Справа № 2а-2036/10/1770
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 р.
Справа № 9104/32394/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
судді Клюби В. В.

суддів:
Рибачука А. І., Яворського І. О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Рівненської митниці на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 18 серпня 2010
року по справі №2а - 2036/10/1770 за
адміністративним позовом Відкритого
акціонерного товариства «Рівнехолод»
до Рівненської митниці, Головного
Управління державного казначейства
України в Рівненській області про
визнання протиправними і скасування
відмови у прийнятті митної декларації,
рішення про визначення митної вартості
та стягнення зайво сплаченої суми
коштів за митне оформлення, -

УСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
«Рівнехолод» звернулося до
Рівненського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Рівненської митниці та Головного
управління Державного казначейства
України у Рівненській області і
просило: визнати протиправними та
скасувати картку відмови в прийнятті
митної декларації №204000014/2009/000192 від 11
серпня 2009 року та рішення про
визначення митної вартості товарів
№204000014/2009/002417/1 від 11 серпня 2009 року;
стягнути з Державного бюджету України
зайво сплачену суму коштів за митне
оформлення товару у розмірі 9 283 гривні
74 коп..

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Рівненською митницею було відмовлено у
прийнятті митної декларації позивача
лише по тій причині, що заявлена
позивачем митна вартість товару не
відповідала ціновій інформації, яка
наявна в ЄАІС ДМСУ. При цьому, згідно
укладеного 03 серпня 2009 року контракту
позивачу було поставлено 20 000
кілограмів замороженої вишні і у
поданій митній декларації було
зазначено вартість товару відповідно
до ціни договору поставки в сумі 139 150
гривень 35 коп.. Позивачем були надані
документи, що підтверджують заявлену
митну вартість. Так як ввезений товар
швидко псується, позивач змушений був
здійснити митне оформлення за новою
вантажною митною декларацією із
зазначенням визначеною самою митницею
ціною товару 168 162 гривні 06 коп.. Рішення
про визначення митної вартості
ввезеного позивачем товару прийняте не
за ціною договору, а за резервним
шостим методом, що суперечить вимогам
ст. ст. 266 - 267 Митного кодексу України та
Порядку декларування митної вартості
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№1766 від 20 грудня 2006 року. В свою чергу
відповідач не врахував, що резервний
шостий метод визначення митної
вартості товару застосовується у
випадку неможливості послідовного
застосування попередніх0 методів
визначення митної вартості. Тому,
вважає картку відмови і рішення про
визначення митної вартості
протиправними та просить скасувати їх
в судовому порядку. Так як позивач
змушений був сплатити митні платежі
виходячи із вартості, яку визначила
митниця, просить повернути з бюджету
зайво сплачену суму коштів.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 18 серпня 2010
року позовні вимоги задоволені
повністю: визнано протиправним та
скасовано картку відмови у прийнятті
митної декларації Рівненської митниці
№204000014/2009/000192 від 11 серпня 2009 року та
рішення про визначення митної вартості
товарів №204000014/2009/002417/1 від 11 серпня 2009
року; стягнуто з Державного бюджету
України через Головне управління
Державного казначейства України в
Рівненській області на користь
Відкритого акціонерного товариства
«Рівнехолод» зайво сплачену суму
коштів за митне оформлення товарів у
розмірі 9 283 гривні 74 коп. у тому числі 2
901 гривню 17 коп. - по сплаті ввізного
мита та 6 382 гривні 57 коп. - по сплаті
податку на додану вартість з ввезених в
Україну товарів.

Відповідач, не погодившись із таким
судовим рішенням суду першої
інстанції, оскаржив його в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду і,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи і
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Окрім цього, обґрунтовуючи доводи
апеляційної скарги, посилається на ті
обставини що відповідно до вимог ст. 264
Митного кодексу України заявлена
декларантом (позивачем) митна вартість
і подані відомості про її визначення
повинні базуватись на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню. При цьому,
відповідно до ст. 265 Митного кодексу
України, митний орган має право
впевнитися в достовірності або
точності будь - якої заяви, документа чи
декларації, поданої для цілей
визначення митної вартості і приймати
рішення про правильність заявленої
декларантом митної вартості товарів.
Так як заявлена позивачем митна
вартість товару суттєво відрізнялася
від цінової інформації, яка наявна в
ЄАІС ДМСУ, а також митний орган не мав
можливості застосувати перших п'ять
методів визначення митної вартості
встановлених ст. 266 Митного кодексу
України, в тому числі і за ціною
контракту, відповідачем правомірно
визначено митну вартість за резервним
методом. В подальшому, митне оформлення
здійснено відповідно до Порядку
випуску товарів у вільний обіг під
гарантійні зобов'язання при ввезенні
їх на митну територію України,
затвердженого наказом Державної
митної служби України №230 від 17 березня
2008 року. Так як позивачем до закінчення
90 - денного строку дії гарантійних
зобов'язань не подано додаткові
документи, митницею прийнято рішення
про застосування митної вартості
товарів згідно з визначеною рішенням
№204000014/2009/002417/1 від 11 серпня 2009 року
митною вартістю. Таке рішення прийнято
у відповідності до ст. ст. 264, 265 Митного
кодексу України та п. 14 Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання від остей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 грудня 2006 року №1766. Тому, у суду
першої інстанції не було правових
підстав для задоволення позовних
вимог.

Сторони в судове засідання
представників не направили, хоча
належним чином та у встановленому
законом порядку були повідомлені про
дату, час та місце судового засідання у
справі.

Також, від вказаних осіб відсутні
клопотання про розгляд справи за
участі їх представників.

У зв'язку з цим та у відповідності до ст.
197 Кодексу адміністративного
судочинства України справу розглянуто
в письмовому провадженні на підставі
наявних у справі доказів.

Вислухавши доповідь судді - доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та докази, перевіривши доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з
наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове
рішення та умотивовуючи свої висновки,
суд першої інстанції виходив з того, що
в декларації митної вартості позивач
зазначав про відсутність усіх
обмежень, а митний орган, ні у причинах,
з яких не прийнято вантажну митну
декларацію №204000001/9/004485 від 11 серпня 2009
року, ні в судовому засіданні, не
зазначив неможливість у даному
конкретному випадку використання
методу визначення митної вартості за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються.

Згідно з ч. 2 ст. 265 Митного кодексу
України, митний орган має право
впевнитися в достовірності або
точності будь - якої заяви, документа чи
декларації, поданої для цілей
визначення митної вартості.

Для підтвердження митної вартості
товару позивачем для митного органу
надані документи, передбачені ст. 7
Порядку декларування митної вартості
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№1766 від 20 грудня 2006 року, а саме:
зовнішньоекономічний договір; інвойс;
накладна CMR, специфікація ваги, договір
перевезення, висновок СЕС, сертифікат
про походження товару; сертифікат
якості, вантажна митна декларація
експортера.

Проте, як зазначає суд першої
інстанції, доказів існування
обґрунтованих сумнівів щодо
достовірності будь - якого із
зазначених документів митним органом
не надано.

Крім того, відповідачем (митним
органом) не було дотримано вимог ст. ст.
266, 267 Митного кодексу України щодо
послідовного застосування методів
визначення митної вартості товару.
Зокрема, якщо митна вартість не може
бути визначена за першим методом
згідно з положеннями ст. 267 цього
Кодексу, проводиться процедура
консультацій між митним органом та
декларантом з метою обґрунтованого
вибору підстав для визначення митної
вартості відповідно до вимог статей 268
і 269 цього Кодексу. У ході таких
консультацій митний орган та декларант
можуть здійснити обмін наявною у
кожного з них інформацією за умови
додержання вимог щодо її
конфіденційності.

При цьому, митний орган одноособово та
безальтернативно визначив, що позивач
повинен задекларувати ввезений товар
за митною вартістю, яка відповідає
вартості ввезених напередодні в
Україну подібних товарів та відразу
застосував резервний метод визначення
митної вартості. Проте, взята до уваги
митним органом цінова інформація ПІК
ЄАІС Держмитслужби по ввезених в
Україну товарах за багатьма критеріями
відрізняється від товару, ввезеного
позивачем (сортність, фасування,
пакування, рік урожаю, постачальник).
Відповідно, взявши за основу таку ціну,
митний орган фактично урівняв митну
вартість різного виду товару, що не
можна вважати обґрунтованим та
адекватним заходом.

Надані відповідачем копії вантажних
митних декларацій з інвойсами та
калькуляціями, які подавалися
позивачем при ввезені на територію
України подібного товару, судом першої
інстанції не враховані, так як не
стосуються предмета доказування, а та
обставина, що позивачем декларувалася
вища митна вартість подібного товару
при ввезені його в лютому, квітні та
листопаді 2009 року, за висновком суду
першої інстанції, не ставить під сумнів
вартість, заявлену в серпні 2009 року.

Тому, суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність підстав для
задоволення позову про визнання
протиправними та скасування рішень
відповідача, а також про стягнення
надміру сплачених коштів у зв'язку із
тим, що спірні рішення були покладені в
основу сплати мита та податку на додану
вартість.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із такими висновками суду
першої інстанції з урахуванням
наступного.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 03 серпня 2009 року
позивачем укладено із фірмою «CONECTA»
договір купівлі - продажу №РL/431212151/2009 -
10/03, за умовами якого фірма «CONECTA», як
Продавець продала ВАТ «Рівнехолод», як
Покупцю 20 000 кілограмів замороженої
вишні, першого класу польського
стандарту, врожаю 2009 року, по ціні 0,60
ЄВРО за один кілограм, загальною
вартістю 12 000 ЄВРО, на умовах FCA
Мотищ/Польща з оплатою 100 відсотків
вартості товару перед відвантаженням.
Оплата за товар в сумі 12 000 ЄВРО із
зазначенням призначенням платежу та
посиланням на контракт здійснена 05
серпня 2009 року.

При ввезені товару в Україну позивачем
11 серпня 2009 року подано до митного
оформлення вантажну митну декларацію
№204000001/9/004485, в якій заявлено товар:
«Вишня кисла розсипчаста, без кісточки,
1 - го класу, без додавання цукру та
інших підсолоджуючих речовин, свіжа,
чисті плоди заморожені без кісточки,
сортовані, урожаю 2009 року 20 000
кілограмів нетто, без урахування
первинної та інших видів тари
(упаковки), розфасована у 2000 картонних
коробів по 10 кілограмів в кожному,
термін зберігання до 08. 2011 року, фірма
виробник «CONECTA». Товар заявлений до
митного оформлення відповідно до умов
поставки FCA Мотищ/Польща за методом
визначення митної вартості за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються, загальною митною
вартістю 12 708,09 ЄВРО, що становить 139 150
гривень 35 коп.. Відповідно, до сплати
підлягали 13 915 гривень 04 коп. ввізного
мита та 30 613 гривень 08 коп. - податку на
додану вартість. Така вартість
відповідає даним інвойсу
№РL/431212151/2009-10/023 (а.с.74). Відповідно, ціна
за одиницю визначена на рівні 0,60 ЄВРО
за один кілограм.

Відповідачем відмовлено позивачу у
митному оформленні товару згідно
поданої для митного контролю й митного
оформлення вантажної митної
декларації №204000001/9/004485 згідно
складеної 11 серпня 2009 року Картки
відмови №204000014/2009/000192. При цьому
відповідачем (митним органом)
зазначено, що прийняття митної
декларації, митне оформлення чи
пропуск товарів через митний кордон
України можливе за умови подання
вантажної митної декларації з митною
вартістю товару згідно з рішенням про
визначення митної вартості
№204000014/2009/002417/1 від 11 серпня 2009 року за
ціною товару 0,7680 ЄВРО за один кілограм.

З урахуванням Картки відмови позивачем
подано до митного оформлення нову
вантажну митну декларацію №204000001/9/004517,
в якій зазначено ціну товару, визначену
рішенням про визначення митної
вартості №204000014/2009/002417/1 від 11 серпня 2009
року. Відповідно, загальна митна
вартість склала 168 162 гривні 06 коп. і
позивачем слід було сплатити 16 816
гривень 21 коп. ввізного мита та 36 995
гривень 65 коп. податку на додану
вартість.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам особи, яка
подала апеляційну скаргу, колегія
суддів апеляційного суду виходить із
наступного.

Відповідно до ст. 26 Митного кодексу
України порядок та умови декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, встановлюються Кабінетом
Міністрів України, а порядок
заповнення декларацій митної вартості
- спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
митної справи.

Згідно ст. 86 Митного кодексу України
митна декларація приймається та
реєструється митним органом у порядку,
що визначається Кабінетом Міністрів
України або уповноваженим ним органом.
Подання митної декларації повинно
супроводжуватися наданням митному
органу комерційних супровідних та
інших необхідних документів, перелік
яких визначається Кабінетом Міністрів
України або уповноваженим ним органом.
Митна декларація приймається митним
органом, якщо встановлено, що в ній
містяться всі необхідні відомості і до
неї додано всі необхідні документи.
Митний орган не має права відмовити в
прийнятті митної декларації, якщо
декларантом виконано всі умови,
встановлені цим Кодексом.

У відповідності до ст. 265 Митного
кодексу України, митний орган має право
упевнитися в достовірності або
точності будь-якої заяви, документа чи
декларації, поданої для цілей
визначення митної вартості. Якщо
митний орган дійшов висновку, що
визначена декларантом митна вартість
нижча, ніж прямі витрати на виробництво
цього товару, в тому числі сировини,
матеріалів та/або комплектуючих, які
входять до складу товару, митний орган
має право зобов'язати декларанта
визначити митну вартість іншим
способом, ніж він використав для її
визначення.

Статтею 266 Митного кодексу України
передбачено, що визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, здійснюється за такими
методами:

1) за ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) за ціною договору щодо ідентичних
товарів;

3) за ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів;

4) на основі віднімання вартості;

5) на основі додавання вартості
(обчислена вартість);

6) резервного.

При цьому, основним методом визначення
митної вартості товарів, які
імпортуються в Україну є метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються.

Відповідно до ст. 267 ч. 1 Митного кодексу
України, митною вартістю за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються, є вартість операції,
тобто ціна, що була фактично сплачена. В
свою чергу, ціна, що була фактично
сплачена - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб. Такі платежі можуть бути
здійснені прямо або опосередковано
шляхом переказу грошей, акредитиву,
інкасування або за допомогою інших
розрахунків (вексель, передача цінних
документів тощо).

Такий метод визначення митної вартості
митної вартості за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються,
використовується у випадку: відсутні
обмеження щодо прав покупця (імпортера)
на використання оцінюваних товарів, за
винятком тих, що встановлюються
законом чи запроваджуються органами
державної влади в Україні або
обмежують географічний регіон, у якому
товари можуть бути перепродані чи не
впливають значною мірою на вартість
товару; продажу оцінюваних товарів або
щодо ціни відсутні будь - які умови або
застереження, що унеможливлюють
визначення вартості цих товарів; жодна
частина виручки від будь - якого
подальшого перепродажу, розпорядження
або використання товарів покупцем не
надійде прямо чи опосередковано
продавцеві; покупець і продавець не є
пов'язаними між собою особами або хоч і
є пов'язаними між собою особами, але ці
відносини не вплинули на ціну товарів.
За наявності достатніх підстав
вважати, що зазначені відносини
вплинули на ціну оцінюваних товарів,
митний орган повинен повідомити про це
декларантові та надати йому можливість
для відповіді та доказу відсутності
впливу взаємозв'язку продавця і
покупця на ціну, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за
оцінювані товари. На вимогу декларанта
таке повідомлення здійснюється у
письмовій формі.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 266 Митного
кодексу України, якщо митна вартість не
може бути визначена за першим методом
згідно з положеннями ст. 267 цього
Кодексу, проводиться процедура
консультацій між митним органом та
декларантом з метою обґрунтованого
вибору підстав для визначення митної
вартості відповідно до вимог статей 268
і 269 цього Кодексу. У ході таких
консультацій митний орган та декларант
можуть здійснити обмін наявною у
кожного з них інформацією за умови
додержання вимог щодо її
конфіденційності.

Для здійснення митного контролю та
митного оформлення товарів особа
повинна подати митному органу всю
документацію, визначену Переліком
документів, необхідних для здійснення
митного контролю та митного оформлення
товарів і транспортних засобів, що
переміщуються через митний кордон
України, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України №80 від 01
лютого 2006 року.

Крім цього, п. 7 Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№1766 від 20 грудня 2006 року визначено, що
для підтвердження заявлених
відомостей про митну вартість товарів
декларант зобов'язаний подати:
зовнішньоекономічний договір
(контракт) і додатки до нього; рахунок -
фактуру (інвойс) або рахунок - проформу;
банківські платіжні документи (якщо
рахунок сплачено), а також інші
платіжні та/або бухгалтерські
документи, що підтверджують вартість
товару та містять реквізити, необхідні
для ідентифікації ввезеного товару;
рішення митного органу про визначення
митної вартості раніше ввезених
ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів, якщо воно
прийнято за одним договором
(контрактом); пакувальні листи; копію
ліцензії на ввезення (вивезення)
товарів, імпорт (експорт) яких підлягає
ліцензуванню. Відповідно до п.11 цього ж
Порядку, для підтвердження митної
вартості товарів на вимогу митного
органу декларант зобов'язаний подати
додаткові документи. Для підтвердження
заявленої декларантом митної вартості
оцінюваних товарів можуть подаватися:
договір з третіми особами, що
пов'язаний з договором (контрактом) про
поставку товарів, митна вартість яких
визначається; рахунки про здійснення
платежів третім особам на користь
продавця; рахунки про сплату
комісійних, брокерських
(посередницьких) послуг, пов'язаних з
виконанням умов договору (контракту);
відповідна бухгалтерська
документація; ліцензійний чи
авторський договір (контракт);
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) фірми - виробника товару;
калькуляція фірми - виробника товару;
копія вантажної митної декларації
країни відправлення, а в разі, коли в
такій країні товар розміщувався в
митному режимі, яким не передбачено
сплату податків і відповідно до якого
товар перебував під митним контролем, -
копія вантажної митної декларації,
оформленої в попередній експорту
митний режим; висновки про якісні та
вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, що мають
відповідні повноваження згідно із
законодавством; сертифікат про
походження товару; відомості про
якісні характеристики товару;
інформація зовнішньоторговельних та
біржових організацій про вартість
товару та/або сировини.

У відповідності до п. 6 Порядку роботи
посадових осіб митного органу при
здійсненні контролю за правильністю
визначення митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, затвердженого наказом
Державної митної служби України №602
від 24 червня 2009 року у разі потреби в
наданні додаткових документів
посадова особа, що здійснює контроль за
правильністю визначення митної
вартості, у графі «Для відміток митного
органу» робить запис про необхідність
подання додаткових документів
відповідно до пункту 11 Порядку
декларування, що підтверджують митну
вартість товарів, із складенням
переліку, зазначає дату і прізвище та
ставить свій підпис.

Вищенаведені норми Митного кодексу
України, положення постанов Кабінету
Міністрів України №80 від 01 лютого 2006
року «Про затвердження Переліку
документів, необхідних для здійснення
митного контролю та митного оформлення
товарів і транспортних засобів, що
переміщуються через митний кордон
України» та від 20 грудня 2006 року №1766
«Про затвердження Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для їх
підтвердження» дають підстави вважати,
що митні органи мають виключну
компетенцію в питаннях перевірки та
контролю правильності обчислення
декларантом митної вартості.

Разом з тим за відсутності запиту
митного органу про надання додаткових
документів не може вважатися
підтвердженим факт проведення з
позивачем консультацій, зміст яких
полягає у взаємному обмін наявною
інформацією.

Митним органом не зазначено обставини,
які виключають використання першого
методу визначення митної вартості та
згідно ст. 267 Митного кодексу України
унеможливлюють визначення митної
вартості саме за першим методом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів апеляційного суду погоджується
із висновками суду першої інстанції
щодо протиправності прийнятого
відповідачем рішення про визначення
митної вартості з посиланням на те, що
позивачем надані всі необхідні
документи, які давали митному органу
змогу визначити митну вартість товару,
а відповідачем ні в рішенні, ні в картці
відмови не обґрунтовано, в чому
полягали об'єктивні сумніви у митній
вартості, заявленій позивачем на
підставі ціни товару згідно умов
контракту, та відповідачем не доведена
правомірність застосування шостого
резервного методу при визначенні
митної вартості товару. В свою чергу
відповідач, у відповідності до вимог
ст. 71 ч. 2 Кодекс у адміністративного
судочинства України, не надав суду
доказів правомірності вчинення дій та
прийнятих рішень.

Позивач з метою недопущення затримки
оформлення та пропуску товарів через
митний кордон України, що могло
спричинити псування товару та у зв'язку
з неможливістю у встановлені
законодавством строки подати митному
органу додаткову підтверджуючу
інформацію в обґрунтування ціни товару
та заявленої його митної вартості,
здійснював митне оформлення із
зазначенням митної вартості, на якій
наполягав митний орган. А оскільки
позивачем були надані всі необхідні
документи, які давали митному органу
змогу визначити митну вартість товару,
а відповідачем належним чином не
обґрунтовано в чому саме полягали
об'єктивні сумніви у митній вартості,
заявленій позивачем на підставі ціни
товару згідно умов контракту, митним
органом неправомірно відмовлено в
прийнятті митної декларації при
виконанні позивачем усіх умов,
встановлених Митним кодексом України.

Тому, висновок суду першої інстанції
щодо протиправності Картки відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України та рішення про
визначення митної вартості колегія
суддів вважає обґрунтованим і
законним.

Доводи апеляційної скарги відповідача
щодо прав митного органу на перевірку
та здійснення контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості, а також прав на витребування
додаткових документів, не спростовують
висновків суду першої інстанції і не
можуть бути підставою для скасування
постанови суду першої інстанції в цій
частині, оскільки дискреційні функції
митних органів мають законодавчі
обмеження у випадках незгоди із
задекларованою митною вартістю.
Зокрема, такі обмеження стосуються
процедури консультацій між митним
органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язку послідовного вибору методів
визначення митної вартості.

У договорі купівлі - продажу
№РL/431212151/2009 - 10/03 від 03 серпня 2009 року
визначено ціну товару, а позивачем
представлено суду докази оплати товару
у цій сумі.

Крім цього, згідно з пред'явленої
позивачем суду калькуляції виробника
митна вартість декларованого
позивачем у вантажній митній
декларації №204000001/9/004485 товару не є
нижчою за прямі витрати на його
виробництво.

Митним органом у Картці відмови у
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон №204000014/2009/000192 від 11 серпня 2009
року зазначено про надання декларантом
(позивачем) усіх необхідних документів,
проте, як зазначено у Картці, заявлена
митна вартість товару не відповідає
ціновій інформації, що наявна у митниці
(ПІК «Цінова інформація при визначенні
митної вартості» ЄАІС ДМСУ). Як було
правильно встановлено судом першої
інстанції позивачем подано митному
органу всю документацію визначену
Переліком документів, необхідних для
здійснення митного контролю та митного
оформлення товарів і транспортних
засобів, що переміщуються через митний
кордон України.

В свою чергу митний орган не пропонував
декларанту визначити митну вартість
іншим способом, ніж він використав для
її визначення, оскільки посадовою
особою митного органу у відповідній
графі не зазначено про необхідність
декларанту подати додаткові документи,
а лише вказано, що митна вартість
визначена за методом №6.

Підставою повернення надміру
сплаченого податку на додану вартість
є норми статті 264 Митного кодексу
України, якою передбачено, що у разі
якщо після сплати декларантом податків
і зборів (обов'язкових платежів) згідно
з митною вартістю товарів, визначеною
митним органом, буде прийнято рішення
про застосування митної вартості,
заявленої декларантом, сума надміру
сплачених податків і зборів
(обов'язкових платежів) повертається
декларанту.

Оскільки суд прийшов до висновку про
протиправність прийнятого митним
органом рішення про визначення митної
вартості товару, виходячи з якої
позивачем було сплачено платежі у
бюджет, та про правомірність
визначення митної вартості самим
позивачем, колегія суддів апеляційного
суду вважає вимоги позивача у цій
частині обґрунтованими.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто ухваленим
відповідно до норм матеріального права
з дотриманням процесуальних норм, та на
підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи.

Враховуючи встановлені судом фактичні
обставини справи, докази, представлені
позивачем на підтвердження цих
обставин, виходячи з вищезазначених
нормативно - правових актів, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що суд
першої інстанції прийшов до законного
і обґрунтованого висновку щодо
протиправності оспорюваних Картки та
рішення, а також щодо стягнення надміру
сплачених коштів і постанова суду
першої інстанції відповідає
вищевказаним вимогам щодо законності
та обґрунтованості судового рішення.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а судове рішення - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Виходячи із змісту вищевказаних статей
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про невідповідність висновків суду
першої інстанції фактичним обставинам
справи, а також порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Тому підстав для скасування постанови
суду першої інстанції і відповідно - до
задоволення апеляційної скарги
апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 159, 195, 197, 198, 205, 206, 211, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Рівненської митниці
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 18 серпня 2010
року по справі №2а - 2036/10/1770 за
адміністративним позовом Відкритого
акціонерного товариства «Рівнехолод»
до Рівненської митниці, Головного
Управління державного казначейства
України в Рівненській області про
визнання протиправними і скасування
відмови у прийнятті митної декларації,
рішення про визначення митної вартості
та стягнення зайво сплаченої суми
коштів за митне оформлення - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення особам,
які беруть участь у справі, копії
ухвали, і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
В. В. Клюба

Судді:
А. І. Рибачук

І. О. Яворський