Справа № 826/2642/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1Вн. № 1/58
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 квітня 2014 року 10:46
№ 826/2642/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В., при
секретарі судового засідання
Висоцькій Ю.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Акваторія" до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 29.08.2013, за участі
представників сторін:

представник позивача Мотига М.О.;

представник відповідача Килівник Р.С.;

свідок ОСОБА_3,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 02 квітня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Акваторія" (далі -
позивач, ТОВ "Акваторія") звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі -
відповідач, ДПІ у Шевченківському р-ні
ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
29.08.2013 № (далі - ППР № ).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.03.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/2642/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.03.2014 закінчено
підготовче провадження в
адміністративній справі № 826/2642/14 та
призначено справу до судового
розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 13.03.2014 викликано в
якості свідка у справі № 826/2642/14
керівника ТОВ "Айтор Груп" ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просив задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив відмовити у задоволенні позову
з підстав, викладених у запереченнях до
адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

У період з 14.08.2013 по 20.08.2013 ДПІ у
Шевченківському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві на підставі наказу № 498 від 14.08.2013,
згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п. 78.4 ст. 78, п.
79.1, п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) було
проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ "Айтор Груп" () за
період з 01.04.2013 по 30.04.2013, за
результатами якої складено акт від
20.08.2013 № 674/22-04/31307242 (далі - Акт
перевірки).

Відповідач дійшов висновку про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
ПК України, внаслідок чого згідно з пп.
54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПК України на підставі
Акта перевірки відповідачем прийнято
ППР № , відповідно до якого
позивачу було збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 358 273,00 грн. (за
основним платежем - 19 868,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 9
934,00 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість було заниження
позивачем податку на додану вартість
на суму 19 868,00 грн., в т.ч. у квітні 2013
року на суму 19 868,00 грн.

Позивач не погодився з висновками Акта
перевірки та прийнятим на його
підставі податковим
повідомленням-рішенням, зазначивши при
цьому про порушення відповідачем
процедури проведення вищевказаної
перевірки.

Однак, суд критично ставиться до
твердження позивача про те, що він не
отримував наказ та повідомлення про
призначення вищевказаної перевірки,
оскільки це нічим не підтверджено.
Більше того, суд вважає доцільним
зазначити, що порушення по процедурі
проведення перевірки, на які вказував
позивач, є незначними та не мають
наслідком скасування ППР № .

Так, оцінивши за правилами статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) надані
сторонами докази та пояснення, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

ТОВ "Акваторія" зареєстровано 28.12.2000 за
№ 0007925 Шевченківською районною у
м. Києві державною адміністрацією (). Місцезнаходження
позивача: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська,
26-б, кв. 50.

Позивача взято на податковий облік в
органах державної податкової служби
09.01.2001 за № 12971. В періоді, що
перевірявся, позивач був
зареєстрований платником податку на
додану вартість.

Відповідачем під час перевірки
поставлено під сумнів господарські
операції між позивачем та ТОВ "Айтор
Груп" за період з 01.04.2013 по 30.04.2013.

Щодо взаємовідносин позивача з
вказаним контрагентом за перевіряємий
період судом встановлено наступне.

З наявних у справі копій податкових
накладних (Т. 1, арк. 36 - 40) вбачається, що
між позивачем (Покупець) та ТОВ "Айтор
Груп" (Продавець) було укладено
договори поставки від 01.04.2013 № 165, від
08.04.2013 № 171, від 15.04.2013 № 189, від 23.04.2013 №
2304/002, від 30.04.2013 № 3004/058.

Предметом вказаних договорів була
поставка ТОВ "Айтор Груп"
електротоварів на адресу позивача.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано вищевказані
електротовари від ТОВ "Айтор Груп", було
надано суду копії рахунків на оплату,
банківських виписок, видаткових та
податкових накладних (Т. 1, арк. 20 - 40).

Суми податку на додану вартість по
вказаним податковим накладним було
включено позивачем до складу
податкового кредиту у квітні 2013 року та
відображені у Додатку № 5 "Розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів" до
податкової декларації з ПДВ за
відповідний місяць.

Крім вказаних документів не надано
жодних інших документів,
підтверджуючих реальність здійснення
господарських операцій, зокрема таких
як: не було надано суду жодного
договору поставки, на підставі яких
була складена вищевказана первинна
документація; не було надано як доказів
транспортування електротоварів
позивачу або позивачем, так і доказів
існування транспортних засобів у
позивача або ТОВ "Айтор Груп"; не було
надано копію журналу обліку
довіреностей; не було надано доказів
права власності або оренди складського
приміщення, на якому повинні були
зберігатися такі електротовари;
документів, що підтверджують
транспортування продукції, книги
обліку продажу та придбання товарів за
вказаний період, актів
прийому-передачі придбаного товару,
документів на підтвердження
оприбуткування та складського обліку
товару, документи на підтвердження
використання вказаної продукції у
своїй господарській діяльності.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведена
реальність операцій, оскільки не
підтверджується факт поставки
електротоварів. Відтак, господарські
операції, що нібито відбулись,
оформлені лише на підставі формально
складених первинних документів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 10.04.2013 у справі № 2а-12992/11/2670 (колегія
суддів у складі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7).

При цьому, судом задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірних
господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ "Айтор Груп"
ухвалою суду від 04.03.2014 про закінчення
підготовчого провадження у даній
справі та призначення її до судового
розгляду було витребувано у позивача
вищевказані докази.

Дана ухвала суду отримана позивачем
06.03.2014, підтвердженням чого є
відповідне рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення (Т.
1, арк. 233).

Однак, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що в
судовому засіданні з ініціативи суду
був викликаний та допитаний у якості
свідка директор та засновник спірного
контрагента ТОВ "Айтор Груп" - ОСОБА_3

Допитаний судом в якості свідка гр.
ОСОБА_3 пояснив, що він є студентом,
підприємницькою діяльністю не
займається, погодився стати формально
керівником вказаного підприємства за
грошову винагороду. Він оформлювався
керівником вказаного підприємства без
мети здійснення
фінансово-господарської діяльності, а
з метою отримання разової грошової
винагороди. Чим реально займалось
вказане підприємство - йому невідомо.
Фактично діяльністю товариства він не
займався, первинних бухгалтерських
документів не підписував, податкову
звітність не складав та до ДПІ за
місцем реєстрації не подавав.

Судом було надано до огляду всі
документи, наявні у матеріалах справи
та виписані від імені ОСОБА_3 Разом з
тим, свідок підтвердив, що всі підписи
від його імені виконані іншою особою, а
не ним.

З наведеного вбачається, що підписи,
виконані від імені директора ТОВ "Айтор
Груп" гр. ОСОБА_3 в рахунках на оплату,
видаткових та податкових накладних
виконані іншою, невстановленою особою.

Відтак, по взаємовідносинам з ТОВ
"Айтор Груп" відсутні належним чином
оформлені первинні документи, в т.ч.
податкові накладні, які не містять
основного обовязкового реквізиту -
підпису уповноваженої особи (не
відповідають вимогам ПК України та
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.1999 № 996-XIV).

З огляду на вищевказане, суд дійшов
висновку про те, що документи по
взаємовідносинам ТОВ "Акваторія" з ТОВ
"Айтор Груп" складені всупереч вимогам
діючого законодавства України, у
зв'язку з чим немає можливості
підтвердити факт здійснення
господарських операцій та немає
підстав для включення ТОВ "Акваторія"
до складу податкового кредиту з
податку на додану вартість вартості
поставки електротоварів, оформленої як
придбана у ТОВ "Айтор груп".

Згідно статті 1 Закону № 996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Зміст господарської операції може
встановлюватися з урахуванням змісту
цивільно-правових чи
господарсько-правових зобов'язань
сторін, але не вичерпується останнім.
Господарська операція може мати місце
навіть за відсутності
цивільно-правових чи
господарсько-правових відносин між
платниками податків.

Із наведеного вбачається, що
господарські операції (поставка,
продаж, фінансова допомога, інвестиція
тощо) є самостійним поняттям, відмінним
від правочинів або господарських
зобов'язань. Наслідки в податковому
обліку створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника податків. Аналіз реальності
господарських операцій може
здійснюватися на підставі даних
податкового та бухгалтерського обліку
платника податків та інших обставин.
При цьому не виключається розгляд
господарських операцій відповідно до
їх реального економічного змісту.

Оцінка господарських операцій судом
під час розгляду справ, що виникають з
податкових відносин, змісту
господарських операцій може
здійснюватися і окремо від
застосування положень про цивільні
правочини чи господарські
зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна
цивільним правочинам, не може бути
автоматично поширена на реальність
господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою
приватного права й можуть розглядатися
лише з урахуванням норм Цивільного та
Господарського кодексів, то
господарські зобов'язання
підприємства повинні оцінюватися,
передусім, з огляду на норми
податкового законодавства. При цьому
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означає
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Якщо певна
господарська операція не відбулася чи
відбулася не за тим її змістом, який
відображений в укладених платником
податку договорах, це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Зі змісту вищевказаних обставин
справи, суд дійшов до висновку про
відсутність реального вчинення
господарських операцій за
вищевказаними правочинами.

Судом встановлено, що за результатами
перевірки позивача були виявлені
порушення податкового законодавства,
викладені в Акті перевірки, на підставі
чого прийнято оспорюване ППР. При
цьому, суд звертає увагу, що наслідки
порушення податкового законодавства
можуть (і повинні) застосовуватися
незалежно від того, чи визнані
відповідні цивільні чи господарські
зобов'язання недійсними, оскільки
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства є
самостійним видом юридичної
відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним
зазначити, що до загальновизнаних у
світі дієвих механізмів, завдяки яким
здійснюється аналіз господарських
угод, виявлення та класифікація
протиправних схем та методик
незаконного ухилення від сплати
податків, відносяться спеціальні
судові доктрини.

Щодо правочинів між позивачем та
контрагентами доречним є застосування
доктрини "ділова мета" (business purpose).

Сутність доктрини ділової мети полягає
в тому, що передбачені податковим
законодавством податкові вигоди
поширюються лише на операції, що мають
розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у
підпункті 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК
України, згідно якого розумна
економічна причина (ділова мета) - це
причина, яка може бути наявна лише за
умови, що платник податків мав намір
одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Суд звертає увагу, що і до прийняття ПК
України дане положення вже
застосовувалося в судовій практиці на
підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи
рішення судів у справах про
відшкодування ПДВ, неодноразово
зазначав, що в справах не встановлено
наміру одержати економічний ефект у
результаті підприємницької або іншої
економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину "ділова мета" в
Україні використано Верховним Судом
України у постанові його Судової
палати в адміністративних справах від
12.02.2008 у справі № 08/28 за позовом ТОВ
"Метпромсервіс" до ДПІ у
Шевченківському р-ні м. Запоріжжя про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

У даній справі Верховний Суд України
підтримав місцеву ДПІ, скасував
прийняту на користь платника податків
ухвалу Вищого адміністративного суду
України і направив справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України,
Верховний Суд України зробив наступні
висновки:

"Задовольняючи позов, суди виходили
тільки з наявності у позивача
податкових накладних продавців. Вони
не взяли до уваги того, що позивач
протягом тривалого часу набував через
посередників сировину, зокрема
металобрухт, у осіб, які систематично
не сплачували податки, діяльність яких
мала ознаки фіктивного підприємництва,
за юридичною адресою не знаходилися, не
звітували про свою діяльність або
подавали податкові декларації про
відсутність такої, зареєстровані
власники та посадові особи яких не
визнають своєї причетності до їхньої
діяльності, а також, що позивач,
продавці та їхні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, у
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного".

