Справа № 2а-1096/09/2770
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/28993/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Ковтун О.С.,

та представників сторін:

позивача - не з'явились,

відповідача - Самань В.В.,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Спільне
російсько-українське підприємство
"Севастопольський судноремонтний
завод "Лазарєвське Адміралтейство"
(далі - Товариство)

на постанову окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 20.10.2009

та постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 19.01.2011

у справі № 2а-1096/09/2770

за позовом Товариства

до державної податкової інспекції у
Нахімовському районі м. Севастополя
(далі - ДПІ)

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У травні 2005 року Товариство звернулося
до господарського суду міста
Севастополя з позовом, в якому просило
визнати недійсними податкові
повідомлення-рішення від 28.02.2005 №
/0/0 та № /0.

Справа розглядалася судами
неодноразово. Так, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
03.06.2009 прийняті у справі рішення
попередніх судових інстанцій в частині
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення від 28.02.2005 №
/0/0 щодо нарахування позивачеві
пені у сумі 1 518 712,75 грн. та застосування
3167,88 грн. штрафу були скасовані з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з метою
перевірки усіх обставин щодо
фактичного виконання
зовнішньоекономічних контрактів,
укладених позивачем у перевіреному
періоді з метою з'ясування факту
дотримання Товариством статті 1 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті». Також
касаційний суд наголосив на
необхідності дослідження факту
використання позивачем банківського
рахунку в іноземному банку після
закінчення строку дії індивідуальної
ліцензії Національного банку України
на відкриття і використання цього
рахунку.

У той же час касаційний суд погодився з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій щодо правомірності
визначення позивачеві суми завищення
бюджетного відшкодування ПДВ за
вересень 2004 року у розмірі 84836 грн.
згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 28.02.2005 №
/0 з мотивів безпідставного
застосування нульової ставки ПДВ та
щодо обґрунтованості притягнення
позивача до відповідальності у вигляді
штрафу в сумі 1360 грн. за порушення
правил декларування валютних
цінностей, що перебувають за межами
України, та залишив без змін у
відповідній частині рішення
господарського суду міста Севастополя
від 24.06.2005 та постанову
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 29.08.2005 зі
справи.

За наслідками нового розгляду справи
постановою окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 20.10.2009 у задоволенні
позову відмовлено.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 19.01.2011 назване рішення суду першої
інстанції скасовано; позов задоволено
частково; податкове
повідомлення-рішення від 28.02.2005 №
/0/0 визнано протиправним в частині
визначення оспорюваної суми пені та
штрафних санкцій податковим
зобов'язанням; в решті позову
відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів, покладених в основу
прийняття зазначених рішень, вимогам
чинного законодавства та дійсним
обставинам справи, Товариство
звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати прийняті у справі судові
акти та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.
Зокрема, на обґрунтування касаційних
вимог скаржник зазначає, що оспорювані
штрафні санкції можуть бути
застосовані лише у межах строку,
встановленого статтею 250
Господарського кодексу України.

ДПІ у відповідно до статті 216 Кодексу
адміністративного судочинства України
подано заперечення на касаційну
скаргу, в якій відповідач зазначає про
правильність та обґрунтованість
висновків судів та просить залишити
оскаржувані судові акти без змін, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши відповідність висновків
судів наявним у матеріалах справи
доказам, правильність застосування
судами норм матеріального права та
дотримання ними процесуальних норм,
обговоривши доводи касаційної скарги,
Вищий адміністративний суд України
вважає за необхідне задовольнити
касаційні вимоги Товариства виходячи з
такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено комплексну планову
документальну перевірку Товариства з
питань дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.01.2004 по 30.09.2004, оформлену актом від
24.02.2005 № 1132/23-123/43.

У вказаному акті зафіксовано, зокрема,
факт порушення строку поставки,
визначеного статтею 2 Закону України
«Про порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті», за імпортними
операціями позивача з нерезидентами -
Санкт-Петербурзьким науково-технічним
державним унітарним підприємством
"Нави-Далс", відкритим акціонерним
товариством "Штурманські прибори",
Федеральним державним унітарним
підприємством "Державний московський
завод "Салют", закритим акціонерним
товариством "Інженерний центр
"Електролуч", відкритим акціонерним
товариством "ГОРИЗОНТ" і закритим
акціонерним товариством "АБСОЛЮТ"
(Російська Федерація), позаяк поставка
імпортованої позивачем продукції за
цими операціями відбулася після спливу
строків, пролонгованих позивачеві
згідно з індивідуальними ліцензіями
Національного банку України

Згідно зі статтею 2 названого Закону (у
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин) імпортні
операції резидентів, які здійснюються
на умовах відстрочення поставки, в
разі, коли таке відстрочення перевищує
90 календарних днів з моменту
здійснення авансового платежу або
виставлення векселя на користь
постачальника продукції (робіт,
послуг), що імпортується, потребують
індивідуальної ліцензії Національного
банку України.

