Справа № 826/16341/13-а
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
О 16 годині 00 хвилин в приміщенні
Окружного адміністративного суду
міста Києва за адресою у м. Києві по вул.
Окружний адміністративний суд міста
головуючого Бояринцевої М.А., суддів:
Головань О.В., Кротюка О.В.
при секретарі судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу
до 1) Дергача О.В. - першого заступника
начальника Головного управління
Державної міграційної служби України у
2) Державної міграційної служби України
про скасування рішення, зобов'язання
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
скасування рішень Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві від 25 вересня
2013 року (повідомлення № 193) та від 16
квітня 2013 року (повідомлення № 84), про
визнання ОСОБА_1 біженцем та про
зобов'язання Державну міграційну
службу України оформити відповідні
документи та забезпечити його захист.
В обґрунтування наведених вимог
позивач посилається на Конвенцію про
статус біженця 1951 року та зазначає, що
Головним управлінням Державної
міграційної служби України в м. Києві
протиправно відмовлено йому в
оформленні документів для вирішення
питання у визнанні його біженцем та
вказує на те, що Державною міграційною
службою України безпідставно
направлено його скаргу на рішення
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
до органу, рішення якого оскаржується.
Також ОСОБА_1 зазначає, що у разі
повернення позивача до Росії його
життю та здоров'ю буде загрожувати
Представник відповідачів проти позову
заперечив з огляду на положення
Конституції України, Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
Конвенції про статус біженця 1951 року,
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та вказав, що ОСОБА_1 правомірно
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки
інформація, яка була надана позивачем,
ґрунтується виключно на його особистих
твердженнях і не має документального
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.
14 січня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
та до Державної міграційної служби
України із заявами від 20 грудня 2013 року
про визнання його біженцем.
Листом від 18 січня 2013 року за № 8/1-213
Департамент у справах біженців та
іноземців Державної міграційної
служби України скерував заяву ОСОБА_1
від 20 грудня 2012 року для розгляду до
Головного управління Державної
міграційної служби в м. Києві.
15 січня 2013 року Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві направило до
начальника Головного управління
міжнародно-правового співробітництва
Генеральної прокуратури України лист
№ 1/44 з проханням надати дозвіл
головному спеціалісту відділу у
справах біженців Управління у справах
біженців Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві Манасяну А.Е на відвідання
громадянина Російської Федерації
ОСОБА_1 в Київському слідчому ізоляторі
для проведення співбесіди із заявником
для прийняття рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.
Листом від 23 січня 2013 року № 14/2/1-1вих-13
Генеральна прокуратура України
повідомила Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про відсутність підстав для
надання дозволу на відвідування ОСОБА_1
в Київському слідчому ізоляторі,
оскільки до Генеральної прокуратури
України запит компетентного органу
іноземної держави про видачу ОСОБА_1 не
З листами від 31 січня 2013 року № 1/Т-16 та
від 11 березня 2013 року № 1/385 Головне
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві зверталося до
голови Дарницького районного суду
міста Києва з проханням надати дозвіл
на відвідання громадянина Російської
Федерації ОСОБА_1 в Київському слідчому
Листом від 20 березня 2013 року суддя
Дарницького районного суду м. Києва
надала дозвіл головному спеціалісту
відділу у справах біженців Управління
у справах біженців Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві Манасяну
А.Е на відвідання громадянина
Російської Федерації ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який рахується за
Дарницьким районним судом м. Києва.
11 квітня 2013 року під час проведення в
Київському слідчому ізоляторі
співбесіди, ОСОБА_1 складено анкету
особи, яка звернулася із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
співробітником міграційної служби
складено протокол співбесіди.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1
Головним управлінням Державної
міграційної служби України в м. Києві
складено висновок від 13 квітня 2013 року
у справі № 2013KYIV0008 щодо відмови в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
13 квітня 2013 року Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
м. Києві прийнято наказ № 160 про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину Російської
Про прийняте рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту Головне управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
повідомило ОСОБА_1 повідомленням № 84
від 16 квітня 2013 року.
Не погоджуючись з прийнятим Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в м. Києві рішенням
позивач оскаржив його до Державної
міграційної служби України.
За результатами розгляду скарги ОСОБА_1
та матеріалів особової справи,
Державною міграційною службою України
листом від 1 червня 2013 року № 8/1-2436
направлено особову справу ОСОБА_1 на
доопрацювання до Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві з метою додаткового
дослідження та оцінки.
З урахуванням викладених у листі
Державної міграційної служби України
зауважень 17 липня 2013 року співробітник
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
повторно провів співбесіду з ОСОБА_1 в
приміщенні Київського слідчого
22 липня 2013 року за результатами
розгляду справи ОСОБА_1 Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в м. Києві складено
висновок щодо відмови в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
22 липня 2013 року Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
м. Києві прийнято наказ № 332 про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину Російської
Про прийняте рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту Головне управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
повідомило ОСОБА_1 повідомленням № 136
від 23 липня 2013 року.
Не погоджуючись з прийнятим Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в м. Києві рішенням
позивач оскаржив його до Державної
міграційної служби України.
За результатами розгляду скарги ОСОБА_1
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту Державною
міграційною службою України складено
висновок від 9 вересня 2013 року ОС №
2013KYIV0008 про відхилення скарги ОСОБА_1
11 вересня 2013 року Державною
міграційною службою України прийнято
рішення № 31-13 про відхилення скарги на
рішення органу міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Про прийняте Державною міграційною
службою України рішення від 11 вересня
2013 року № 31-13 Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві повідомило ОСОБА_1
повідомленням від 25 вересня 2013 року №
193.

В подальшому, 1 жовтня 2013 року на
підставі листа Департаменту у справах
біженців та іноземців Державної
міграційної служби України від 19
вересня 2013 року № 8/1-4725 про
усунення обставин, які створюють певні
юридичні колізії, начальником
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
прийнято наказ № 418 про відміну
наказу Головного управління Державної
міграційної служби України в м.
Києві № 332 від 22 липня 2013 року про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011
№ 3671-VI "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (із змінами та
доповненнями, далі - Закон № 3671)
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини першої статті 5
Закону № 3671 особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Статтею 7 Закону № 3671 встановлено, що
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

До заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

Згідно статті 8 Закону № 3671 центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, який прийняв до
розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку про
звернення за захистом в Україні та
реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в заяві, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
та приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає заявнику або його
законному представнику письмове
повідомлення з викладенням причини
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Згідно частини першої статті 12 Закону
№ 3671 рішення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, протягом п'яти
робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як на
три місяці (частина п'ята статті 12
Закону № 3671).

Згідно частини дев'ятої статті 12 Закону
№ 3671 особа, яка отримала повідомлення
про відхилення скарги про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, і не використала права на його
оскарження до суду протягом п'яти
робочих днів, повинна залишити
територію України в установлений
строк, якщо вона не має інших законних
підстав для перебування в Україні,
встановлених Законом України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства".

З урахуванням наведеного суд зазначає,
що повідомлення Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 16 квітня 2013 року № 84 та від
25 вересня 2013 року № 193 не є рішеннями
суб'єкта владних повноважень в
розумінні Кодексу адміністративного
судочинства, а є повідомленнями
позивача про прийнятий Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в м. Києві наказ від 13
квітня 2013 року № 160 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та про прийняте Державною
міграційною службою України рішення
від 11 вересня 2013 року № 31-13 про
відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

При цьому, суд не приймає до уваги
доводи позивача відносно того, що його
скарга адресована Державній
міграційній службі України на рішення
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
передана на розгляд до органу, рішення
якого оскаржується, оскільки як
встановлено під час розгляду справи,
Державною міграційною службою України
розглянута скарга позивача на рішення
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 11 вересня 2013 року № 31-13 про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та прийнято за
результатами її розгляду рішення від 11
вересня 2013 року № 31-13, про що
повідомлено ОСОБА_1 повідомленням
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 25 вересня 2013 року № 193.

Разом з тим, відповідно до частини
другої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному
судочинстві підлягають лише ті вимоги,
які відновлюють порушені права чи
інтереси особи в сфері
публічно-правових відносин.

З урахуванням наведеного та з огляду на
те, що повідомлення Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві від 16 квітня
2013 року № 84 та від 25 вересня 2013 року № 193
не є рішеннями суб'єкта владних
повноважень в розумінні Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог в
частині скасування рішень Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві від 25 вересня
2013 року (повідомлення № 193) та від 16
квітня 2013 року (повідомлення № 84).

Відносно позовних вимог позивача про
визнання його біженцем та зобов'язання
Державну міграційну службу України
оформити відповідні документи та
забезпечити його захист, суд зазначає
про наступне.

Згідно статті 9 Закону № 3671 розгляд
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
направляє особу, яка подала заяву про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
медичне обстеження, що проводиться в
порядку, визначеному центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
під час розгляду заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, долучаються до
особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Статтею 10 Закону № 3671 рішення за заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у тому
числі стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може вимагати подання додаткової
інформації від уповноважених
посадових осіб цього центрального
органу виконавчої влади, які
здійснювали розгляд заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

З урахуванням наведеного суд зазначає,
що Державною міграційною службою
України приймається рішення за заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
дотриманням порядку, визначеного
статтями 9-10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
та після прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

При цьому, суд зазначає, що в розумінні
Кодексу адміністративного судочинства
України захист прав, свобод та
інтересів осіб завжди є наступним,
тобто передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

Отже, право на судовий захист має лише
та особа, яка є суб'єктом (носієм)
порушених прав, свобод чи інтересів.
Тож для того, щоб особі було надано
судовий захист, суд встановлює, чи
особа дійсно має порушене право,
свободу чи інтерес, і це право, свобода
чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи наведене та з огляду на те,
що у відношенні позивача не приймалося
рішення про оформлення його документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та Державною
міграційною службою України не
приймалося рішення щодо відмови ОСОБА_1
у визнанні його біженцем, суд приходить
до висновку про необґрунтованість
позовних вимог позивача в частині
визнання його біженцем та зобов'язання
Державну міграційну службу України
оформити відповідні документи та
забезпечити його захист.

Разом з тим суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів особової
справи ОСОБА_1 2013KYIV0008, позивач під час
проведення співбесід з працівником
міграційної служби повідомляв про
обставини, які викликають у нього
побоювання стати жертвою
переслідувань в разі його повернення
до Російської Федерації, проте
Головним управлінням Державної
міграційної служби України в м. Києві
не досліджено належним чином та не
проаналізовано інформацію,
повідомлену позивачем в заяві про
надання статусу біженця, в анкеті
особи, яка звернулася про надання
статусу біженця та протоколі
співбесіди від 11 квітня 2013 року.

Зазначена позиція суду також
підтверджується висновками Державної
міграційної служби України,
викладеними в листі від 1 червня 2013 року
№ 8/1-2436, згідно якого протокол
співбесіди має формалізовану
структуру та не дає можливості
прийняти законне та обґрунтоване
рішення по справі.

В листі зазначено, що в ході проведення
співбесіди заявник повідомив, що був
членом організації "Народний трибунал",
проте спеціалістом не було з'ясовано у
заявника детальної інформації про
вказану організацію: склад, структуру,
ідейні напрямки, місцезнаходження
(електронна адреса) тощо.

Під час прийняття рішення органом
міграційної служби не досліджено
політичний аспект обґрунтованості
побоювань та не досліджено інформацію
щодо порушення відносно ОСОБА_1
кримінальної справи у Російській
Федерації.

При цьому, як встановлено під час
розгляду справи, наказом Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві від 1 жовтня 2013
року № 418 відмінено наказ Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві № 332 від 22
липня 2013 року про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Враховуючи скасування наказу
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 1 жовтня 2013 року № 418, відповідно на
час розгляду справи діє наказ
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 13 квітня 2013 року № 160 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину Російської
Федерації ОСОБА_1

Згідно статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Відповідно до розуміння
Конституційного Суду "верховенство
права" вимагає від держави його
втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо. Одним з проявів
верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори, зокрема норми
моралі, традиції, звичаї тощо, які
легітимовані суспільством і зумовлені
історично досягнутим культурним
рівнем суспільства. Всі ці елементи
права об'єднуються якістю, що
відповідає ідеології справедливості,
ідеї права.

З огляду на встановлені в суді
обставини та з метою належного захисту
порушених прав позивача, керуючись
статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд приходить до
висновку про визнання протиправним та
скасування наказу Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві від 13
квітня 2013 року № 160 про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину Російської
Федерації ОСОБА_1 та про
зобов'язання Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 від 20 грудня 2012 року про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку, що викладені в
позовній заяві доводи позивача є
обґрунтованими та відповідно такими,
що підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві від 13 квітня 2013 року № 160 про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Російської Федерації ОСОБА_1.

3. Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 від 20 грудня 2012 року про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий
М.А. Бояринцева

Судді
О.В. Головань

О.В. Кротюк

Повний текст постанови складений 3
квітня 2014 року.