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування судами
окремих приписів ПКУ та КАСУ" звернув
увагу на необхідність встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку та порекомендував судам
перевіряти доводи податкового органу,
що свідчать про відсутність ділової
мети в діях платника податку, зокрема у
разі подальшого продажу придбаного
товару нижче за ціну придбання,
придбання товарів (послуг) у
посередників за наявності прямих
контактів з їх виробниками, придбання
послуг, використання яких не може мати
позитивного впливу на результати
господарської діяльності платника
податку тощо.

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі від 20.07.2010 №
1112/11/13-10, зокрема, зазначає, що вимога
щодо бюджетного відшкодування ПДВ може
бути визнана необґрунтованою, якщо
судом встановлено, що головною метою
платника податку є одержання доходу
винятково або переважно за рахунок
податкової вигоди, зокрема
відшкодування податку на додану
вартість з бюджету, за відсутності
наміру здійснювати реальну
підприємницьку діяльність.

Аналогічна позиція викладена у Довідці
Вищого адміністративного суду України
від 15.04.2010 та в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13.

Враховуючи наведене, суд вважає
доцільним звернути увагу на засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні, які
врегульовані Законом № 996-XIV.
Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в частині 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Отже, суд дійшов до висновку про
підтвердження висновків Акту
перевірки про те, що фактично
відповідні електротовари ТОВ "Айтор
Груп" позивачу не поставлялися та не
були використані у господарській
діяльності позивача.

Відсутність доказів поставки
електротоварів та використання
позивачем у власній господарській
діяльності отриманих електротоварів,
на думку суду, виключає можливість
причинно-наслідкового зв'язку витрат з
господарською діяльністю позивача,
зокрема, будь-яке використання
набутого на підставі договорів у
господарській діяльності.

В процесі розгляду справи судом не
встановлено обставини існування
доказів, якими підтверджується зв'язок
здійснених позивачем витрат з
господарською діяльністю позивача, що
є законодавчо встановленою
передумовою віднесення сум до
податкового кредиту позивача.

З огляду на викладене, суд звертає
увагу на приписи Інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що сама собою наявність
окремих документів не є підставою для
висновків про реальність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю не мали місце. Наявність
формально складених, але недостовірних
первинних документів, відповідність
яких фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Аналогічна позиція міститься в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2-а-11805/11/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Ісаєнко Ю.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.) та ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 у
справі № 2а-16248/10/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Бабенка К.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Мельничука В.П.), в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.03.2014 р. у
справі 826/13815/13-а (головуючий Оксененка
О.М., судді Бистрик Г.М., Федотов І.В).

Судом не отримано належних доказів
поставки позивачу відповідних
електротоварів ТОВ "Айтор Груп" та
використання позивачем отриманих
електротоварів у власній
господарській діяльності. Також
встановлено, що податкові накладні
підписані невстановленою особою.

При цьому, згідно з позицією Верховного
Суду України (справа № 21-421а11), первинні
документи, підписані невстановленими
особами, не можуть бути підставою для
формування податкового кредиту.

Відтак, висновки відповідача про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
ПК України є обґрунтованими, а
оскаржуване ППР № прийнятим в
межах повноважень і в спосіб,
передбачений діючим законодавством
України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов до висновку, що
позовні вимоги ТОВ "Акваторія" не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "Акваторія" повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Акваторія" решту
суми судового збору у розмірі 1 639,50 грн.
(одна тисяча шістсот тридцять дев'ять
грн. 50 коп.) на розрахунковий рахунок №
4007 у ГУ ДКСУ у місті Києві, код
38004897, МФО 820019, код класифікації доходів
бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова

Повний текст рішення складено та
підписано 03.04.2014.