Справа № 802/860/14-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 квітня 2014 р.
Справа № 802/860/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді:
Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медвідь Ірини Олегівни,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача:
Комісарчук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Департаменту
соціальної політики Вінницької
обласної державної адміністрації про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

24.03.2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд з
адміністративним позовом до
Департаменту соціальної політики
Вінницької ОДА про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії.

Зазначала, що 16.11.2007 року ОСОБА_3, батько
позивача, як інвалід І групи, отримав
від Вінницького Головного управління
праці та соціального захисту населення
автомобіль «Ауді» 2002 року випуску, як
гуманітарну допомогу.

Після смерті батька позивач звернулась
до відповідача із заявою про надання
дозволу на перереєстрацію автомобіля,
на що отримала відмову від 16.08.2013 року у
зв'язку з пропуском шестимісячного
строку звернення, передбаченого п.16
Порядку забезпечення інвалідів
автомобілями", затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 19.07.2006 року №999. Позивач вважає таку
відмову необґрунтованою та
неправомірною, у зв'язку з чим, просить
суд задовольнити позов та зобов'язати
відповідача надати дозвіл на передачу
в подальше користування автомобіль
марки «Ауді».

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала у повному обсязі та
просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні вказала на
необґрунтованість вимог позивача та
правомірність дій Департаменту
соціальної політики Вінницької ОДА, в
зв'язку з чим просила відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Суд розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, заслухавши
пояснення представників сторін,
вважає, що позов не підлягає до
задоволення з урахуванням наведеного
нижче.

Судом встановлено, що 16.11.2007 року
Вінницьким Головним управлінням праці
та соціального захисту населення
ОСОБА_3, як інваліда Великої
Вітчизняної війни І групи, було
забезпечено автомобілем марки «Ауді»,
2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, в
якості гуманітарної допомоги про що
видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2
(а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть Серії НОМЕР_3 (а.с.13).

Відповідно до копії свідоцтва про
народження НОМЕР_4 від 20.06.1957 року
підтверджується, що ОСОБА_1 є дочкою
ОСОБА_3 (а.с.8,9).

16.02.2014 року після смерті батька, позивач
звернулась із заявою щодо
переоформлення автомобіля, отриманого
ОСОБА_3 в якості гуманітарної допомоги.

Департамент соціального захисту
населення Вінницької ОДА листом №04-846
від 26.02.2013 року відмовив позивачу в
надані дозволу на переоформлення
автомобіля. Відмова мотивована тим, що
відповідно до п.16 Порядку забезпечення
інвалідів автомобілями, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 999 від 19.07.2006 року, після смерті
інваліда автомобіль, який на час
смерті інваліда проживав та був
зареєстрований за місцем постійного
проживання і реєстрації інваліда, у
випадках, якщо строк експлуатації
автомобіля становить менше ніж 10 років
і в сім'ї є інвалід, який:

- мав підстави для забезпечення
автомобілем на час смерті інваліда або
протягом не більше 6 місяців з дня його
смерті;

- проживав і був зареєстрований на
час смерті інваліда за місцем його
постійного проживання і реєстрації;

- не має іншого автомобіля, у тому
числі отриманого через головне
управління соціального захисту.

Оскільки, ОСОБА_1 пропущений 6-ти
місячний строк звернення щодо
переоформлення, та відсутність
реєстрації та факту проживання разом з
інвалідом, автомобіль зобов'язано
повернути до Департаменту (а.с.6-7).

Суд вважає, що відмова відповідача у
задоволенні клопотання позивача є
обґрунтованою зважаючи на наступне.

Згідно частини 2 статті 38 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" від
21.03.1991 року, після смерті інваліда,
дитини-інваліда автомобіль, виданий
безоплатно чи на пільгових умовах, у
тому числі визнаний гуманітарною
допомогою, за бажанням членів його
сім'ї може бути переданий у їх
власність безоплатно у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Механізм забезпечення легковими
автомобілями інвалідів, зокрема
дітей-інвалідів, які мають право на їх
отримання безоплатно або на пільгових
умовах, є громадянами України і місце
проживання яких зареєстровано в
Україні в установленому
законодавством порядку на даний час
врегульовано Порядком забезпечення
інвалідів автомобілями, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 999 від 19.07.2006 року (далі - Порядок).

Відповідно до п.16 Порядку, після
смерті інваліда автомобіль, яким
він був забезпечений головним
управлінням соціального захисту або
управлінням виконавчої дирекції, строк
експлуатації якого менше ніж 10 років
(крім випадку, зазначеного в абзаці
другому цього пункту), після смерті
інваліда залишається у користуванні
його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який:

- мав підстави для забезпечення
автомобілем на час смерті інваліда
або протягом не більше 6 місяців з дня
його смерті;

- був зареєстрований на час
смерті інваліда за місцем його
реєстрації;

- не має іншого автомобіля, у тому
числі отриманого через головне
управління соціального захисту або
управління виконавчої дирекції.

З письмових доказів у справі
вбачається, що строк, протягом якого
батько позивача - інвалід користувався
отриманим автомобілем, становить менше
ніж 10 років.

Враховуючи те, що права та обов'язки у
членів сім'ї інваліда щодо спірного
автомобіля виникли лише після його
смерті, а також те, що спірні
правовідносини виникли між сторонами у
травні 2013 року, а не в момент
забезпечення інваліда автомобілем,
застосуванню підлягає Порядок,
затверджений постановою Кабінету
міністрів України №999 від 19.07.2006 року.

Судом встановлено, що позивач є
інвалідом ІІІ групи, що
підтверджується посвідченням Серії
НОМЕР_5 виданого 30.07.2007 року (а.с.10),
інвалідність встановлена безстроково,
що підтверджується довідкою до акта
огляду МСЕК Серії 10ААА №321658 від 07.06.2010
року (а.с.11).

Згідно висновку довідки Міністерства
здоров'я України Серії 10ААА №166213 до
акта огляду МСЕК щодо визначення
медичних показань для забезпечення
інваліда автомобілем з ручним
керуванням та коляскою з
електроприводом ОСОБА_1 підлягає
забезпеченню спецавтотранспортом
(а.с.12). Довідка видана ОСОБА_1 27.12.2013
року, яка свідчить про те, що позивач
звернулась із відповідним запитом на
забезпечення автомобілем після смерті
інваліда ОСОБА_3 - після спливу шести
місяців з дня смерті батька. Тобто,
законних підстав, які передбачені
положенням п.16 вище вказаного Порядку,
для передачі органами соціального
захисту населення в особисте
користування позивача автомобіля, який
був у користуванні померлого інваліда,
ОСОБА_1 не має.

Під час судового розгляду позивач не
надала суду належних доказів, які
підтверджують об'єктивні причини
неможливості своєчасного звернення до
органів Міністерства охорони здоров'я
України щодо необхідності
забезпечення спецавтотранспортом.

Крім цього, ОСОБА_1 не була
зареєстрована на час смерті інваліда
за місцем реєстрації ОСОБА_3 Твердження
позивача про те, що вона постійно
знаходилась по місцю проживання
ОСОБА_3, оскільки останній потребував
за станом свого здоров'я догляду, не є
доказом реєстрації місця проживання в
розумінні вищевказаного Порядку.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" № 1382-IV (в
редакції, чинній на дату прийняття
Порядку) реєстрація - внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації.

При цьому згідно з наявною в матеріалах
справи копії паспорту позивача вона
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з
06.04.1983 р. (а.с.4), в той час, як адреса
реєстрації інваліда - ОСОБА_3: АДРЕСА_2,
що підтверджується копією паспорту
(а.с.24).

З огляду на це у Департаменту були
відсутні підстави для переоформлення
транспортного засобу на ім'я ОСОБА_1

У суду також немає підстав для
зобов'язання відповідача вчиняти дії,
про які просить позивач, оскільки
встановлено, що нею не були дотримані
вимоги Порядку забезпечення інвалідів
автомобілями, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№999 від 19.07.2006 року.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. Згідно з ч. 2 цієї статті, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
відповідач довів правомірність своїх
дій, а тому адміністративний позов
задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати стягненню не
підлягають.

Керуючись статтями 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162,
163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя:
Дончик Віталій
Володимирович