Справа № 805/1897/14
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 р.
Справа №805/1897/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 10 год. 25
хв.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі судді Голубової Л.Б.,

за участі секретаря судового засідання
Бойченко К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Донецького
окружного адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління
Державної міграційної служби

України в Донецькій
області

про скасування рішення
головного спеціаліста Будьонівського
РВ у м.

Донецьк ГУ ДМС України в
Донецькій області Алексєєва А.А. від

24 січня 2014 року про
примусове повернення з України гр.

Азербайджану ОСОБА_1

за участю:

позивача:
ОСОБА_1 - особисто

відповідача:
Ємельянова С.М., за дов. від 23 грудня 2013
року

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
Донецького окружного
адміністративного суду з позовом до
головного управління Державної
міграційної служби України в Донецькій
області (далі - відповідач) про
скасування рішення головного
спеціаліста Будьонівського РВ у м.
Донецьк ГУ ДМС України в Донецькій
області Алексєєва А.А. від 24 січня 2014
року про примусове повернення з
України громадянина Азербайджану
ОСОБА_1.

Заявлені позивачем вимоги
обґрунтовані тим, що головним
спеціалістом Будьонівського РВ у м.
Донецьк ГУ ДМС України в Донецькій
області Алексєєвим А.А. винесено
рішення від 24 січня 2014 року про
примусове повернення з України
громадянина Азербайджану ОСОБА_1, з
яким позивач не згоден з наступних
підстав.

Відповідно до п. 13 ст. 4 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» іноземці та
особи без громадянства, які прибули в
Україну з метою возз'єднання сім'ї з
особами, які є громадянами України, або
під час перебування на законних
підставах на території України у
випадках, зазначених у частинах
третій-дванадцятій цієї статті, уклали
шлюб з громадянами України та отримали
посвідку на тимчасове проживання,
вважаються такими, які на законних
підставах перебувають на території
України на період до отримання дозволу
на імміграцію.

28 липня 2012 року між позивачем -
громадянином Азербайджану та
громадянкою України ОСОБА_5
зареєстровано шлюб, про що відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Будьонівського районного
управління юстиції у м. Донецьку
зроблено актовий запис за № 250.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у подружжя народилася
дитина ОСОБА_6, про що відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Будьонівського районного
управління юстиції у м. Донецьку
зроблено актовий запис за № 426.

17 грудня 2012 року позивачем отримано
посвідку на тимчасове проживання в
Україні з терміном дії до 15 листопада
2013 року, яку він забув своєчасно
продовжити.

Після закінчення строку дії посвідки
позивач звернувся до Будьонівського РВ
у м. Донецьк ГУ ДМС України в Донецькій
області з метою продовження терміну
дії довідки. За несвоєчасне звернення
за поновленням строку дії посвідки на
позивача було накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в сумі 510 гривень, сплачене
позивачем.

24 січня 2014 року позивачем отримано
повідомлення про відмову у видачі
посвідки на тимчасове проживання в
Україні та прийнято рішення про
примусове повернення з України
громадянина Азербайджану ОСОБА_1,
зобов'язання його покинути територію
України до 22 лютого 2014 року та
заборонити йому в'їзд в Україну
протягом трьох років, яке позивач
просить скасувати, оскільки нічого не
порушував, постійно проживає в м.
Донецьку разом з сім'єю, працює
приватним підприємцем. На утриманні
позивача знаходиться дружина, яка не
працює, оскільки знаходиться у
відпустці по догляду за дитиною до
трьох років та малолітня дитина.
Оскаржуване рішення порушує права
позивача, оскільки позбавить його сім'ю
годувальника, а дитину батька.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, просив задовольнити
позов у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, надав
письмові заперечення. В обґрунтування
незгоди з позовними вимогами зазначив,
що позивач несвоєчасно, 11 грудня 2013
року звернувся до Будьонівського РВ у
м. Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій
області з метою отримання посвідки на
тимчасове проживання в Україні. При
перевірці його документів було
встановлено незаконність перетину
кордону України згідно повідомлення
Головного центру обробки спеціальної
інформації Державної прикордонної
служби України. Згідно повідомлення
про перетин кордону України
громадянином Азербайджану ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1 відомості прикордонної
служби не співпадають з відмітками в
паспорті заявника про перетин кордону
27 листопада 2013 року в напрямку «Виїзд»
через пункт пропуску «Козача Лопань»
та 29 листопада 2013 року в напрямку
«В'їзд» через пункт пропуску
«Харків-пасажирський».

З зазначених підстав позивачеві на
підставі пп.4 п. 17 Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 березня 2012 року № 251 прийнято
рішення про відмову у видачі посвідки
на тимчасове проживання.

Також позивача було притягнуто до
адміністративної відповідальності за
порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про
адміністративні правопорушення за
проживання в Україні за недійсною
посвідкою на постійне проживання,
термін дії якої закінчився. Сума штрафу
позивачем була сплачена в
добровільному порядку.

Крім того, 24 січня 2014 року на підставі
статті 28 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства» було прийнято рішення
про примусове повернення в країну
походження та заборону в'їзду протягом
трьох років в Україну, оскільки
посвідка на тимчасове проживання в
України припинила свою дію і не може
бути продовженою на законних
підставах.

Ознайомившись з матеріалами справи,
заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином республіки
Азербайджан, про що свідчить паспорт Р
2056545 (а.с.10-11). Позивач прибув до України
у 2012 році та 28 липня 2012 року уклав шлюб з
громадянкою України ОСОБА_5, про що
свідчить свідоцтво про шлюб серії 1 - НО
№ 286559 (а.с. 14).

Від даного шлюбу у позивача
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася дитина
ОСОБА_6, що доведено свідоцтвом про
народження серії І - НО № 526252 (а.с.15).

На території України відповідач
проживав ні підставі посвідки ДН №
2344/2012 на тимчасове проживання в Україні
з терміном дії до 15 листопада 2013 року
(а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» іноземцю або особі
без громадянства, які на законних
підставах перебувають на території
України, може бути продовжено строк
перебування (за наявності законних
підстав).

Згідно ч. 2 вказаної статті документи
про продовження строку перебування в
Україні оформляються на підставі
письмових звернень іноземця або особи
без громадянства та приймаючої
сторони, які подаються не пізніш як за
три робочих дні до закінчення
встановленого строку їх перебування на
території України.

За продовженням посвідки позивач
звернувся несвоєчасно, тому 24 січня 2014
року відповідачем було складено
протокол про адміністративне
правопорушення за ч. 1 ст. 203 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення за проживання в Україні
за недійсною посвідкою на постійне
проживання, термін дії якої закінчився
(а.с. 34), а постановою від 24 січня 2014 року
притягнуто до адміністративної
відповідальності у вигляді штрафу в
розмірі 510,00 гривень (а.с.36), сума якого
була сплачена позивачем у
добровільному порядку, про що свідчить
відповідна квитанція (а.с. 36).

Повідомленням відповідача від 24 січня
2014 року у задоволенні заяви 09 січня 2014
року позивачеві відмовлено у видачі
посвідки на тимчасове проживання в
Україні (а.с. 7).

24 січня 2014 року Будьонівським РВ у м.
Донецьк ГУ ДМС України в Донецькій
області було прийнято рішення про
примусове повернення ОСОБА_1 за межі
України до 22 лютого 2014 року з забороною
в'їзду на три роки (а.с. 6).

Правовий статус, основні права, свободи
та обов'язки іноземців та осіб без
громадянства, які проживають або
тимчасово перебувають в Україні, та
порядок вирішення питань, пов'язаних з
їх в'їздом в Україну або виїздом з
України визначені Законом України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» (надалі - Закон).

За приписами ст. 26 Закону іноземець або
особа без громадянства можуть бути
примусово повернуті в країну
походження або третю країну, якщо їх
дії порушують законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства або суперечать інтересам
забезпечення національної безпеки
України чи охорони громадського
порядку, або якщо це необхідно для
охорони здоров'я, захисту прав і
законних інтересів громадян України за
рішенням центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органу Служби безпеки
України або органу охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України), з подальшим
повідомленням протягом 24 годин
прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

Один із примірників рішення про
примусове повернення іноземців та осіб
без громадянства видається іноземцю
або особі без громадянства, стосовно
яких воно прийнято. У рішенні
зазначаються підстави його прийняття,
порядок оскарження та наслідки
невиконання. Форма рішення про
примусове повернення іноземців та осіб
без громадянства затверджується
спільним наказом Міністерства
внутрішніх справ України, Служби
безпеки України та центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
захисту державного кордону.

Рішення про примусове повернення може
бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства
зобов'язані самостійно залишити
територію України у строк, зазначений у
рішенні про примусове повернення.

На виконання вимог Закону, з метою
упорядкування роботи з примусового
повернення і примусового видворення
іноземців та осіб без громадянства,
відповідно до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Конвенції про статус біженців,
Законів України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
«Про Державну прикордонну службу
України», Кодексу адміністративного
судочинства України, Кодексу України
про адміністративні правопорушення,
спільним наказом МВС України,
Адміністрації ДПС України, СБУ
затверджено Інструкцію про примусове
повернення і примусове видворення з
України іноземців та осіб без
громадянства від 23 квітня 2012 року №
353/271/150, яка зареєстрована в
Міністерстві юстиції України 21 травня
2012 року за № 806/21119 (надалі - Інструкція).

Відповідно до приписів Інструкції під
термінами «примусове повернення» та
«примусове видворення» слід розуміти
систему адміністративно - правових
заходів, спрямованих на примушування
іноземців та осіб без громадянства
покинути територію України всупереч їх
волі і бажанню.

Згідно до п.1.5 Інструкції іноземці
можуть бути примусово повернуті в
країну походження або третю країну на
підставі рішення територіальних
органів, територіальних підрозділів
ДМС, органів охорони державного
кордону та органів СБУ про примусове
повернення або примусово видворені на
підставі винесеної за їх позовом
постанови адміністративного суду про
примусове видворення.

За приписами п. 1.6 Інструкції
підставами для прийняття рішення про
примусове повернення іноземців за межі
України є, зокрема, дії іноземців, що
порушують законодавство України про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства.

Підставою для прийняття оскаржуваного
позивачем рішення про його примусове
повернення за межі України стало
несвоєчасне звернення за продовженням
посвідки на тимчасове проживання в
Україні, що не спростовується
сторонами та повідомлення Головного
центру обробки спеціальної інформації
Державної прикордонної служби України
про перетин кордону України
громадянином Азербайджану ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1 стосовно не співпадання
відомостей прикордонної служби з
відмітками в паспорті позивача про
перетин кордону 27 листопада 2013 року в
напрямку «Виїзд» через пункт пропуску
«Козача Лопань» та 29 листопада 2013 року
в напрямку «В'їзд» через пункт пропуску
«Харків-пасажирський».

Проте, слід зазначити, що матеріали
справи не містять відомостей про
притягнення позивача чи інших осіб до
кримінальної відповідальності, наявні
лише матеріали про притягнення
позивача до адміністративної
відповідальності, штраф за якими
позивачем добровільно сплачено.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
«Про судову практику розгляду спорів
щодо статусу біженця та особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, примусового повернення і
примусового видворення іноземця чи
особи без громадянства з України та
спорів, пов'язаних із перебуванням
іноземця та особи без громадянства в
Україні» від 25 червня 2009 року № 1, у
редакції, викладеній в постанові
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 30 вересня 2013 року № 12, при
вирішенні справ про затримання та
примусове видворення суди повинні
враховувати положення статей 9, 29
Загальної декларації прав людини 1948
року та статті 9 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права 1966 року,
статті 5 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
відповідно до яких ніхто не може
зазнавати безпідставного арешту,
затримання або вигнання, а при
здійсненні своїх прав і свобод кожна
людина може зазнавати лише таких
обмежень, які встановлені законом
виключно для забезпечення належного
визнання та поваги прав і свобод інших
людей, а також забезпечення
справедливих вимог моралі, суспільного
порядку і загального добробуту.

Відповідно до п. 9 Порядку продовження
строку перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012
року, заяви про продовження строку
перебування на території України (далі
- заяви) подаються іноземцями та
особами без громадянства і приймаючою
стороною не раніше ніж за десять та не
пізніше ніж за три робочі дні до
закінчення такого строку до
територіальних органів або
підрозділів ДМС за місцем проживання.
Зразок заяви та порядок її розгляду
затверджуються МВС.

Сторонами не спростовується факт
несвоєчасного звернення позивача до
підрозділу ДМС із заявою про
продовження строку перебування на
території України, але слід зазначити,
що такі дії позивача не несуть загрози
інтересам забезпечення охорони
громадського порядку і законним
інтересам громадян України, за дане
порушення позивача було притягнуто до
адміністративної відповідальності.

З огляду на викладене, суд вважає
законним рішення відповідача в частині
примусового повернення позивача за
межі України.

Разом з цим, при прийнятті
оскаржуваного рішення позивачу
заборонений в'їзд в Україну на три роки.

Статтею 26 Закону передбачено, що
примусове повернення може
супроводжуватися забороною щодо
подальшого в'їзду в Україну строком до
трьох років. Строк заборони щодо
подальшого в'їзду в Україну
обчислюється з дня винесення такого
рішення.

Отже, заборона подальшого в'їзду в
Україну на певний строк є правом
відповідача, а не обов'язковою умовою
повернення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

При прийнятті рішення в частині
визначення строку для заборони в'їзду
позивачу в Україну відповідачем не
враховані певні обставини перебування
позивача в Україні.

Зокрема відповідачем не враховано, що
позивач має зареєстрований шлюб з
громадянкою України, малолітню дитину
та роботу в Україні.

Також відповідачем не врахований факт
відсутності порушень позивачем за час
перебування на території України
законодавства, що ним не вчинялись дії,
які б суперечили інтересам
забезпечення національної безпеки
України чи охорони громадського
порядку чи дії щодо загрози здоров'ю,
законних інтересів громадян України та
інших осіб, які проживають в Україні.

Виконати оскаржуване рішення до 22
лютого 2014 року не передбачається
можливим з підстав збігу строку
зобов'язання покинути територію
України, визначеному в рішенні.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
вимог позивача шляхом скасування
рішення головного спеціаліста
Будьонівського РВ у м. Донецьк ГУ ДМС
України в Донецькій області Алексєєва
А.А. від 24 січня 2014 року в частині
зобов'язання ОСОБА_1 покинути
територію України до 22 лютого 2014 року
та заборони громадянину Азербайджану
ОСОБА_1 в'їзду в Україну на три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Позивачем під час подачі позовної
заяви сплачено судовий збір у сумі 73,80
гривень, що підтверджується квитанцією
від 06 березня 2014 року (а.с.22), тому на
користь позивача підлягають стягненню
з коштів Державного бюджету витрати по
сплаті судового збору у сумі 36,90
гривень.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86,
87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до головного
управління Державної міграційної
служби України в Донецькій області про
скасування рішення головного
спеціаліста Будьонівського РВ у м.
Донецьк ГУ ДМС України в Донецькій
області Алексєєва А.А. від 24 січня 2014
року про примусове повернення з
України громадянина Азербайджану
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати рішення головного
спеціаліста Будьонівського РВ у м.
Донецьк ГУ ДМС України в Донецькій
області Алексєєва А.А. від 24 січня 2014
року про примусове повернення з
України громадянина Азербайджану
ОСОБА_1 в частині зобов'язання ОСОБА_1
покинути територію України до 22 лютого
2014 року та заборони в'їзду громадянина
Азербайджану ОСОБА_1 в Україну на три
роки.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь громадянина Азербайджану
ОСОБА_1 витрати по сплаті судового
збору в розмірі 36 (тридцять шість)
гривень 90 копійок.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті
та проголошено її повний текст у
судовому засіданні 08 квітня 2014 року в
присутності позивача та представника
відповідача.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

Суддя
Голубова Л.Б.