Справа № 2а-0770/3234/11
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
Справа №
4733/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Довгої О.І., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання
Нефедової А.О.,

представників позивача
Кияновської Л.В., Мушака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді Закарпатської області
Державної податкової служби на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.01.2012 року
у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Шаян» до
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді Закарпатської області
Державної податкової служби про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Шаян» (далі -
Позивач, ТОВ «Шаян») звернулося до суду
з позовом до Державної податкової
інспекції у м. Ужгороді Закарпатської
області Державної податкової служби
(далі - Відповідач, ДПІ у м. Ужгороді) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 26
серпня 2011 року № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
господарські операції позивача з
контрагентами відображені в первинних
документах бухгалтерського та
податкового обліку, відбулись реально
і спричинили зміни у стані та структурі
активів учасників таких операцій,
відповідно у податкового органу були
відсутні правові підстави для
донарахування податку на додану
вартість.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.01.2012 року
позов задоволено повністю.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила ДПІ у м. Ужгороді, подавши на
неї апеляційну скаргу.

Відповідач зазначає, що не
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає, що постанова
підлягає скасуванню.

Як обґрунтування апеляційної скарги
звертає увагу на порушення судом норм
матеріального права. Зокрема, зазначив,
що на момент перевірки позивачем не
надано документів, які б свідчили про
транспортування (перевезення) товарів,
підтверджували б факт виконання
цивільно-правових зобов'язань.

Вислухавши суддю-доповідача,
представників Позивача, які просили в
задоволенні апеляційної скарги
відмовити, дослідивши обставини справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Шаян» 29 травня 2003
року зареєстроване виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради як
юридична особа, про що видано Свідоцтво
(а.с. 13) та перебуває на обліку в
Державній податковій інспекції у м.
Ужгороді.

На підставі наказу № 1266 від 15 серпня 2011
року ДПІ у м. Ужгороді, згідно із пп. 75.1.5
п. 75.1 ст 75 та пп. 79.1 ст. 79 Податкового
кодексу України працівниками
податкової інспекції проведено
документальну невиїзну перевірку
товариства з обмеженою
відповідальністю «Шаян» щодо
підтвердження відомостей отриманих
від осіб, що мали відносини з платником
податків ТОВ «Трансмультиторг» за
жовтень 2010 року.

В результаті даної перевірки виявлено
порушення п. 3 ст. 5 та п. 1 ст. 7
Господарського кодексу України, ст. 92,
ч. 5 ст. 203, ч. 1. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 234. ст.
626, ст. 655, ст. 658, ст. 662. ст. 664 Цивільного
Кодексу України в частині недодержання
вимог зазначених статей в момент
вчинення правочинів, які не спрямовані
на реальне настання наслідків, що
обумовлені ними по правочинах,
здійснених ТОВ «Трансмультиторг» при
придбанні та продажу товарів (послуг).
Товар (послуги) по вказаних накладних
(правочинах) не був переданий ТОВ
«Шаян» в порушення ст. 662, 655 та 656 ЦК
України на загальну суму 96852,00 грн. в
тому числі ПДВ на суму 16142,00 грн.; пп. 7.4.1
пп. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» в результаті чого
донараховано податку на додану
вартість за жовтень 2010 року в сумі 16142,00
грн., про що складено акт № 1319/23-1/32511049
від 17 серпня 2011 року (а.с. 14-28).

На підставі вищевказаного акту
перевірки державною податковою
інспекцією у м. Ужгороді внесено
податкове повідомлення - рішення від 26
серпня 2011 року № . що і стало
предметом розгляду даної
адміністративної справи.

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції правильно
застосував до правовідносин між
сторонами відповідні їм норми
матеріального права.

Відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Згідно із статтею 9 Закону № 996-XIV
первинні документи мають мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст і обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону № 996-XIV
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Для контролю та впорядкування
оброблення даних на підставі первинних
документів можуть складатися зведені
облікові документи. Первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документу; дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складається документ;
зміст та обсяг господарської операції;
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704 (далі - Положення),
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно пункту 2.2 Положення первинні
документи повинні бути складені у
момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення.

Пунктом 2.4 Положення передбачено, що
первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції.

У відповідності до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Дотримання Позивачем вищенаведених
норм підтверджується належним чином
оформленими первинними та обліковими
документами, до яких відносяться:
рахунок - фактура № СФ-0000002 від 13 жовтня
2010 року, договір поставки № 20/10/10 від 20
жовтня 2010 року, платіжне доручення № 4950
від 22 жовтня 2010 року, видаткова
накладна № РН-0000002 від 27 жовтня 2010 року,
податкова накладна № 2 від 22 жовтня 2010
року, накладна № 42728737 від 27 жовтня 2010
року Укрзалізниці, квитанція № 42728737
від 27 жовтня 2010 року про приймання
вантажу, приходний ордер № 426 від 27
жовтня 2010 року, калькуляція витрат на
доставку шпаклівок.

Крім того, додатковими доказами
реальності поставки слугують: договір
поставки № 17/09/10 від 17 вересня 2010 року
між ТОВ «ГІПС А.С.-Україна» та ТОВ
«Трансмультиторг», видаткова накладна
№ РН - 0000276 від 17 вересня 2010 року з
довіреністю № 170906 від 17 вересня 2010
року; видаткова накладна № РН-0000347 від 01
жовтня 2010 року з довіреністю № 000011007
від 01 жовтня 2010 року; податкові
накладні ТОВ «ГІПС А.С.-Україна» № 276
від вересня 2010 року № 271 від 23 вересня
2010 року, ; 347 від 01 січня 2010 року;
висновок державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
№ 05.03.02-3/17884 від 31 березня 2009 року;
договір оренди № ВД-1/2010 від 01 лютого 2010
року; свідоцтво про сплату єдиного
податку ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 15
грудня 2009 року; заявка до договору
вантажних перевезень від 01 листопада
2010 року; товарно-транспортна накладна
від 01 листопада 2010 року; акт
здачі-прийняття виконаних послуг від 01
листопада 2010 року; рахунок - фактура № 87
від 01 листопада 2010 року; пояснювальна
записка завідуючого магазином-складом
в м. Мукачево ОСОБА_6; видаткові
накладні ТОВ «Шаян» з довіреностями
форми М-2; звіт керівнику про реалізацію
товару по ТОВ «Шаян»; пояснення до
видаткової накладної № РН-0000002.

Зазначені документи свідчать про те, що
гіпс, придбаний позивачем у ТОВ
«Трансмультиторг», останнім був
отриманий від ТОВ «ГІПС А.С.-Україна».
Доставка гіпсу на адресу ТОВ «Шаян»
здійснювалася залізницею у м. Мукачево,
в якому по вул. Пряшівській, буд. 3
знаходиться магазин - склад, що
належить товариству на праві оренди. На
залізничній станції приймав
поставлений гіпс завідуючий
магазином-складом ОСОБА_6 Перевозку
гіпсу із залізничної станції до
магазину - складу здійснював ФОП ОСОБА_5
Придбаний гіпс був реалізований
позивачем покупцям - фізичним та
юридичним особам.

Отже, вказані документи, у своїй
сукупності беззаперечно підтверджують
реальність проведеної господарської
операції, яка полягала у поставці ТОВ
«Трансмультиторг» 2466 мішків гіпсу для
ТОВ «Шаян» в межах договору поставки №
20/10/10 від 20 жовтня 2010 року. Таким чином,
спростовується висновок контролюючого
органу про нікчемність договору, що
став підставою для визначення спірного
податкового зобов'язання.

Щодо доводів Відповідача про порушення
податкового законодавства
контрагентами Позивача, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст ст. 46-49 ПК України,
ведення податкового обліку покладено
на кожного окремого платника податку.
При цьому такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Якщо контрагент позивача у подальшому
не дотримувався у своїй діяльності
законодавчих норм, це тягне негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначені обставини не є підставою для
нарахування позивачу додаткових
платежів у разі якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
віднесення сплачених сум до
податкового кредиту і має всі
необхідні для цього документальні
підтвердження.

Позивач, як платник податків, не може
нести відповідальності за дії
контрагентів за відсутності вини,
інакше порушуються основні
конституційні засади: дотримання
принципу справедливості як
невід'ємного елемента верховенства
права (статті 8 Конституції України),
індивідуальний характер
відповідальності - відповідати має
саме той, хто припустився порушення
(стаття 61 Конституції України),
забезпечення доведеності вини (стаття
129 Конституції України).

Як зазначено в пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
01.11.1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», оскільки Конституція
України, як зазначено в її статті 8, має
найвищу юридичну силу, а її норми є
нормами прямої дії, суди при розгляді
конкретних справ мають оцінювати
замість будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору
його відповідності Конституції і в
усіх необхідних випадках
застосовувати Конституцію як акт
прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватись на Конституції, а також на
чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

Практика Європейського Суду з прав
людини також підтверджує такий підхід
до вирішення податкових спорів.
Зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року по
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) ЄСПЛ зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Така ситуація вже знайшла своє
відображення і в практиці Верховного
Суду України щодо перегляду судових
рішень.

Так, Верховний Суд України у своєму
рішенні від 29.10.2010 року у справі № 21-14-а10
підтвердив, що несплата продавцем чи
його контрагентом податку на додану
вартість до бюджету, у разі фактичного
здійснення господарської операції, не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем та не є підставою для
позбавлення останнього права на
відшкодування цього податку, якщо він
виконав усі передбачені законом умови
отримання такого відшкодування і має
всі документальні підтвердження
розміру заявленого податкового
кредиту.

Згідно рішення від 31.01.2011 року у справі
№ 21.47а10 Верховним Судом України якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
за негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Наведена практика на рівні Верховного
Суду України важлива з огляду на статтю
244-2 КАС, відповідно до якої рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви при
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, діючим законодавством
України не встановлено обов'язку для
позивача здійснювати контроль за
веденням господарської діяльності та
зобов'язань сплати податку до бюджету
контрагентами. Закон не ставить у
залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету. Питання податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

Питання податкового кредиту та
бюджетного відшкодування поширюється
тільки на окремо взятого платника
податків і не ставить цей факт у
залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Щодо доводів Відповідача про
нікчемність та фіктивність операцій
позивача з контрагентами, суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно частини 2 статті 215 Цивільного
кодексу України недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Одним з таких правочинів відповідно до
статті 228 Цивільного кодексу України є
правочин, який порушує публічний
порядок. Зокрема, згідно частини 1
вказаної статті правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Пленум Верховного суду України в
пункті 18 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року № 9 зазначає, що
такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що договори між Позивачем та
його контрагентами за своїм змістом не
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, відповідно не є
нікчемними.

Згідно частини 3 статті 215 Цивільного
кодексу України - якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

До таких підстав, зокрема, належить
фіктивність правочину. Згідно статті 234
Цивільного кодексу України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Вимоги про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину розглядаються у
позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК.

На момент розгляду справи немає даних
про визнання правочинів позивача
недійсними і відповідач не висуває
вимог про таке визнання, тому
відповідно до закріпленої статтею 204
Цивільного кодексу України презумпції
правомірності правочину, зазначені
вище договори позивача суд апеляційної
інстанції вважає правомірними.

Проте суд апеляційної інстанції
вважає, що сутність правового
регулювання податкових відносин
полягає в оподаткуванні господарської
операції, виходячи не з її правової
форми, а з економічного змісту такої
операції.

Згідно статті 185 ПК України об'єктом
оподаткування податку на додану
вартість є операції платників податку
з постачання товарів, послуг, а також
ввезення та вивезення товарів за межі
митної території України. Визначення
терміна постачання товарів наведене в
пункті 14.1.191 ПК України. Сутність
операцій, що підпадають під визначення
постачання товарів, полягає у
відчуженні товарів будь-яким способом
як за добровільним рішенням платника,
так і при примусовому відчуженні за
рішенням суду, як оплатно, так і
безоплатно.

На думку суду, при вирішенні спору про
віднесення або не віднесення
господарської операції до об'єктів
оподаткування ПДВ, необхідно виходити
з економічного змісту операції, а не з
її правової форми (виду договору, що
оформлює відповідну операцію). Тому,
для перекваліфікації операції як
такої, що не відбулася в цілях
оподаткування визнання відповідного
правочину недійсним не вимагається.
Суд встановлює наявність чи
відсутність такої операції, а
відповідно і обґрунтованість
визначення об'єкта оподаткування, на
підставі поданих сторонами доказів з
урахуванням презумпції правомірності
рішень платника податку.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
Відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Окрім вказаних у акті перевірки
порушень податкового законодавства,
вчинених контрагентом Позивача та
іншими особами, ДПІ у м.Ужгороді не
наведено достатніх доказів та не
доведено безпідставності формування
податкового кредиту Позивачем.

Відтак, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
необхідність скасування оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи апеляційної скарги не
відповідають законодавству України та
не можуть бути підставою для її
задоволення.

З огляду на викладене, постанова суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, наявним в ній
доказам, прийнята з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для її скасування колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
Закарпатської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.01.2012 року
у справі № 2а-0770/3234/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді О.І. Довга

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 04.04.2014 року