Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/17692/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційні скарги приватного
підприємства "Скорпіон Секьюріті
менеджмент"(далі - Підприємство) та
державної податкової інспекції у
Київському районі м. Донецька (далі -
ДПІ)

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 21.12.2011

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09.02.2012

у справі № 2а/0570/17869/2011

за позовом Підприємства

до ДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційних
скарг Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про скасування
податкового повідомлення-рішення від
11.10.2011 № 22364/10/, за яким
Підприємству визначено грошове
зобов'язання з ПДВ у сумі 854 440 грн. (у
тому числі 683 796 грн. за основним
платежем та 170 949 грн. за штрафними
санкціями), а також податкового
повідомлення-рішення від 11.10.2011 №
22363/10/ про донарахування
позивачеві грошового зобов'язання з
податку на прибуток у сумі 1 088 825 грн. (у
тому числі 871 060 грн. за основним
платежем та 217 765 грн. за штрафними
санкціями).

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 21.12.2011,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 09.02.2012, позов задоволено частково;
податкове повідомлення-рішення від
11.10.2011 № 22363/10/ визнано недійсним в
частині збільшення позивачеві
грошового зобов'язання з податку на
прибуток у сумі 768 497,50 грн. (у тому числі
614 798 грн. за основним платежем та 153 699,50
грн. за штрафними санкціями); податкове
повідомлення-рішення від 11.10.2011 №
22364/10/ визнано недійсним в частині
визначення Підприємству грошового
зобов'язання з ПДВ у сумі 639 398,75 грн. (у
тому числі 511 519 грн. за основним
платежем та 127 879,75 грн. за штрафними
санкціями).

ДПІ, не погоджуючись з висновками судів
попередніх інстанцій, звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та на
невідповідність висновків судів
наявним у справі доказам, просить
скасувати ухвалені у справі судові
акти та повністю відмовити у позові,
мотивуючи свої вимоги формуванням
позивачем даних податкового обліку за
операціями, реальність виконання яких
не підтверджується належним чином
оформленими первинними документами.

Підприємство також скористалося
правом на касаційне оскарження рішень
зі спору та подало касаційну скаргу, в
якій просить повністю задовольнити
позов, змінивши прийняті у справі
рішення у відповідній частині. При
цьому позивач посилається на
відсутність належних доказів на
підтвердження того, що підписи на
первинних документах, складених від
імені товариства з обмеженою
відповідальністю «Айріч» (далі - ТОВ
«Айріч») виконані неуповноваженою
особою.

Касаційна інстанція за результатами
вивчення матеріалів справи та
дослідження доводів касаційної скарги,
заслухавши пояснення присутніх у
судовому засіданні представників
сторін та перевіривши у відповідності
зі статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
законність оскаржуваних судових актів,
не вбачає підстав для задоволення
зазначених касаційних вимог учасників
провадження.

Як було встановлено судами, оспорювані
податкові повідомлення-рішення були
прийняті податковим органом за
наслідками проведення документальної
невиїзної перевірки Підприємства з
питання правомірності сплати ПДВ за
липень-жовтень 2009 року, лютий-серпень
2010 року, податку на прибуток за 3, 4
квартали 2009 року, за 9 місяців 2010 року по
взаємовідносинам з ТОВ «Айріч»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Персеус»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Велізар»
(оформленої актом від 21.09.2011 №
5837/23-2/34384980).

Під час цієї перевірки податковим
органом було встановлено факт
придбання позивачем у названих
контрагентів послуг по фізичній
підготовці основного складу,
протипожежному інструктажу, послуг по
відновленню бухгалтерського та
податкового обліку, послуг з
прибирання, прання та чищення
форменного одягу, а також товарів (мила,
миючих засобів, вогнегасників, шаф для
зберігання одягу тощо), вартість яких
включалася до складу валових витрат
Підприємства з одночасним включенням
ПДВ у ціні цих послуг до складу
податкового кредиту позивача.

На обґрунтування висновку про
незаконність відображення зазначених
операцій у податковому обліку позивача
податковий орган посилається на те, що:
зазначені постачальники мають стан 12
«припинено, але не знято з обліку», у
них відсутній необхідний штат
працівників, основні засоби, майно та
матеріально-технічна база, об'єктивно
необхідні для здійснення
господарської діяльності та виконання
розглядуваних поставок товарів та
послуг; позивачем не подано належних
доказів на підтвердження виконання
поставок товарно-матеріальних
цінностей в його адресу
(товарно-транспортної документації,
сертифікатів якості та походження,
актів приймання за кількістю тощо); як
було встановлено у ході досудового
слідства, підписи на первинних
документах від імені ТОВ «Айріч»
виконані нібито його керівником
ОСОБА_1, йому не належать, сам ОСОБА_1 не
передавав свої повноваження іншим
особам на підписання первинних
документів від його імені, був
номінальним керівником цього
товариства та заперечував свою
причетність до його діяльності.

Наведені обставини було розцінено
відповідачем як доказ безтоварності
господарських операцій між позивачем
та названими контрагентами та як
свідчення участі позивача у штучній
схемі для мінімізації податкових
зобов'язань та отримання
необґрунтованої податкової вигоди.

Згідно з визначенням, що міститься у
пункті 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(який діяв на час виникнення спірних
правовідносин), валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

В силу вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2
цієї ж статті Закону до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (який визначав
порядок формування податкового
кредиту до 31.12.2010) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За змістом підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї
ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З викладених правових норм випливає, що
при реалізації права на податковий
кредит та на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат платник повинен
довести факти придбання товарів (робіт,
послуг) з метою виконання операцій, які
є об'єктом оподаткування ПДВ та податку
на прибуток; платник повинен
представити належним чином оформлені
первинні облікові документи на купівлю
товарів (робіт, послуг) та податкові
накладні. Зазначені документи повинні
відповідати встановленим
законодавством вимогам, містити
несуперечливу та достовірну
інформацію, підтверджувати реальність
виконання платником відповідних
господарських операцій.

У розгляді цієї справи, аналізуючи
правовідносини позивача з ТОВ
«Велізар» і ТОВ «Персеус», суди
встановили, що спірні послуги були
придбані позивачем у рамках
провадження своєї статутної
діяльності з надання послуг з охорони
майна та забезпечення порядку.

За фактом надання цих послуг сторонами
складено та підписано акти
здачі-прийняття наданих послуг за
напрямами, вказаними у договорах,
укладених з названими контрагентами.
Оплата послуг здійснювалася у
готівковому та безготівковому порядку.

За своїм економіко-юридичним змістом
послуга являє собою діяльність,
результати якої не мають матеріального
виразу, а реалізуються та споживаються
у процесі її здійснення.

Виходячи зі специфіки послуги як
предмета господарської операції, акт
приймання-передачі наданих послуг з
переліком фактично поставлених послуг
є достатнім доказом, що підтверджує
факт виконання такої господарської
операції.

Як встановили суди, подані платником
первинні документи відповідають
вимогам, встановленим статтею 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» та
підтверджують фактичне надання послуг,
передбачених договорами від 02.11.2009 №
02/11-09 та від 09.09.2009 № 09/09. Спірні акти про
надання послуг містять усі необхідні
для первинних документів реквізити, у
них визначено зміст господарської
операцій - конкретних вид наданої
послуги та її вартість. ДПІ не подано
доказів, які свідчать про те, що спірні
послуги виконавцями не надавались
замовникові.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Недобросовісність платника має бути
встановлена безумовними та однозначно
розтлумаченими доказами, однак, як
вірно зазначив суд апеляційної
інстанції, такі докази на порушення
вимог частин першої, другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України податковим органом не
представлено, реальність виконання
господарських операцій, на підставі
яких позивачем сформовано податковий
кредит та валові витрати, не
спростовано.

У рамках даної справи податковим
органом не подано безумовних та
достовірних доказів здійснення
Підприємством та його контрагентами
узгоджених дій, спрямованих на
створення штучних умов для отримання
незаконної податкової вигоди. ДПІ не
встановлено зв'язку або
взаємозалежності між Підприємством та
спірними контрагентами.

Доводи ДПІ про відсутність у
постачальників трудових ресурсів та
матеріально-технічної бази також
підлягають відхиленню, позаяк чинне
податкове законодавство не пов'язує
право платника на податковий кредит та
на валові витрати з наявністю
персоналу та основних фондів у
постачальника. Більш того, цивільне
законодавства передбачає послуги з
надання персоналу та з оренди основних
засобів.

Відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних та
інших перевізних документів, у даному
разі також не може слугувати підставою
для позбавлення Підприємства права на
податковий кредит та на формування
валових витрат. Адже
товарно-транспортні накладні є
обов'язковими для застосування
відправниками та одержувачами
вантажів, позаяк слугують підставою
для проведення розрахунків за
договором перевезення. У даному ж спорі
не оцінюється правомірність
формування Підприємством даних
податкового обліку за операцією з
перевезення товарів.

За таких обставин висновок судів про
дотримання позивачем необхідних умов
реалізації права на формування валових
витрат та податкового кредиту по
взаємовідносинам з ТОВ «Велізар» та з
ТОВ «Персеус» та про відсутність у
податкового органу підстав для
здійснення оспорюваних донарахувань у
відповідній частині відповідає
наявним у справі доказам.

У той же час правильною є і надана
судами правова оцінка про незаконне
формування позивачем даних
податкового обліку по
взаємовідносинам з ТОВ «Айріч» з
огляду на недостовірність первинних
документів, складенням яких
опосередковувалися операції позивача
з цим контрагентом.

При цьому варто наголосити, що платник
податку повинен був розумним та
обачливим при виборі контрагента.
Перевірка наявності у постачальника
державної реєстрації та реєстрації у
податковому органі не характеризує
підприємство як добросовісного
платника, що має ділову репутацію, як
конкурентоспроможну особу на ринку
відповідних товарів, що діє через
уповноважену особу, яка представляє
інтереси підприємства. Отже, заходи,
спрямовані на отримання витягу з
Єдиного державного реєстру та інших
документів реєстраційного характеру,
не є достатніми, позаяк отримані
платником відомості не дозволяють
кваліфікувати контрагента як
добросовісного партнера, що гарантує
виконання своїх зобов'язань через
уповноважених представників.
Позивачем під час розгляду справи не
представлено будь-яких доказів на
підтвердження того, що він перевірив
повноваження осіб, які діяли від імені
його контрагента, ідентифікував осіб,
що підписували документи від імені ТОВ
«Айріч».

Несприятливі наслідки недостатньої
обережності у підприємницькій
діяльності покладаються на особу, якою
укладено відповідні правочини, та не
можуть бути перенесені на бюджет
шляхом зменшення податкових
зобов'язань та провадження
необґрунтованих виплат. У випадку
недобросовісності контрагентів
покупець несе ризик своєї
бездіяльності не лише по виконанню
господарсько-правових зобов'язань, але
і в рамках податкових правовідносин,
позаяк в силу вимог податкового
законодавства позбавляється
можливості скористатися пільговим
порядком обчислення бази
оподаткування у зв'язку з відсутністю
належним чином оформлених первинних
документів.

З урахуванням викладеного суди цілком
обґрунтовано відмовили у відповідній
частині позовних вимог Підприємства.

Доводи касаційних скарг були
розглянуті судами першої та
апеляційної інстанцій по суті, цим
доводам було надано правильну юридичну
оцінку. Підстави для їх переоцінки у
суду касаційної інстанції відсутні в
силу статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги приватного
підприємства "Скорпіон Секьюріті
менеджмент» та державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Донецька залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 21.12.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09.02.2012 у
справі № 2а/0570/17869/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько