Справа № 2а-1349/11/1070
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/63958/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Весельської Т.Ф., Малиніна В.В.
(доповідач), Ситникова О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 вересня 2011 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до Державного комітету
України у справах національностей та
релігій про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2011 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
скасування рішення від 19.01.2011 року №1-11
про відмову у наданні статусу біженця
та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 29.03.2011 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20.09.2011 року, у задоволені позову
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження
відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
правомірно відмовив позивачу в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця у
зв`язку з відсутністю умов,
передбачених абзацом другим статті 1
Закону України «Про біженців».

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Відповідно до абзацу другого
статті 1 Закону України від 21 червня 2001
року № 2557-III «Про біженців» (надалі
Закон № 2557-III) біженець - це особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 10 Закону № 2557-III
передбачено, що статус біженця не
надається особі:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
набуття статусу біженця, якщо таке
діяння віднесено Кримінальним
кодексом України до тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені абзацом другим статті 1
цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана
біженцем або отримала притулок в іншій
країні;

- яка до прибуття в Україну з наміром
набути статусу біженця перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених з сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їхніх
нащадків (дітей, онуків).

Абзацом шостим статті 12 Закону №
2557-III передбачено, що рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо надання статусу
біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 прибув з країни
свого походження Узбекистану до
України. У червні 2010 року звернувся до
відділу міграційної служби в Київській
області із заявою про надання статусу
біженця.

Своїм рішенням від 19.01.2011 року, з
посиланням на абз.6 ст.12 Закону України
«Про біженців» відповідач відмовив у
прийнятті документів щодо
встановлення статусу біженця через
відсутність фактів його переслідувань
або побоювань стати жертвою
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності
громадянства (підданства), належності
до соціальної групи, а також політичних
переконань, тобто необґрунтованості
поданої заяви.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, у своїй заяві та
в судовому засіданні позивач не довів
достатньої аргументації своїм
побоюванням, факти особистого
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності
громадянства (підданства), належності
до соціальної групи, а також політичних
переконань відсутні.

Отже наявні матеріали справи
свідчать про відсутність умов для
надання ОСОБА_4 статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованих висновків, що Державний
комітет України у справах
національностей та релігій діяв в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений законодавством України,
та правомірно відмовив позивачу у
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що Київський окружний
адміністративний суд, правильно
застосувавши норми матеріального
права, аргументовано відхилив вимоги
ОСОБА_4 та відмовив у задоволенні його
позову.

Київський апеляційний
адміністративний суд, який переглянув
постанову суду першої інстанції,
прийшов до аналогічних висновків і
обґрунтовано залишив її без змін.

З огляду на викладене, висновки
судів попередніх інстанцій є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, - залишити
без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 вересня 2011 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до Державного комітету
України у справах національностей та
релігій про скасування рішення, -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

Т.Ф.Весельська

О.Ф.Ситников