.В. 27
лютого 2013 року.

Крім того встановлено, що Криворізькою
МДПІ 20.02.13 р. отримано постанову
слідчого ОВС ГСУ ДПС України про
призначення у кримінальному
провадженні № 0000005 позапланової
документальної перевірки з питань
дотримання вимог цивільного,
податкового та іншого законодавства і
правильності нарахування та сплати ПДВ
та податку на прибуток підприємств при
проведенні господарських операцій з
ТОВ «Лігранс» та ПП «Транс-Атлантік
Сервіс».

За результатами перевірки було
прийнятий акт документальної
позапланової невиїзної перевірки від
20.03.2013р. за № 918/220/01239246, яким встановлено
наступін порушення:

- на порушення п.138.1 п.138 ст. 138
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), підприємством завищено
валові витрати на суму 1 318 887 грн., в
результаті чого занижено податок на
прибуток на суму 276 966 грн., в т.ч.: 3
квартал 2012 року - 276 966 грн.;

- на порушення п.198.3, п.198.4 ст. 198
Податкового кодексу України від 02.12.10
№2755-VI (із змінами та доповненнями),
підприємством завищено податковий
кредит з ПДВ на суму 263 777 грн., в
результаті чого занижено податок на
додану вартість загальну суму 263 777 грн.,
у т.ч.: липень 2012 року - 42 728 грн.; серпень
2012 року - 221 049 грн.

Висновок податкового органу про
нереальність вчинення операцій з
поставки товару базувався на акті ДПІ
у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська за №7204/224/32694389 від
21.12.2012р. документальної позапланової
невиїзної перевірки ПП «Транс-Атлантік
Сервіс» () з питання
правильності формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту, для
вжиття заходів згідно чинного
законодавства та врахування в роботі,
та на акті ДПІ у Бабушкінському районі
м. Дніпропетровська за №7250/224/34656476 від
28.12.2012 року документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«Лігран» (код за ) з питання
правильності формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту для
вжиття заходів згідно чинного
законодавства та врахування в роботі.

На підставі акту перевірки податковим
органом 03 квітня 2013 року прийняте
податкове повідомлення - рішення №
, відповідно до якого з ПАТ
«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» збільшено суму
грошового зобов'язання на 346 208,00 грн., з
них: 276 966,00 грн. - за основним платежем
(податок на прибуток), 69 242,00 грн. -
штрафна санкція.

Згідно з п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України
органи державної податкової служби
мають право проводити перевірки
платників податків (крім Національного
банку України) в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Види перевірок передбачені у п.75.1 ст.75
ПК України, за приписами якої органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки. Документальною
невиїзною перевіркою вважається
перевірка, яка проводиться в
приміщенні органу державної
податкової служби.

Частина 2 ст. 19 Конституції України
зобов'язує органи державної влади, їх
посадових осіб діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України.

Особливості проведення документальної
невиїзної перевірки визначаються
статтею 79 Податкового кодексу України,
зокрема п. 79.1 статті 79 Податкового
кодексу України передбачено, що
документальна невиїзна перевірка
здійснюється у разі прийняття
керівником органу державної
податкової служби рішення про її
проведення та за наявності обставин
для проведення документальної
перевірки, визначених статтями 77 та 78
цього Кодексу.

За приписами п.п. 78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК
України документальна позапланова
виїзна перевірка здійснюється,
зокрема, у разі коли за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Пунктом 78.1.11 статті 78 ПК України
визначено, що документальна
позапланова виїзна перевірка
здійснюється, якщо отримано постанову
суду (ухвалу суду) про призначення
перевірки або постанову органу
дізнання, слідчого, прокурора, винесену
ними відповідно до закону у
кримінальних справах, що перебувають у
їх провадженні.

З наказу про проведення перевірки
позивача від 26.02.2013р. № 246 встановлено,
що підставою для проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки податковим органом
визначено п.п.78.1.1, 78.1.11 п.78.1 ст.78, п.79.2
ст.79 Податкової кодексу України. При
цьому податковим органом 20.02.13 р.
отримано постанову слідчого ОВС ГСУ
ДПС України про призначення у
кримінальному провадженні № 0000005
позапланової документальної перевірки
з питань дотримання вимог цивільного,
податкового та іншого законодавства і
правильності нарахування та сплати ПДВ
та податку на прибуток підприємств при
проведенні господарських операцій з
ТОВ «Лігранс» та ПП «Транс-Атлантік
Сервіс».

Відповідно до ч. 2 статті 79 Податкового
Кодексу України - документальна
позапланова невиїзна перевірка
проводиться посадовими особами органу
державної податкової служби виключно
на підставі рішення керівника органу
державної податкової служби,
оформленого наказом, та за умови
надіслання платнику податків
рекомендованим листом із
повідомленням про вручення або
вручення йому чи його уповноваженому
представнику під розписку копії наказу
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
перевірки.

При цьому, згідно із п. 78.4 ст. 78 ПК
України про проведення документальної
позапланової перевірки керівник
органу державної податкової служби
приймає рішення, яке оформлюється
наказом. Право на проведення
документальної позапланової перевірки
платника податків надається лише у
випадку, коли йому до початку
проведення зазначеної перевірки
вручено під розписку копію наказу про
проведення документальної
позапланової перевірки.

З системного аналізу вказаних норм
податкового законодавства вбачається,
що документальна невиїзна перевірка
здійснюється органом державної
податкової служби за наявності
виключних підстав для її проведення та
за умови доведення до платника податку
рішення керівника органу державної
податкової служби, оформленого
наказом, про проведення такої
перевірки.

Наказ на проведення перевірки від
26.02.2013р. № 246 та повідомлення від 27.02.13 р.
№ 167/220/01239246 було отримано позивачем 27
лютого 2013 року, а тому порушень
вищевказаних вимог податкового
законодавства при здійсненні
перевірки податковим органом допущено
не було, а тому у податкового органу
були усі підстави для проведення
перевірки.

Судом першої інстанції не враховано
зазначені обставини справи, в зв'язку з
чим позовні вимоги в частині визнання
протиправними дій щодо підстав
призначення та проведення
Криворізькою центральною МДПІ
документальної невиїзної позапланової
перевірки ПАТ «КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» за
результатами якої складено Акт
перевірки від 20.03.13 № 918/220/01239246 та
винесене податкове
повідомлення-рішення № від 03.04.13
р. задоволенню не підлягають.

В той же час відповідно до ст.185, ст. 188-189,
ст.198, 201 ПК України, об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з поставки товарів, місце
надання яких знаходиться на митній
території України; поставка товарів
(робіт, послуг) здійснюється за
договірними (контрактними) цінами з
додатковим нарахуванням податку на
додану вартість; платник податків
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, яка є підставою для
віднесення вказаної в ній суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту Покупця.

Підпунктом 198.3 ст.198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 даного кодексу, та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст.198 ПКУ вважається
дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.201.6 ст.201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

У відповідності до приписів п.201.1, п.201.4.,
п.201.10, ст.201 ПК України платник податку
зобов'язаний виписати податкову
накладну у двох екземплярах та надати
покупцю податкову накладну, що має
містити визначені за законом певні
реквізити, у т. ч. ставку податку та
відповідну суму податку у цифровому
значенні.

Відповідно до п.п. 198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції, що наявність у
позивача, податкових та видаткових
накладних, по господарським
операціями, що перевірялися, а також
відповідних розрахункових документів,
дані яких враховані та відображені у
бухгалтерському та податковому обліку
позивача повністю підтверджують
законність нарахування ПАТ
«КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» відповідних сум
прибутку, валових витрат, нарахування
податкового кредиту та податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, а також підтверджують факт
здійснення господарських операцій
позивача з придбання у ТОВ «Лігранс» та
ПП «Транс-Атлантік Сервіс» товарів на
підставі яких відповідні суми ПДВ у
складі вартості придбаних послуг були
включені до податкового кредиту.

Відповідно до п.200.1-200.4 ст.200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті і перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом, а при від'ємному значенні
суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1
цієї статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг, а
залишок від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Висновками перевірки та судом першої
інстанції не встановлено жодного
фактичного порушення позивачем вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту,
від'ємного значення ПДВ та на подальше
отримання бюджетного відшкодування.

Реальність господарських операцій по
вказаним у перевірці контрагентам
підтверджується видатковими
накладними, податковими накладними,
звітами про витрату основних
матеріалів при будівництві в
порівнянні з виробничими нормами,
матеріальними звітами та вимогами.
Крім того придбаний товар був
використаний позивачем у власній
господарській діяльності.

Первинні бухгалтерські документи
свідчать про фактичне отримання
позивачем товарів, що відображено в
бухгалтерському обліку та інших
документах, які були надані позивачем
до податкового органу до проведення
перевірки.

Зазначені первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Щодо посилання відповідача, на
фіктивність укладених договорів між
позивачем та вказаними вище
контрагентами, то суд першої інстанції
обґрунтовано зазначив, що відсутність
та/або дефектність документів на
транспортне перевезення не є
безумовною підставою ставити під
сумнів здійснення господарських
операцій.

Так, відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України N 363 від 14.10.97 р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані Правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів.

Також слід зазначити, що вказані
правила регулюють інші
правовідносини, ніж ті що склалися між
позивачем та його контрагентами.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанцій щодо
відсутності підстав нарахування
податкових зобов'язань через
недекларування відповідних сум
податкових зобов'язань контрагентом
позивача, оскільки зазначені доводи
суперечать практиці Європейського
суду з прав людини. Так, відповідно в
п. 57 Рішення Європейського суду з прав
людини по справі «Булвес» АД проти
Болгарії від 22 січня 2009 року судом
було зазначено, що оскільки
компанія-заявник у повному обсязі та
вчасно виконала обов'язки з дотримання
встановлених Державою-членом
Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала
засобів для забезпечення виконання
податкових зобов'язань постачальником
і не знала про невиконання останнім
своїх обов'язків, вона могла правомірно
очікувати отримання вигоди від
застосування одного із основних правил
системи оподаткування ПДВ, а саме від
визнання права на податковий кредит
щодо суми ПДВ, яка була сплачена
постачальнику. Більше того, лише після
подачі декларації із віднесенням
відповідних сум до складу податкового
кредиту та проведення податковими
органами зустрічної перевірки
постачальника могло бути встановлено,
чи виконав постачальник свій обов'язок
подання звітності з ПДВ у повному
обсязі. Відповідачем не доведено
обізнаності позивача щодо
недобросовісного декларування своїх
зобов'язань його контрагентами.

Отже, позивач не може нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань. Такі вимоги, відповідно до
зазначеного рішення Європейського
суду з прав людини є надмірним тягарем
для платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Крім того колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції,
який відхилив доводи відповідача з
приводу нікчемності угод, укладених
позивачем з ТОВ «Лігранс» та ПП
«Транс-Атлантік Сервіс», враховуючи
наступне.

Викладені в акті перевірки висновки
про порушення позивачем вимог ст. ст. 203,
215, 216, 228 ЦК України зроблені
відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року):

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін -в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне -з неї першій
стороні на відшкодування одержаного.
При наявності умислу лише у однієї із
сторін все одержане нею за правочином
повинно бути повернуто іншій стороні, а
одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного за рішенням
суду стягується в дохід держави.

Тобто, законодавець з 01.01.2011 року
виключив правочини, які були укладені з
метою суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Крім того, відповідно п. 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, заволодіння
ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема, правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України обов'язково
має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. При цьому, доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.
Проте відповідачем під час судового
розгляду справи не надано допустимих
та належних доказів того, що фактична
господарська діяльність позивача та
вчинювані ним правочини містять
наявність обставин, що перелічені у ч. 1
ст. 228 ЦК України.

Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідач не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Беручи до уваги викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованих
висновків щодо підтвердження
неправомірності прийняття
відповідачем податкового
повідомлення-рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанцій про те, що відповідачем не
підтверджено правомірності прийнятого
ним податкового повідомлення-рішення.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької
центральної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області -
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 21
травня 2013 року в частині задоволення
позовних вимог про визнання
протиправними дій щодо підстав
призначення та проведення
Криворізькою центральною МДПІ
документальної невиїзної позапланової
перевірки ПАТ «КРИВОРІЖЖИТЛОБУД» за
результатами якої складено Акт
перевірки від 20.03.13 № 918/220/01239246 та
винесене податкове
повідомлення-рішення № від 03.04.13
р. скасувати та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні цієї частини позовних
вимог.

В решті постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 21
травня 2013 року - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі.

В повному обсязі постанова
складена 21 березня 2014 року.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
С.В. Сафронова