В силу вимог частини першої статті 4
цього Закону порушення резидентами
термінів, передбачених статтями 1 і 2
цього Закону, тягне за собою стягнення
пені за кожний день прострочення у
розмірі 0,3 відсотка від суми
неодержаної виручки (митної вартості
недопоставленої продукції) в іноземній
валюті, перерахованої у грошову
одиницю України за валютним курсом
Національного банку України на день
виникнення заборгованості.

Висновок судів про правомірність
нарахування позивачеві оспорюваної
суми пені в порядку наведеної норми
Закону мотивований тим, що матеріалами
справи підтверджується факт
несвоєчасного отримання позивачем
попередньо оплаченої продукції.

При цьому фактичну дату імпорту судами
було визначено датою закінчення
митного оформлення імпортованого
товару.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
зовнішньоекономічну діяльність»
моментом здійснення експорту (імпорту)
є момент перетину товаром митного
кордону України або переходу права
власності на зазначений товар, що
експортується чи імпортується, від
продавця до покупця.

Відповідно до статті 44 Митного кодексу
України товари, що переміщуються через
митний кордон України, разом з їх
упаковкою та маркуванням, транспортні
засоби, якими вони переміщуються через
митний кордон, а також документи на ці
товари і транспортні засоби
пред'являються для контролю митним
органам у незмінному стані в пунктах
пропуску через митний кордон України
та в інших місцях митної території
України, встановлених митними органами
для здійснення митного контролю та
оформлення, не пізніше ніж через три
години після прибуття зазначених
товарів і транспортних засобів у пункт
пропуску або таке місце.

За змістом частини третьої статті 71
Митного кодексу України митне
оформлення товарів і транспортних
засобів, що переміщуються через митний
кордон України резидентами (крім
громадян), крім випадків переміщення
товарів і транспортних засобів через
територію України у режимі транзиту,
здійснюється митними органами, у зонах
діяльності яких розташовані ці
резиденти.

Разом з тим, відповідно до статті 92
названого Кодексу якщо митне
оформлення товарів і транспортних
засобів у повному обсязі відповідно до
їх митного режиму здійснюється не в
місці перетинання митного кордону,
митному органу у пункті пропуску на
митному кордоні України подаються
транспортні, комерційні та інші
супровідні документи, що містять
відомості про товари і транспортні
засоби, достатні для прийняття рішення
про можливість їх пропуску через
митний кордон України.

Крім того, частиною першою статті 95
Митного кодексу України передбачено,
що переміщення товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
здійснюється через пункти пропуску на
митному кордоні України, перелік яких
визначається Кабінетом Міністрів
України відповідно до міжнародних
договорів України, укладених у
встановленому законом порядку.

Відповідно до Положення про вантажну
митну декларацію, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 09.06.1997 № 574, ВМД є заявою, що містить
відомості про товари та мету їх
переміщення через митний кордон
України або зміну митного режиму щодо
цих товарів.

З аналізу наведених законодавчих
приписів вбачається, що оформлена ВМД
не є єдиним документом, яким
засвідчується факт та дата фактичного
переміщення товарів через митний
кордон, а є, по суті, заявою, що містить
відомості про товари та мету їх
переміщення через митний кордон
України і засвідчує право суб'єкта
зовнішньоекономічної діяльності на
розміщення товарів у визначений митний
режим та підтверджує (а не встановлює)
права і обов'язки зазначених у ВМД осіб
щодо здійснення ними відповідних
правових, фінансових, господарських
операцій. Тобто перебування під митним
контролем товарів неможливе без їх
фактичного ввезення в Україну, при
цьому, первинним є фактичне
переміщення товарів через митний
кордон України, підставою для якого в
режимі імпорту є наявність на вантаж
товаросупровідного документа (CMR),
проставлення на якому відбитка штампа
«під митним контролем» з відповідною
датою засвідчує факт і дату перетину
митного кордону України.

Наведене свідчить про те, що строк
виконання поставок за спірними
зовнішньоекономічними контрактами
було визначено судами з порушенням
вимог чинного законодавства.

Для надання правової оцінки
розглядуваним обставинам судам слід
було встановити кінцеву дату
надходження продукції за кожним
зовнішньоекономічним контрактом (з
урахуванням дати здійснення
Товариством авансових платежів та
продовження цих строків за
індивідуальними ліцензіями
Національного банку України), а також
строки фактичного отримання позивачем
імпортованої продукції шляхом
встановлення дат перетину
імпортованими товарами митного
кордону України. Лише за наслідками
дослідження цих обставин справи суди
могли дійти мотивованого висновку про
дотримання (або порушення) позивачем
строку, установленого статтею 2
названого Закону, у разі виявлення
порушення - перевірити правильність
розрахунку пені з огляду на кількість
днів прострочення поставок та прийняти
законне та вмотивоване рішення у цій
частині спору.

А відтак з огляду на межі перегляду
справи в касаційній інстанції,
визначені у частині першій статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, які не дають права касаційному
суду встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у судовому рішенні, тоді як
вищенаведені процесуальні
правопорушення, які полягають у
неповному з'ясуванні обставин справи,
що входять до предмета доказування у
справі, позбавляють касаційний суд
можливості перевірити правильність та
законність оскаржуваних рішень,
ухвалені у справі судові акти у
відповідній частині підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
для встановлення цих обставин.

Підставою для застосування до позивача
3 167,88 грн. штрафних санкцій згідно з
оспорюваним рішенням став висновок ДПІ
про використання позивачем
банківського рахунку, відкритого в
іноземному банку - Внешэкономбанке (м.
Москва, Російська Федерація) - після
закінчення строку дії індивідуальної
ліцензії Національного банку України
від 17.11.2003 № 141 на відкриття та
використання цього рахунку.

Як встановили суди, згідно з умовами
названої ліцензії строк її дії
закінчився 01.11.2004, після спливу якого
залишок грошових коштів позивача на
рахунку у названому банку підлягав
перерахуванню до України у п'ятиденний
строк.

Втім, як було виявлено податковою
інспекцією за наслідками перевірки
банківських виписок по вказаному
рахунку, остання банківська операція з
перерахування коштів з цього рахунку
на рахунок Товариства у вітчизняному
банку, була здійснена 03.12.2004.

Наведені обставини не спростовані
позивачем у поданій касаційній скарзі.
Заперечуючи проти правомірності
застосування цієї суми штрафу, у
поданій касаційній скарзі позивач
фактично послався на невірне
визначення податковим органом
правової природи цього штрафу (який по
суті є адміністративно-господарською
санкцією) як податкового зобов'язання.

Однак зазначеним доводам Товариства
вже було надано правову оцінку
апеляційним судом, який зазначив, що
обов'язок підприємства по сплаті пені
за порушення розрахунків у сфері ЗЕД та
зі сплати штрафних санкцій за
порушення правил валютного
регулювання та валютного контролю не
відноситься до категорії податкового
зобов'язання, у зв'язку з чим
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення було визнано
протиправним у відповідній частині.
Втім з огляду на дотримання
відповідачем підстав, порядку та
строку застосування розглядуваного
штрафу сама по собі невірна його
кваліфікація як податкового платежу не
може слугувати мотивом для звільнення
позивача від обов'язку з його сплати.

З огляду на реорганізацію відповідача
у справі Вищий адміністративний суд
України вважає за необхідне замінити
ДПІ її правонаступником - державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Севастополі.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 55, 160, 167, 220, 221, 223, 225, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Замінити державну податкову
інспекцію у Ленінському районі м.
Севастополя її правонаступником -
державною податковою інспекцією у
Ленінському районі Головного
управління Міндоходів у м. Севастополі.

2. Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Спільне
російсько-українське підприємство
"Севастопольський судноремонтний
завод "Лазарєвське Адміралтейство"
задовольнити частково.

3. Постанову окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 20.10.2009 та постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 19.01.2011 у
справі № 2а-1096/09/2770 скасувати в частині
відмови у позові щодо визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення від 28.02.2005 №
/0/0 в частині нарахування
позивачеві пені у сумі 1 518 712,75 грн.

У цій частині справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

4. В решті постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 19.01.2011 у справі № 2а-1096/09/2770 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько