Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2014 р. м. Київ
К-16698/08

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря ковтун О.С.,

та представників сторін:

позивача - Малярчука Ю.Б.,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційні скарги державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова (далі - ДПІ) та державної
податкової адміністрації України

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.08.2008

у справі № 11/279-А (22-а-3649/08)

за позовом дочірньої компанії
"Укргазвидобування" національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (далі - Компанія)

до державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова

та державної податкової адміністрації
України

про скасування рішень.

За результатами розгляду касаційних
скарг Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов (з урахуванням уточнення до
нього) подано про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень від
11.10.2006 № /0, № /0, № /0, від
12.12.2006 № /1, № /1, № /1, від
26.02.2007 № /2, № /2, № /2 та
від 11.05.2007 № /3, № /3, № /3,
а також рішення Державної податкової
адміністрації України від 25.04.2007 №
4057/6/25-0215.

Постановою господарського суду міста
Києва від 11.07.2007 у позові відмовлено з
посиланням на правомірність
притягнення позивача до
відповідальності у вигляді
оспорюваних сум штрафних санкцій за
несвоєчасну сплату податкових
зобов'язань з рентної плати за нафту,
рентної плати за природний газ та
рентної плати за газовий конденсат.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.08.2008
назване рішення суду першої інстанції
скасовано; позов задоволено повністю. У
прийнятті цієї постанови апеляційний
суд виходив з неприпустимості
нарахування штрафних санкцій на суму
розстрочених податкових зобов'язань.
Крім того, апеляційний суд послався на
зупинення дії Закону України «Про
рентні платежі за нафту, природний газ
і газовий конденсат» у період з 2004 по 2010
року.

Посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду вимогам
чинного законодавства та дійсним
обставинам справи, ДПІ та ДПА
звернулися до Вищого
адміністративного суду України з
касаційними скаргами, в яких просять
скасувати оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення господарського суду міста
Києва зі спору.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційних скарг, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
касаційні вимоги з урахуванням такого.

Як вбачається з установлених судами
обставин справи, 19.05.2006 позивачем було
подано до ДПІ податковий розрахунок
рентної плати за видобуті нафту,
природний газ і газовий конденсат за
квітень 2006 року, згідно з яким
Компанією було задекларовано
податкове зобов'язання з рентної плати
у сумі 10 931 814,21 грн. (у тому числі: у
розмірі 2 596 616,35 грн. з рентної плати за
нафту, у сумі 4 322 528,14 грн. з рентної
плати за природний газ та у сумі 4 012 669,72
грн. з рентної плати за газовий
конденсат).

За договором від 30.05.2006 № 3/УГВ4738/19-06
позивачеві було розстрочено сплату
зазначеної суми податкового
зобов'язання з рентної плати на строк з
30.05.2006 по 26.08.2006 із визначеним графіком
погашення; останнім днем сплати
розстроченого податкового
зобов'язання було встановлено 25.08.2006.

У зв'язку з тим, що останні платежі за
графіком було здійснено Компанією
29.08.2006 з урахуванням припадання 25.08.2006
на вихідний день податковою інспекцією
було застосовано до позивача штрафні
санкції за затримку сплати відповідних
сум податкових зобов'язань на 1
календарний день у розмірі 86 553,88 грн., 140
332,72 грн. та у сумі 133 747,15 грн. за
податковими повідомленнями-рішеннями
від 11.10.2006 № /0, № /0 та №
/0, відповідно. Решту оспорюваних
актів індивідуальної дії було прийнято
контролюючим органом у процедурі
адміністративного оскарження
зазначених донарахувань.

В силу вимог підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (який діяв на час
виникнення спірних правовідносин)
платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації, протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Згідно з підпунктом 17.1.7 пункту 17.1
статті 17 названого Закону у разі коли
платник податків не сплачує узгоджену
суму податкового зобов'язання протягом
граничних строків, визначених цим
Законом, такий платник податку
зобов'язаний сплатити штраф у таких
розмірах:

при затримці до 30 календарних днів,
наступних за останнім днем граничного
строку сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання, - у розмірі
десяти відсотків погашеної суми
податкового боргу;

при затримці від 31 до 90 календарних
днів включно, наступних за останнім
днем граничного строку сплати
узгодженої суми податкового
зобов'язання, - у розмірі двадцяти
відсотків погашеної суми податкового
боргу;

при затримці, що є більшою 90
календарних днів, наступних за
останнім днем граничного строку сплати
узгодженої суми податкового
зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти
відсотків погашеної суми податкового
боргу.

З огляду на наведені законодавчі
положення суд першої інстанції,
встановивши порушення позивачем
граничних строків сплати узгоджених
сум податкових зобов'язань з названих
податкових платежів, дійшов цілком
об'єктивного висновку про
правомірність застосування до
Компанії оспорюваних штрафних санкцій.

Апеляційний суд безпідставно не
погодився із зазначеними висновками
суду першої інстанції, пославшись на
незаконність застосування штрафних
санкцій на суму розстрочених
податкових зобов'язань.

Згідно з підпунктом 14.1.1 пункту 14.1
статті 14 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» розстроченням
податкових зобов'язань є надання
платнику податків бюджетного кредиту
на основну суму його податкових
зобов'язань без урахування сум пені під
проценти, розмір яких дорівнює розміру
пені, визначеної згідно з пунктом 16.4
статті 16 цього Закону.

За змістом підпункту 14.3.1 пункту 14.3 цієї
ж статті Закону розстрочення
податкових зобов'язань надається на
умовах податкового кредиту, за якими
основна сума кредиту та нараховані на
неї проценти погашаються рівними
частками, починаючи з податкового
періоду, наступного за періодом
надання такого кредиту.

Пунктом 6.3 договору про розстрочення
від 30.05.2006 № 3/УГВ4738/19-06 термін дії цього
договору було визначено від дати його
укладення до останньої дати дії
розстрочення податкового зобов'язання,
за винятком випадків дострокового
розірвання договору.

А відтак, як вірно зазначив суд першої
інстанції, 26.08.2006 зазначений договір
припинив свою дію, у зв'язку з чим з цієї
дати відповідні податкові
зобов'язання, які залишилися
непогашеними відповідно до умов цього
договору, вже не мали статусу
розстрочених.

Податковим законодавством не
передбачено звільнення платника від
відповідальності у вигляді штрафу за
порушення строків сплати
розстроченого податкового
зобов'язання згідно з графіком
внесення платежів після закінчення
строку дії договору про розстрочення.

Посилання апеляційного суду на
зупинення дії Закону України «Про
рентні платежі за нафту, природний газ
і газовий конденсат» у період
виникнення спірних правовідносин
також не можна розцінювати як належний
мотив для задоволення цього позову.

Так, дію цього Закону на 2006 рік було
зупинено Законом України від 20.12.2005 №
3235-IV «Про Державний бюджет України на
2006 рік».

У той же час статтею 2 цього ж Закону
установлено, що до доходів загального
фонду Державного бюджету України на 2006
рік належить рентна плата за нафту,
природний газ, газовий конденсат, що
видобуваються в Україні (пункт 12).

Статтею 3 Закону України від 20.12.2005 №
3235-IV «Про Державний бюджет України на
2006 рік» визначено, що суб'єкти
господарювання, які здійснюють
видобуток вуглеводневої сировини, а
саме, природного газу (у тому числі
нафтового (попутного) газу) та газового
конденсату (крім природного газу та
газового конденсату із морських
родовищ) і нафти (у тому числі з родовищ
із важковидобувними та виснаженими
запасами, включаючи понад базовий) на
підставі спеціальних дозволів
(ліцензій) на право користування
надрами, вносять у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України, до
Державного бюджету України рентну
плату за нафту, природний газ, газовий
конденсат.

Таким чином, із зупиненням дії Закону
України «Про рентні платежі за нафту,
природний газ і газовий конденсат» у 2006
році платники не були звільнені від
обов'язку з декларування та сплати цих
обов'язкових платежів, а відтак і від
установленої законом відповідальності
за правильність обчислення, повноту і
своєчасність внесення до Державного
бюджету України сум податкових
зобов'язань з рентної плати.

Позовна ж вимога про скасування
рішення Державної податкової
адміністрації України про результати
розгляду скарги від 25.04.2007 № 4057/6/25-0215
взагалі не може бути предметом
розгляду в адміністративному суді.
Адже вказане рішення не створює для
позивача юридичних наслідків, позаяк
прийняті за результатами вирішення
податкового спору в доюрисдикційній
процедурі рішення не є актами
реалізації контролюючими органами
повноважень у сфері управлінської
діяльності.

А відтак провадження у справі у цій
частині підлягало закриттю відповідно
до пункту першого частини першої
статті 157 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У той же час під час вирішення цього
спору у суді касаційної інстанції
позивачем було подано заяву про
відмову від позову.

Відповідно до статті 219 Кодексу
адміністративного судочинства України
позивач може відмовитися від
адміністративного позову, а сторони
можуть примиритися у будь-який час до
закінчення касаційного розгляду.

У разі відмови від адміністративного
позову або примирення сторін суд
касаційної інстанції постановляє
ухвалу відповідно до вимог статей 112 і
113 цього Кодексу (частина друга цієї
статті).

Частиною другою статті 112 названого
Кодексу визначено, що про прийняття
відмови від адміністративного позову
суд постановляє ухвалу, якою закриває
провадження у справі.

Аналогічні за змістом положення
містяться і у пункті 2 частини першої
статті 157 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно зі статтею 228 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судові рішення в касаційному порядку і
залишає позовну заяву без розгляду або
закриває провадження у справі з
підстав, встановлених статтями 155 і 157
цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції визнає
законні судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій такими, що
втратили законну силу, і закриває
провадження у справі, якщо після їх
ухвалення виникли обставини, які є
підставою для закриття провадження у
справі, та ці судові рішення ще не
виконані.

З урахуванням вищевикладеного та з
огляду на передбачені наведеною нормою
процесуальні наслідки у разі відмови
позивача від позову на стадії
касаційного провадження, керуючись
статтями 157, 160, 167, 220, 221, 223, 226, 228, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Замінити дочірню компанію
"Укргазвидобування" національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" її правонаступником -
публічним акціонерним товариством
«Укргазвидобування».

2. Прийняти відмову публічного
акціонерного товариства
«Укргазвидобування» від позову.

3. Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.08.2008 у
справі № 11/279-А (22-а-3649/08) скасувати.

4. Постанову господарського суду міста
Києва від 11.07.2007 у справі № 11/279-А
(22-а-3649/08) скасувати в частині відмови у
позові щодо скасування рішення
Державної податкової адміністрації
України про результати розгляду скарги
від 25.04.2007 № 4057/6/25-0215.

В іншій частині постанову
господарського суду міста Києва від
11.07.2007 у справі № 11/279-А (22-а-3649/08) визнати
такою, що втратила законну силу.

5. Провадження у справі № 11/279-А (22-а-3649/08)
закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько