Справа № К/9991/82236/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/82236/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в місті Рівне
Рівненської області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2009
року та рішення колегії суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Рівненської області
від 13 липня 2010 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду
України в місті Рівне Рівненської
області про зобов'язання підвищити
пенсію,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2008 року позивач звернулася в
суд з адміністративним позовом, в якому
зазначала, що відповідач в порушення
вимог статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
протягом 2006-2008 років не підвищував
пенсію на 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком, внаслідок чого виникла
заборгованість, яку просила стягнути.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2009
року позов задоволено частково:
зобов'язано нарахувати та виплатити
невиплачене щомісячне підвищення до
пенсії в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з 09
липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня
по 31 грудня 2008 року в сумі 1 426,13 грн.

Рішенням колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області від 13 липня 2010 року
рішення суду першої інстанції
скасовано в частині стягнення суми
підвищення пенсії.

У касаційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального суду,
просив скасувати судові рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач має право на
державну соціальну підтримку
відповідно до вимог статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Частково задовольняючи позов суд
першої інстанції виходив з того, що
права позивача щодо грошового розміру
державної соціальної підтримки
порушені та підлягають поновленню з
урахуванням Рішення Конституційного
суду України від 09 липня 2007 року та
Рішення Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
апеляційний суд виходив з того, що
визначення конкретних сум, які
підлягають виплаті належить до
повноважень відповідача, а не суду.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач має право на
державну соціальну підтримку
відповідно до вимог статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Відповідно до вимог статті 7 вказаного
Закону фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Пунктом 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» дію
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09 липня 2007 року (справа про
соціальні гарантії громадян) положення
пункту 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
визнані неконституційними з дня
ухвалення цього рішення.

Таким чином з 09 липня 2007 року державна
соціальна підтримка дітей війни
підлягала виплаті, а вихідним
критерієм її обчислення виступав
мінімальний розмір пенсії за віком,
який відповідно до частини першої
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» обчислювався виходячи з
визначеного законом прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Пунктом 41 розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» текст
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» було викладено в
такій редакції:

«Дітям війни (крім тих, на яких
поширюється дія Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту») до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення у
розмірі надбавки, встановленої для
учасників війни.

Ветеранам війни, які мають право на
отримання підвищення до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, відповідно до цього Закону та
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» дане підвищення провадиться
за їх вибором згідно з одним із
законів».

Положення пункту 41 розділу II вказаного
Закону втратили чинність, як такі, що є
неконституційними, на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року (справа щодо предмета та
змісту закону про Державний бюджет
України).

Положення частини третьої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» стосовно застосування
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого частиною першої цієї
статті, тільки щодо визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом, не є перешкодою для
застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Отже право на підвищення пенсії, що
передбачене статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», у
2007 році виникло з 09 липня 2007 року та у 2008
році з 22 травня 2008 року, тобто з дня
визнання неконституційними положень
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік» та Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо дії
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що з 09 липня 2007 року та з 22 травня 2008
року суб'єкт владних повноважень
порушив право позивача як дитини війни
на соціальний захист.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
апеляційний суд правильно виходив з
того, що повноваження щодо обчислення
суми підвищення пенсії, яка підлягає
стягненню на користь позивача,
покладені на відповідача, а не суд.

Судові рішення ухвалені з додержанням
норм процесуального та матеріального
права, передбачених статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для їх скасування і ухвалення
нового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в місті Рівне
Рівненської області залишити без
задоволення, а рішення колегії суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Рівненської області
від 13 липня 2010 року та змінену ним
по-станову Рівненського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2009
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/