Справа № 826/15331/13-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Костенко
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів Пилипенко
О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софіт-Люкс» до
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів, Головного управління
Державної казначейської служби у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування рішення, стягнення надміру
сплачених коштів, за апеляційною
скаргою Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів та приєднавшогося
до неї Головного управління Державної
казначейської служби у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 01 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Софіт-Люкс» звернулося у суд з
позовом до Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів та Головного
управління Державної казначейської
служби у м. Києві, у якому просило
скасувати рішення про коригування
митної вартості товарів №100250000/2013/600341/2
від 10.07.2013 року, стягнути з Державного
бюджету України надмірно сплачену суму
коштів у загальному розмірі 57881,47 грн., в
тому числі 50523,65 грн. - податку на додану
вартість, 7357,82 грн. - ввізного мита.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
листопада 2013 року адміністративний
позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
перший відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Під час апеляційного розгляду справи,
відповідно до статті 192 КАС України, до
апеляційної скарги Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
приєдналося Головне управління
Державної казначейської служби у м.
Києві.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню в частині з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що митний
орган неправомірно визначив митну
вартість задекларованого товару за
ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів, адже до митного
оформлення позивачем подані документи,
що не містили суперечливих відомостей.
У зв'язку із чим, місцевий суд вирішив
повернути надмірно сплачені позивачем
при розмитненні товару кошти з
державного бюджету України через
територіальний орган казначейської
служби.

Проте, з таким висновком суду не можна
погодитися в повній мірі.

Колегією суддів установлено, що 03.01.2013
року між позивачем та компанією «ДжиИ
Хангари Кфт» (Угорщина) укладено
міжнародну дистриб'юторську угоду №
EASTERN EUROPE., пунктом 1 якої
передбачено, що продавець (Компанія
«ДжиИ Хангари Кфт» (Угорщина)) продає, а
дистриб'ютор (ТОВ «Софіт-Люкс») купує
світлотехнічну продукцію GE,
ассортимент і кількість якої
вказуються в рахунках-фактурах
(інвойсах) і специфікаціях, які
являються невід'ємною частиною
договору.

З метою здійснення митного оформлення
товару, ввезеного на підставі
вказаного договору, позивачем
подавалась митна декларація, якою
задекларовано імпорт ламп
газорозрядних люмінесцентних з
термокатодом, двоцокольних (напругою
до 250 В), побутових (не для
вибухонебезпечних середовищ):
F36W/T8/33/GE/SL1-25 - 2000 шт., F18W/T8/54/GE/SL/1-25 - 28000 шт.,
F36W/T8/54/GE/SL/1-25 - 20000 шт., F58W/T8/33/GE/SL 1/25 DS - 2000
шт., F58W/T8/54/GE/SL 1/25 DS - 15000 шт. Країна
виробництва імпортованого товару -
Китай, торговельна марка - GE, виробник -
"FOSHAN ELECTRICAL & LIGHTING CO., LTD".

Під час митного контролю, а саме при
дослідженні митної декларації та
доданих до неї документів у посадової
особи митного органу виникли сумніви
стосовно заявленої митної вартості. Із
заперечень проти позову та апеляційної
скарги митного органу вбачається, що
дані сумніви в контролюючого органу
сформувались у зв'язку із виявленими в
поданих декларантом документах
розбіжностей, які полягали в тому, що в
пункті 4 вищезгаданої міжнародної
дистриб'юторської угоди зазначено, що
вартість включає в себе вартість
звичайної перевірки та заводських
тестів компанії та пакування у
відповідності зі стандартами
виробництва продукції, а страхування
вантажу здійснюється компанією за
рахунок дистриб'ютора, однак в довідці
про транспортні витрати при
транспортуванні контейнера з товаром
зазначено, що вантаж не страхувався.

Зважаючи на наведене вище, керуючись
статтею 53 Митного кодексу України,
10.07.2013 року митний орган витребував у
позивача додаткові документи,
передбачені частиною 3 вказаної
правової норми. Із матеріалів справи
вбачається, що позивач у відповідь на
вимогу контролюючого органу надав
останньому деякі із документів, що
витребовувались.

У той же час, митним органом прийнято
рішення про коригування митної
вартості задекларованих позивачем
товарів від 10.07.2013 року №100250000/2013/600341/2,
яким було збільшено розмір митної
вартості імпортованого позивачем
товару, що призвело до збільшення
розміру зборів за даною поставкою у
загальному розмірі на 57881,47 грн., в тому
числі 50523,65 грн. - податку на додану
вартість, 7357,82 грн. - ввізного мита.

Зі змісту даного рішення вбачається, що
митним органом було відкориговано
митну вартість задекларованих
позивачем товарів за ціною договору
щодо подібних (аналогічних) товарів
(третій метод).

Не погоджуючись із таким рішенням
митного органу, позивач звернувся у
суд.

Обговорюючи правомірність прийняття
відповідачем спірного рішення, колегія
суддів виходить із наступного.

Основним нормативно-правовим актом,
яким врегульовані спірні
правовідносини є Митний кодекс України
від 13.03.2012 року №4495-VI (далі - Митний
кодекс України, МК України).

Відповідно до статті 49 цього Кодексу
митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Відомості про митну вартість товарів
використовуються для: нарахування
митних платежів; застосування інших
заходів державного регулювання
зовнішньоекономічної діяльності
України; ведення митної статистики;
розрахунку податкового зобов'язання,
визначеного за результатами
документальної перевірки (стаття 50 МК
України).

Згідно із статтею 52 вказаного Кодексу
заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

Частиною 1 ст. 54 МК України передбачено,
що контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

У силу вимог пункту 1 частини 4 статті 54
Митного кодексу України митний орган
під час здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів зобов'язаний
здійснювати контроль заявленої
декларантом або уповноваженою ним
особою митної вартості товарів шляхом
перевірки числового значення
заявленої митної вартості, наявності в
поданих зазначеними особами
документах усіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Статтею 53 Митного кодексу України
встановлено, що у випадках,
передбачених цим Кодексом, одночасно з
митною декларацією декларант подає
митному органу документи, що
підтверджують заявлену митну вартість
товарів і обраний метод її визначення.
Частиною 2 цієї статті перелічені
документи, які підтверджують митну
вартість товарів:

1) декларація митної вартості, що
подається у випадках, визначених у
частинах п'ятій і шостій статті 52 цього
Кодексу, та документи, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості, на підставі яких проводився
розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або
рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські
платіжні документи, що стосуються
оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або
бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи,
якщо за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт
товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, -
страхові документи, а також документи,
що містять відомості про вартість
страхування.

У силу вимог частини 3 статті 53 Митного
кодексу України у разі якщо документи,
зазначені у частині другій цієї статті,
містять розбіжності, наявні ознаки
підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, декларант або
уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) додаткові документи.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті
54 вказаного Кодексу митний орган може
відмовити у митному оформленні товарів
за заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі неподання
декларантом або уповноваженою ним
особою документів згідно з переліком
та відповідно до умов, зазначених у
частинах другій - четвертій статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Рішення про коригування заявленої
митної вартості товарів, які ввозяться
на митну територію України з
поміщенням у митний режим імпорту,
приймається митним органом у письмовій
формі під час здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості цих товарів як до, так і після
їх випуску, якщо митним органом у
випадках, передбачених частиною шостою
статті 54 цього Кодексу, виявлено, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів (ч. 1 ст. 55 МК України).

За правилами статті 264 Митного кодексу
України, якщо митна декларація не
містить усіх відомостей або подана без
документів, передбачених статтею 335
цього Кодексу, чи з порушенням інших
вимог Митного кодексу України, митний
орган відмовляє у прийнятті такої
митної декларації (ч. 11 ст. 264).

У статті 57 вказаного Кодексу
закріплені правила застосування
методів визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту. Згідно з ч. 1
цієї статті, митна вартість
визначається за такими методами:

1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних
товарів;

б) за ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості
(обчислена вартість);

ґ) резервний.

Приписами 2 - 5 частин статті 57 МК
України встановлено, що основним
методом визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для
її визначення може братися або ціна, за
якою ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному із продавцем покупцю
відповідно до статті 62 цього Кодексу,
або вартість товарів, обчислена
відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Підстава для незастосування основного
методу визначення митної вартості
товару передбачена ч.2 ст. 58 МК України.
Так, відповідно до вказаної правової
норми метод визначення митної вартості
товарів за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Аналізуючи наведені норми права,
колегія суддів враховує позицію
Верховного Суду України, викладену в
постановах від 29.05.2012 року по справі
№21-91а12 та 11.09.2012 року по справі №21-262а12,
у яких Суд дійшов висновку, що за умови
не наведення митним органом доказів
того, що документи, подані декларантом
для митного оформлення товару є
недостатніми чи такими, що у своїй
сукупності викликають сумнів у
достовірності наданої інформації,
витребування цим органом переліку
документів без зазначення обставин,
які ці документи повинні підтвердити
свідчить про протиправність рішення
цього органу щодо застосування іншого,
ніж основний метод визначення митної
вартості.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із позивачем та судом
першої інстанції, що за відсутності
обґрунтування неможливості визначення
митної вартості товару за першим
методом, застосування митним органом
коригування митної вартості є
передчасним.

Судова колегія звертає увагу на те, що
митним органом у спірному рішенні
зазначено, що метод визначення митної
вартості за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції) не застосовується
через невідповідність обраного
декларантом методу визначення митної
вартості умовам, наведеним у главі 9
Митного кодексу України, та через
неподання декларантом додаткових
документів на письмову вимогу митного
органу, а метод визначення митної
вартості за ціною договору щодо
ідентичних товарів не застосовується у
зв'язку з відсутністю цінової
інформації на ідентичні товари. При
цьому, як на невідповідність наданих
декларантом документів, відповідач
посилається на вищезгадану
відсутність в довідці про транспортні
витрати даних щодо страхування
імпортованого товару, що, на
переконання контролюючого органу,
суперечить умовам міжнародної
дистриб'юторської угоди, на підставі
якої позивачем придбано даний товар.

Обговорюючи правомірність вказаного
рішення суб'єкта владних повноважень,
колегія суддів зазначає, що відповідно
до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, на виконання вимог
ч. ч. 1, 2 ст. 53 Митного кодексу України та
з метою підтвердження заявленої митної
вартості товару за ціною договору,
декларантом подано до митного
оформлення:

- зовнішньоекономічний договір;

- рахунок-фактура (інвойс) №
від 29.05.2013;

- пакувальний лист від 29.05.2013;

- коносамент (Bill of Lading) №SHASEA084925 від
31.05.2013;

- міжнародна автомобільна
накладна (CMR) №0985 від 09.07.2013;

- рахунок-фактура про надання
транспортно-експедиційних послуг від
виконавця договору (контракту) про
транспортно-експедиційні послуги
№НК0713 від 19.06.2013;

- документ, то підтверджує
вартість перевезення товару від 25.06.2013;

- договір (контракт) про
перевезення №08/01/2013 від 08.01.2013;

- митна декларація країни
відправлення від 28.05.2013 №13185850;

- висновок про вартісні
характеристики товару, підготовлений
спеціалізованою експертною
організацією №В-3063/5 від 05.07.2013.

Подані документи, копії яких наявні у
справі, чітко ідентифікують оцінюваний
товар, не містять розбіжностей та
містять дані, що піддаються обчисленню,
і підтверджують ціну товарів, що
підлягала сплаті позивачем на користь
продавця, - 30760 дол. США, а також вартість
транспортних витрат - 1750 дол. США, тобто
підтверджують митну вартість товарів
за ціною договору.

У ході розгляду справи відповідач не
спростував дійсність поданих до
митного оформлення основних
документів, достовірність і
об'єктивність зазначених відомостей,
не спростував контрактну ціну
оцінюваних товарів, а також не довів
об'єктивну неможливість перевірити
вартість операції на підставі наданих
позивачем документів.

Також, відповідач не довів суду
наявності передбачених ч. 3 ст. 53 МК
підстав для витребування від позивача
(декларанта) додаткових документів, а
саме, відповідач не підтвердив
належними доказами та аргументованими
доводами наявність у поданих позивачем
документах розбіжностей, ознак
підробки або відсутності всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, яка
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари.

Судова колегія вважає безпідставним
покликання митного органу на те, що
вантаж не страхувався, з посиланням на
підрозділ B розділу IV міжнародної
дистриб'юторської угоди, укладеної між
позивачем та компанією «ДжиИ Хангари
Кфт» (Угорщина), оскільки в ньому не
передбачено обов'язкового страхування
вантажу, а йдеться лише про те, що у
випадку страхування такого, витрати
покладаються на дистриб'ютора. Тобто,
страхування вантажу є правом, а не
обов'язком позивача за даною угодою.
Водночас, з пояснень позивача та
довідки про транспортні витрати,
слідує, що страхування в даному випадку
не здійснювалося, що не суперечить
умовам договору. Доказів протилежного
відповідач не надав.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, в тому, що доводи митного
органу про неможливість підтвердження
митної вартості товарів є
безпідставними і повністю
спростовуються наданими до митного
оформлення документами.

Інших доказів того, що подані
декларантом до митного оформлення
документи містили розбіжності, які
впливають на кількісні та вартісні
показники оцінюваного товару,
відповідачем не наведено і з
матеріалів справи не вбачається.

Отже, відповідно до наявних матеріалів
справи, позивачем під час митного
контролю і оформлення товарів, що
переміщуються через кордон було надано
митному органу всі необхідні
документи, разом з тим, митний орган
прийшов до хибних висновків про
заниження митної вартості
імпортованої продукції та
безпідставно витребував у позивача
додаткові документи.

З огляду на встановлені обставини та
наведені норми права, дослідивши усі
наявні в матеріалах справи документи,
колегія суддів приходить до висновку,
що відповідачем - Київською
міжрегіональною митницею Міндоходів
не наведено достатніх обґрунтувань
неправомірності застосування
позивачем основного методу визначення
митної вартості - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції).

Колегія суддів наголошує, що у
відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України
саме на суб'єкта владних повноважень
покладається тягар доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
приходить до висновку, що суб'єктом
владних повноважень не доведено
належним чином правомірності спірного
рішення.

Отже, колегія суддів погоджується з
доводами, викладеними в
адміністративному позові, щодо
протиправності рішення про
коригування митної вартості товарів
№100250000/2013/600341/2 від 10.07.2013 року, що є
підставою для його задоволення.

Разом з тим висновок місцевого суду
щодо правомірності стягнення із
Державного бюджету України на користь
позивача переплати, що відповідає
різниці між нарахованою контролюючим
суб'єктом сумою митної вартості, та
визначеної позивачем самостійно за
першим методом, не ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права.

Так, за правилами частин 1, 3 статті 54
Митного кодексу України контроль
правильності визначення митної
вартості товарів здійснюється митним
органом під час проведення митного
контролю і митного оформлення шляхом
перевірки числового значення
заявленої митної вартості. За
результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів митний орган визнає
заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Аналіз положень статей 54 та 55 вказаного
Кодексу свідчить на користь висновку,
що питання контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості, як і визначення методу її
обчислення у встановленому законом
порядку, за наявності певних умов,
відносяться до виключної компетенції
митних органів.

Наведена позиція суду апеляційної
інстанції узгоджується із висновками
Верховного Суду України, викладеними у
постанові від 17.12.2013 року у справі №
21-439а13, які є обов'язковими для
врахування адміністративними судами в
силу приписів частини 2 статті 161 та
частини 1 статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України. В указаному рішенні, Верховний
Суд України зазначив, що суди,
встановивши протиправність рішень
митного органу про визначення митної
вартості товару за тим чи іншим
методом, не вправі підміняти митний
орган, стягуючи з державного бюджету
надмірно сплачену з такої вартості
суму, фактично визначаючи при цьому
інший метод обчислення митної
вартості.

Колегія суддів зазначає, що повернення
надміру платникам податків, митних та
інших платежів, надмірно сплачених до
бюджету, контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
проводиться відповідно до порядку,
встановленого наказом Державної
митної служби України від 20.07.2007 року №
618, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 25.09.2007 року за № 1097/14364,
з урахуванням спільного наказу
Державної митної служби України і
Державного казначейства України від
20.07.2007 року № 611/147 (був чинним до 30.12.2013
року). Зазначеними
нормативно-правовими актами
передбачено процедуру повернення
надміру сплачених податків та інших
платежів, яка, зокрема, передбачає
необхідність звернення до митного
органу із відповідною заявою та
підготування останнім висновку, що
надається територіальному органу
Державного казначейства України.

Під час судового розгляду справи
позивачем не доведено суду дотримання
визначеного вказаними вище
нормативними актами порядку
повернення надмірно сплачених
платежів, зокрема, не надано доказів
подання до митного органу заяви про
повернення коштів та відмови
останнього підготувати відповідний
висновок.

Отже, висновок суду першої інстанції в
частині стягнення з Державного бюджету
України надмірно сплаченої суми
податку на додану вартість та ввізного
мита, не відповідає нормам
матеріального права, що є підставою для
скасування оскаржуваного рішення в
указаній частині.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про часткову
обґрунтованість вимог апеляційної
скарги, оскільки в ході апеляційного
розгляду частково підтвердилась
помилковість висновків суду першої
інстанції.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів та
приєднавшогося до неї Головного
управління Державної казначейської
служби у м. Києві задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 01 листопада 2013 року
скасувати в частині задоволення вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софіт-Люкс» про
стягнення з Державного бюджету України
через Головне управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софіт - Люкс»
надміру сплаченого до бюджету ввізного
мита та податку на додану вартість. У
задоволенні позову в цій частині
відмовити.

У решті постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
листопада 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

Головуючий суддя

Глущенко Я.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Романчук О.М