Справа № 2а-45/10/0870
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/24262/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

при секретарі судового засідання
Мосійчук І.В.,

за участю представника позивача Чілібі
В.В., відповідача Шила М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів на постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від
29.01.2010 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.04.2011 у справі № 2а-45/10/0870 за позовом
Закритого акціонерного товариства
"Запорізький оліяжиркомбінат" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про скасування акта, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкове зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку на додану вартість
(далі - ПДВ) у сумі 27 796 362,00 грн.,
нарахованого позивачу державним
податковим органом за непрямим методом
рішенням від 18.04.2008.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема
тим, що оспорюване рішення прийняте за
відсутності підстав та з порушенням
процедури визначення суми податкового
зобов'язання за непрямими методами,
встановлених п. 4.3 ст. 4 Закону України
від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", та є протиправним.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 29.01.2010,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 06.04.2011,
позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями
попередніх інстанцій, Державна
податкова інспекція оскаржила їх в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити в повному обсязі.

Позивач, заперечуючи проти касаційної
скарги, просить залишити її без
задоволення через необґрунтованість, а
судові рішення першої та апеляційної
інстанцій без змін.

Ухвалою від 01.04.2014 із занесення у
протокол судового засідання,
враховуючи заявлені вимоги у
клопотанні про заміну відповідача на
правонаступника, у відповідності до
вимог ст. 55 Кодексу адміністративного
судочинства України суд допустив
заміну відповідача Спеціалізовану
державну податкову інспекцію по роботі
з великими платниками податків у м.
Запоріжжі на правонаступника
Спеціалізовану державну податкову
інспекцію з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів.

Розглянувши матеріали справи у
присутності представників сторін,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, судова колегія Вищого
адміністративного суду України не
вбачає підстав для задоволення
касаційної скарги з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що передумовою
нарахування податкового зобов'язання
позивачу оспорюваним рішенням були
висновки виїзної планової перевірки
Товариства з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2007 по
31.12.2007, які викладені у акті від 07.04.2008.

У ході зазначеної перевірки працівники
контролюючого органу дійшли висновку,
що Товариство у період з січня по
вересень 2007 року в порушення вимог п. 4.1
ст. 4, пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 та пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" реалізувало соняшникову олію
за цінами значно нижчими за середні
розрахункові оптові ціни на аналогічну
продукцію, які діяли у м. Запоріжжі та
Запорізькій області у відповідних
періодах, що призвело до заниження
податкового зобов'язання з ПДВ у 2007
році на суму 13 898 181,44 грн. При цьому як на
підставу таких висновків відповідач
посилається на лист Головного
управління статистики у Запорізькій
області від 26.03.2008 № 310-02-09/151 щодо
середньої розрахункової оптової ціни
на товари такого виду, які діяли у м.
Запоріжжі та Запорізькій області у
відповідних періодах.

На підставі зазначеного акту та пп. 4.3.1
п. 4.3 ст. 4 Закону України від 21.12.2000 №
2181-III "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами", згідно
якого непрямий метод може
застосовуватися у випадках, коли
декларацію було подано, але під час
документальної перевірки, що
проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку у порядку,
передбаченому законодавством,
відповідачем було прийнято оспорюване
рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
думкою якого погодився апеляційний
адміністративний суд, виходив, зокрема
з того, що позивач за відсутності
підстав, передбачених п. 4.3 ст. 4 Закону
України від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" (втратив чинність з
01.01.2011), застосував непрямі методи при
розрахунку податкових зобов'язань
Товариству.

Відповідно до пп. 1.20.10 України від 28.12.1994
№ 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств" донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами. Рішення про
сплату податкових зобов'язань,
нарахованих контролюючим органом за
непрямими методами, приймається у
судовому порядку за поданням керівника
відповідного податкового органу.

Порядок застосування органами
державної податкової служби
зазначених методів регулюється,
зокрема, підпунктами 4.3.1, 4.3.2, 4.3.4 п. 4.3 ст.
4 Закону № 2181-III. Якщо контролюючий
орган не може самостійно визначити
суму податкового зобов'язання платника
податків згідно з пп. "а" пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4
цього Закону у зв'язку з
невстановленням фактичного
місцезнаходження підприємства, його
відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або
ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей,
передбачених законодавством, а також
якщо неможливо визначити суму
податкових зобов'язань у зв'язку з
неведенням платником податків
податкового обліку або відсутністю
визначених законодавством первинних
документів, сума податкових
зобов'язань платника податків може
бути визначена за непрямим методом. Цей
метод може застосовуватися також у
випадках, коли декларацію було подано,
але під час документальної перевірки,
що проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку у порядку,
передбаченому законодавством. За
непрямим методом податкове
зобов'язання визначається за оцінкою
витрат платника податків, приросту
його активів, кількості осіб, які
перебувають із ним у відносинах найму,
а також оцінкою інших елементів
податкових баз, які приймаються для
розрахунку податкового зобов'язання
щодо конкретного податку відповідно до
закону. Якщо підставою для
застосування непрямих методів є
відсутність окремих документів обліку,
такий метод може застосовуватися
виключно для визначення об'єкта
оподаткування або його елементів,
пов'язаних із такими документами.
Застосування непрямого методу для
визначення податкових зобов'язань
платників податків у випадках, не
передбачених цим пунктом, не
дозволяється.

З огляду на викладене, висновок судів
про відсутність підстав для
застосування таких методів щодо
відповідача, який, що встановлено
судами, вів бухгалтерський та
податковий облік своєї діяльності, мав
усі первинні документи (договори
купівлі - продажу, видаткові накладні,
податкові накладні, реєстри отриманих
та виданих податкових накладних, інші
документи), які необхідні для перевірки
правильності ведення податкового
обліку та нарахування податкового
зобов'язання, ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства.

Також, суди цілком обґрунтовано
зазначили, що питання порядку
визначення звичайних цін для їх
застосування з метою оподаткування ПДВ
врегулювані спеціальними законами з
питань оподаткування, які мають
найвищу юридичну силу по відношенню до
Указів Президента та набули чинності
вже після набуття чинності Указом №
817/98.

Так, п. 4.1 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(втратив чинність 01.01.2011) передбачає, що
база оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг). У разі якщо звичайна
ціна на товари (послуги) перевищує
договірну ціну на такі товари (послуги)
більше ніж на 20 відсотків, база
оподаткування операції з поставки
таких товарів (послуг) визначається за
звичайними цінами.

Пунктом цього Закону встановлено, що
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" (п. 1.18).

Згідно пп. 1.20.1 п. 20 ст. 1 Закон України
від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведено зворотне, вважається, що така
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (за їх відсутності -
однорідних) товарів (роботи, послуги).

Пунктом 1.20.8 ст. 1 Закону № 334/94-ВР
зазначено, що обов'язок доведення того,
що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни у випадках, визначених
цим Законом, покладається на
податковий орган у порядку,
встановленому законом. При проведенні
перевірки платника податку податковий
орган має право надати запит, а платник
податку зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону, в межах якого
податковий орган зобов'язаний діяти
при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено попередніми судовими
інстанціями єдиним доказом Державної
податкової інспекції при
обґрунтуванні ціни, яка не відповідає
рівню звичайних цін, є лист Державного
статистичного органу окремого регіону.
При цьому відповідачем не був
проведений повний аналіз цін на товари
даного виду з урахуванням інформації
про укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах, не дотримані вимоги щодо
пояснення звичайної ціни та не
досліджена маркетингова політика по
продажу даного виду продукції.

Позиція ж податкової інспекції про
застосування у даному випадку
положення Указу Президента України від
23.07.1998 № 817/98 "Про деякі заходи з
дерегулювання підприємницької
діяльності" є безпідставною, оскільки
норми ст. 13 Указу не встановлюють
методику визначення звичайної ціни.

Відповідно до п. 13 Указу Президента
України від 23.07.1998 № 817/98 "Про деякі
заходи з дерегулювання
підприємницької діяльності"
індикативні або звичайні ціни на
товари (роботи, послуги) для
застосування їх у податкових або
митних цілях установлюються на
підставі статистичної оцінки рівня цін
реалізації таких товарів (робіт,
послуг) на внутрішньому ринку України,
яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку. Індикативні або звичайні ціни
не можуть встановлюватися органами
виконавчої влади, які використовують
їх для нарахування та стягнення
податків і зборів (обов'язкових
платежів) та неподаткових платежів,
крім випадків відсутності
статистичних даних про рівень цін на
окремі види товарів (робіт, послуг).

Тобто, ст. 13 Указу № 817 визначає не
рівень, а підстави встановлення
звичайної ціни.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи та обставин, встановлених
попередніми судовими інстанціями,
визначення рівня звичайних цін
податковим органом було здійснено на
підставі інформації Головного
управління статистики у Запорізькій
області, яка є підставою для
установлення звичайної ціни для
застосування у податкових або митних
цілях, проте така інформація
стосується цін, що склалися в окремому
регіоні України - Запорізька область, а
операції з реалізації олії здійснені
між контрагентами, розташованими у
різних регіонах України (Харківська
область, Львівська область). Таким
чином, дана інформація не може
розцінюватися як статистичні дані щодо
цін на внутрішньому ринку України у
розумінні п. 13 Указу Президента України
від 23.07.1998 № 817/98 "Про деякі заходи з
дерегулювання підприємницької
діяльності".

За таких обставин, не може вважатися
доведеним податковим органом той факт,
що ціна товару, визначена у договорах з
реалізації олії, не відповідає рівню
звичайної ціни. А тому, виходячи із
положень пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", необхідно вважати, що
звичайною вважається ціна, визначена
сторонами договору, та така ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

З урахуванням викладеного, Вищий
адміністративний суд України залишає
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції без задоволення, а судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 29.01.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.04.2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва