Справа № 824/1802/13-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 824/1802/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Спіжавка Г.Г.
Суддя-доповідач: Боровицький О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
м.
Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Боровицького О. А.

суддів: Сапальової Т.В. Гонтарука В. М.

секретар судового засідання:
Александрова К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника відповідача Черняк О.О.

представника відповідача Яланецької
І.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України у
м. Чернівцях на постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України у м. Чернівцях
про скасування наказу, поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати , -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівцях про скасування наказу,
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовані зокрема тим,
що Наказ відповідача від 12.07.2013р. №114-о,
яким позивача звільнено з 15.07.2013 з
посади головного спеціаліста відділу
пенсійного забезпечення з питань
контролю за призначенням і
перерахуванням пенсій на підставі
пункту 6 статті 30 Закону України "Про
державну службу" за порушення Присяги
державного службовця, є протиправним і
таким, що грубо порушує закон та її
права, оскільки пункт 6 статті 30 Закону
України "Про державну службу" не
передбачає звільнення з посади, а
встановлює підстави припинення
державної служби, тоді як при
звільненні з роботи позивача
відповідач повинен був керуватися
нормою статті 40 КЗпП України.

Крім того, позивач вказує на те, що
оскаржуваним наказом не враховано
ступінь тяжкості проступку і його
наслідки та завдану шкоду, бездоганну
попередню роботу та інші фактори, що
мають істотне значення при виборі виду
стягнення та тяжкості покарання.

Позивач також не погоджується з
висновком вказаним у записці Лакусти
К.В., яка в свою чергу слугувала
підставою для звільнення, що своїми
діями ОСОБА_2 порушила вимогу уникнення
конфлікту інтересів, передбачену
Загальними правилами поведінки
державного службовця та Законом
України "Про засади запобігання і
протидії корупції" так, як призначаючи
пенсію своєму батькові, у позивача був
відсутній будь-який приватний інтерес,
який міг би вплинути на об'єктивність
виконання нею службових обов'язків.

Крім того, як стверджує позивач,
незаконним наказом, їй завдана значна
моральна шкода, яка полягає у душевних
стражданнях, спричинених незаконним
звільненням, несправедливим
відношенням до неї.

Відповідач заперечував проти
задоволення позовних вимог.

21 січня 2014 року Чернівецьким окружним
адміністративним судом постановлено
адміністративний позов задовольнити
повністю. Визнано протиправним та
скасовано наказ управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівцях від 12.07.2013р.
№114-о. Поновлено ОСОБА_2 на посаді
головного спеціаліста відділу
пенсійного забезпечення з питань
контролю за призначенням і
перерахуванням пенсій управління
Пенсійного фонду України в місті
Чернівцях. Стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу з моменту
звільнення до дня поновлення на посаді,
з розрахунку по 127 грн. за кожен
календарний день. Стягнуто з
відповідача на користь ОСОБА_2 завдану
їй моральну шкоду у сумі 5000 грн. та
судові витрати в розмірі 4700 грн.

Не погодившись з ухваленим судом
першої інстанції рішенням, відповідач
оскаржив його в апеляційному порядку.
В своїй апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції з підстав невірного
застосування норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 в повному
обсязі.

Аргументуючи доводи апеляційної
скарги апелянт вказує на те, що судом
першої інстанції не взято до уваги той
факт, що вирішення питання проведення
чи непроведення службового
розслідування є прерогативою
керівництва, і є правом, а не
обов'язком керівника. Апелянт зауважив,
що хоча наказ про звільнення був
сформований та зареєстрований 12.07.2013, в
той час коли позивач перебувала на
лікарняному, але згідно даних наказу
ОСОБА_2 звільнена з займаної посади
15.07.2013, тобто першим робочим днем після
виходу з лікарняного, що не є
порушенням чинного законодавства про
працю.

На думку відповідача, судом першої
інстанції не взято до уваги несумлінне
виконання своїх посадових обов'язків
ОСОБА_2 та наявність в її діях прямого
умислу. Апелянт зазначив, що в даному
випадку можна стверджувати про
недотримання будь-яких нормативних
актів в процесі виконання своїх
посадових обов'язків, і навіть не про
технічні помилки в процесі
опрацювання довідки про заробітну
плату, а про свідомість та умисність
дій, що призвело до заподіяння збитків
державі в особі органів Пенсійного
фонду України шляхом неправомірно
нарахованої та надміру виплаченої
пенсії ОСОБА_6

Також апелянт стверджує, що в
матеріалах справи не міститься
документів, які б дійсно
підтверджували факт заподіяння
управлінням Пенсійного фонду України
в м. Чернівцях ОСОБА_2 моральної шкоди.
Стосовно стягнення з відповідача
судових витрат в розмірі 4700 грн.,
апелянт звертає увагу суду
апеляційної інстанції на те, що
останні відсутні у позовних вимогах
позивача, відтак їх стягнення є грубим
порушенням процесуальних норм.

Позивач скористався правом
регламентованим статтею 191 КАС України
та надав заперечення на апеляційну
скаргу відповідача (вх. №7039/14 від
28.03.2014). В своїх запереченнях позивач
просить суд апеляційної інстанції
апеляційну скаргу відхилити, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які прибули до суду апеляційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи апеляційної скарги,
правильність правової оцінки обставин
справи та застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вінницького апеляційного
адміністративного суду вважає, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та знайшло своє підтвердження в ході
апеляційного розгляду справи, ОСОБА_2 з
18.04.2005 по 15.07.2013 працювала в органах
Пенсійного фонду України. Наказом від
15.07.2013 року її звільнено з посади
головного спеціаліста відділу
пенсійного забезпечення з питань
контролю за призначенням і
перерахуванням пенсій на підставі
службової записки, складеної
заступником начальника управління
Лакусти К.В. від 12.07.2013. Зі змісту
службової записки слідує, що при
проведенні перевірки довідок про
заробітну плату від 20.01.1999 №3 та №4,
виданих МКП "Діорит" для призначення
пенсії гр. ОСОБА_6, встановлено, що
вказані довідки не відповідають даним,
відображеним у звітності, яка
подавалась до Пенсійного фонду України
по ф.40ПФ за 1994-1998 роки, а саме невірно
введено зарплату за квітень 1995 року
замість 1102,33 грн. - 110,23 грн., та за
березень 1997 року замість 394,01грн. - 354,01
грн., таким чином, що графа "Всього" по
відповідному року співпала з сумами
зазначеними в довідках, що на думку
відповідача, свідчить про умисність її
дій. На підставі викладеного, зроблено
висновок про порушення позивачем
Присяги державного службовця, в зв'язку
з несумлінним виконанням службових
обов'язків.

Відповідно до Наказу №114-О від 12.07.2013
позивача звільнено з займаної посади з
15.07.2013, акт про відмову від надання
письмових пояснень датований 15.07.2013
року, тобто в день ознайомлення з
Наказом про звільнення від 12.07.2013.

Постановляючи оскаржене судове
рішення, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем без проведення
перевірки та з'ясування всіх обставин,
кваліфіковано дії позивача як умисні,
та в подальшому як порушення присяги,
без встановлення ступеня вини
призначено найсуворіше покарання у
вигляді припинення державної служби.
Більше того, відповідачем не доведено,
що діями ОСОБА_2 завдано шкоди, так як
відповідно до службової записки
заступника начальника управління
вказано, що в результаті проведеної
перевірки довідок МКП "Діорит"
помісячно суми не відповідають
звітності, однак загальна сума фонду
оплати праці ОСОБА_6 за вказаний період
повністю співпадає зі звітом ф.4-ПФ, що
підтверджує правильність розрахунку
пенсії. Також зазначено, що відповідач
в порушення статті 11 Закону України
"Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII
(із змінами та доповненнями), порушено
право позивача вимагати службового
розслідування з метою зняття
безпідставних, на думку службовця,
звинувачень або підозри.

Суд першої інстанції знайшов
обґрунтованою вимогу позивачу про
стягнення моральної шкоди, адже
позивача безпідставно та
необґрунтовано звільнено з державної
служби за порушення Присяги без
надання можливості надати особисті
пояснення. Таким формулюванням
звільнення серед колег, товаришів та
знайомих підірвано її авторитет
сумлінного державного службовця, який
підтверджується матеріалами особової
справи, що негативно відобразилося на
її взаєминах з оточуючими.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції з огляду на наступні
обставини.

Законом України "Про державну службу"
визначено загальні засади діяльності,
а також статус державних службовців,
які працюють в державних органах та їх
апараті.

Як встановлено статтею 17 Закону
України "Про державну службу",
громадяни України, які вперше
зараховуються на державну службу,
приймають Присягу такого змісту:
"Повністю усвідомлюючи свою високу
відповідальність, урочисто присягаю,
що буду вірно служити народові України,
суворо дотримувати Конституції та
законів України, сприяти втіленню їх у
життя, зміцнювати їх авторитет,
охороняти права, свободи і законні
інтереси громадян, з гідністю нести
високе звання державного службовця,
сумлінно виконувати свої обов'язки".

Згідно з статтею 10 Закону України "Про
державну службу" основними обов'язками
державних службовців, незалежно від
посади, яку вони посідають, є, зокрема:
додержання Конституції України та
інших актів законодавства України;
безпосереднє виконання покладених на
них службових обов'язків, своєчасне і
точне виконання рішень державних
органів чи посадових осіб,
розпоряджень і вказівок своїх
керівників; сумлінне виконання своїх
службових обов'язків, ініціатива і
творчість в роботі.

Відповідно до статті 14 Закону України
"Про державну службу" дисциплінарні
стягнення до державного службовця
застосовуються за: невиконання чи
неналежне виконання службових
обов'язків; перевищення своїх
повноважень, порушення обмежень,
пов'язаних з проходженням державної
служби; вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
до службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу, як
попередження про неповну службову
відповідність і затримка на строк до
одного року у присвоєнні чергового
рангу або у призначенні на вищу посаду.

Відповідно до пункту 6 частини 1статті 30
Закону України "Про державну службу"
крім загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю України,
державна служба припиняється у разі
відмови державного службовця від
прийняття або порушення Присяги, що
передбачено статтею 17 цього Закону.

Припинення державної служби за
порушення присяги є найсуворішою
санкцією відповідальності державного
службовця, який вчинив діяння,
несумісне з посадою.

Передумовою такого звільнення є
ретельне службове розслідування.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 13.06.2000 № 950 було затверджено Порядок
проведення службового розслідування
стосовно державних службовців (далі -
Порядок).

Згідно абзацу 3 пункту 3 Порядку період
проведення службового розслідування
не включає час тимчасової втрати
працездатності державним службовцем,
стосовно якого воно проводиться, час
його перебування у відпустці або
службовому відрядженні чи відсутності
з інших причин, а також час
ознайомлення таким державним
службовцем та керівником органу, в
якому він працює, з актом службового
розслідування.

Пунктом 7 вказаного Порядку
передбачено, що державний службовець,
стосовно якого проводиться службове
розслідування, має право: отримувати
інформацію про підстави проведення
такого розслідування; надавати усні
або письмові пояснення, робити заяви,
подавати документи, які мають значення
для проведення службового
розслідування; звертатися з
клопотанням про опитування інших осіб,
яким відомі обставини, що
досліджуються під час проведення
службового розслідування, а також про
залучення до матеріалів розслідування
додаткових документів, видань, інших
матеріальних носіїв інформації
стосовно предмета службового
розслідування; подавати у письмовій
формі зауваження щодо проведення
службового розслідування, дій або
бездіяльності осіб, які його проводять;
звертатися з обґрунтованим
клопотанням у письмовій формі до
керівника державного органу, який
приймає рішення щодо складу комісії з
проведення службового розслідування,
про виведення з її складу осіб, які
особисто заінтересовані в результатах
такого розслідування. Про прийняте за
результатами розгляду клопотання
рішення письмово повідомляється
державний службовець.

Пунктом 10 Порядку встановлено, що на
вимогу керівника державного органу
(посадової особи), якому доручено
проведення службового розслідування,
голови або членів комісії чи
державного службовця, стосовно якого
проводилося службове розслідування,
акт повинен розглядатися в їх
присутності. За результатами розгляду
керівник державного органу (посадова
особа), який прийняв рішення щодо
проведення службового розслідування,
приймає в десятиденний термін з дати
надходження акта службового
розслідування відповідне рішення, з
яким ознайомлюється державний
службовець.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відносно позивача не
проводилось службове розслідування.

Що стосується встановлених
відповідачем фактів, які знайшли своє
відображення у службовій записці
складеної заступником начальника
управління Лакусти К.В. від 12.07.2013, то
останні не перевірялися, що свідчить
про те, що умисність дій позивача, про
яку йдеться в вказаній службовій
записці є непідтвердженою.

Окрім того, підготовка наказу про
звільнення була проведена з суттєвими
порушеннями прав ОСОБА_2, оскільки в
період його складання позивач
перебувала на лікарняному та була
позбавлена можливості реалізувати
свої права на участь в проведенні
перевірки довідок про заробітну плату
від 20.01.1999 №3 та №4, виданих МКП "Діорит"
для призначення пенсії гр. ОСОБА_6 та
надання письмових пояснень з даного
питання.

За вказаних обставин колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
вищевказані дії відповідача є грубим
порушенням Закону України "Про
державну службу", оскільки позивач був
позбавлений права вимагати службового
розслідування з метою зняття
безпідставних, на думку службовця,
звинувачень або підозри.

Звільнення за порушення Присяги може
мати місце лише тоді, коли державний
службовець скоїв проступок проти
інтересів служби, який суперечить
покладеним на нього обов'язкам,
підриває довіру до нього як до носія
влади, що призводить до приниження
державного органу та унеможливлює
подальше виконання ним своїх
обов'язків.

Враховуючи, що відповідачем не було
надано доказів, які б вказували на
порушення позивачем Присяги
державного службовця, невиконання чи
неналежне виконання службових
обов'язків, перевищення повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних із
проходженням державної служби, а також
беручи до уваги, що проведення
службового розслідування стосовно
діяльності ОСОБА_2 не було проведено,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що звільнення позивача
відбулося з порушенням трудового
законодавства України.

Також колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

В зв'язку з неправомірними діями
відповідача позивачу було спричинено
моральну шкоду, яка полягала в
несправедливому відношенні до
позивача, без надання можливості
надати особисті пояснення, чим
підірвано її авторитет сумлінного
державного службовця, який
підтверджується матеріалами особової
справи, що негативно відобразилося на
її взаєминах з оточуючими, тому в цій
частині також правомірно судом першої
інстанції стягнуто моральну шкоду.

Судом першої інстанції обґрунтовано у
відповідності до положень статті 94 КАС
України стягнуто на користь позивача
судові витрати, які документально
підтверджуються матеріалами справи і
розмір яких не перевищує розміру
компенсації витрат на правову
допомогу в адміністративних справах
встановленого Законом України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах".

Статтею 71 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В контексті вказаних статей Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити, що відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, не довів
обставини, які свідчать про порушення
позивачем своїх посадових обов'язків,
визначених у посадовій інструкції і
які можуть бути кваліфіковані як
порушення, присяги Державного
службовця.

Тому, колегія суддів апеляційного суду
вважає, що суд першої інстанції дійшов
законного і обґрунтованого висновку,
що оскаржений наказ управління
Пенсійного фонду України в м.
Чернівцях 12.07.2013р. №114-о, прийнятий не
на підставі та не у спосіб,
передбачений Конституцією України та
Законами України, не обґрунтований,
прийнятий без урахування всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

В зв'язку з вищевикладеним колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків та з урахуванням вимог
статті 162 Кодексу адміністративного
судочинства України, прийняв
постанову, яка в повній мірі гарантує
дотримання і захист прав та інтересів
позивача у сфері публічно - правових
відносин. Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції
відповідає вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо вимог законності та
обґрунтованості судових рішень, і
підстав для її скасування і відповідно
задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у м.
Чернівцях, - залишити без задоволення, а
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
07 квітня 2014 року .

Головуючий суддя
Боровицький О. А.

Судді
Сапальова Т.В.

Гонтарук В. М.