Справа № 818/8698/13-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.Справа № 818/8698/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
30.01.2014р. по справі № 818/8698/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВВМ Трейдинг"

до Державної податкової інспекції у
м. Сумах Головного управління
Міндоходів у Сумській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення та визнання дій
протиправними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВВМ Трейдинг",
звернувся до Сумського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області, в якому просив суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
31.10.2013 року № повністю; визнати
незаконними дії відповідача щодо
проведення документальної
позапланової перевірки ТОВ "ВВМ
Трейдинг".

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014 року
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВВМ
Трейдинг" - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області від 31.10.2013 року №
про зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 12 300 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено
за необґрунтованістю.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВВМ Трейдинг" (40024, м.
Суми, вул. СКД, 24, офіс 13, )
судовий збір у розмірі 172 грн. 05 коп.
(сто сімдесят дві грн. п'ять коп).

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
відповідач просить постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 30.01.2014 року скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач, зокрема,
посилається на порушення судом першої
інстанції приписів п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України, п. п. 2.4, 2.7,
2.15, 2.16 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 року, ч. 3 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також на доводи та
обставини викладені в апеляційній
скарзі.

В частині відмови у задоволенні позову
постанова сторонами у справі не
оскаржена.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач оскаржує
постанову суду першої інстанції лише в
частині задоволення позовних вимог,
колегія суддів не вбачає підстав для
надання правової оцінки рішенню суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову, в межах розгляду
даної апеляційної скарги.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що ТОВ "ВВМ Трейдінг"
зареєстровано як юридична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності в м.
Суми, вул. СКД, 24, офіс 13, та є платником
податку на додану вартість з 16.09.2009
року.

У період з 01.10.2013 року до 07.10.2013 року
посадовою особою відповідача
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку, за наслідками якої
складено акт від 18.10.2013 року
№1333/2204/36550783/126 "Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ "ВВМ Трейдінг" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ТОВ
"Оттімо" за вересень-жовтень 2011 року
(а.с.102-106), в якому зроблено висновок про
порушення позивачем абзацу п.198.3, 198.6
ст.198 Податкового кодексу України,
оскільки господарські операції між
вказаними підприємствами не
спричиняють реального настання
правових наслідків, вчиняються з метою
заниження об'єкту оподаткування,
несплати податків, в результаті чого
позивачем завищено податковий кредит
за вересень-жовтень 2011 року на загальну
суму 12 300 грн., в тому числі за вересень
2011 року - на суму 1760грн., за жовтень 2011
року - на суму 10540грн.

На підставі висновків акту перевірки,
ДПІ у м. Сумах прийнято податкове
повідомлення-рішення від 31.10.2013 року №
, яким позивачу зменшено від'ємне
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 12 300грн. (а.с.7).

Не погодившись з прийнятим податковим
повідомленням-рішенням, позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення в частині
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з реальності
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Оттімо" у вересні-жовтні 2011 року,
та, як наслідок, правомірності
формування ТОВ "ВВМ Трейдінг"
податкового кредиту за вказаний
період.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що відповідач,
приймаючи оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, діяв не на
підставі та не у спосіб, що передбачені
законодавством, необґрунтовано, без
урахування усіх обставин.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даного рішення з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, передбаченим частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України критеріям,
перевіряється судом з урахуванням
закріпленого статтею 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципу законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення, а також відображених
суб'єктом владних повноважень в акті
від № від 08.10.2013 р. суджень на
відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
Кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у(у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Водночас згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового
Кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також відвід того, чи
здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного
податковогоподаткового періоду.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
наявність податкової накладної є
обов'язковою, але не вичерпною
підставою для визначення правильності
формування податкового кредиту,
оскільки, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
податковий кредит можуть мати лише
реально вчинені господарські операції
з придбання товарів (робіт, послуг) із
метою використання таких товарів
(робіт, послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності підприємства, а не саме лише
оформлення відповідних документів.

Отже, для отримання права на податковий
кредит із сум податку на додану
вартість, сплачених в ціні придбаного
товару (робіт, послуг), платник ПДВ
повинен мати податкові накладні,
видані на реально отриманий товар
(роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до вимог п.44.1 ст.44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням зі
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту; пункт 44.2, для
обрахунку об'єкта оподаткування
платник податку на прибуток
використовує дані бухгалтерського
обліку щодо доходів та витрат з
врахуванням положень цього Кодексу;
пункт 44.3, платники податків
зобов'язані забезпечити зберігання
документів, визначених у пункті 44.1.
цієї статті, а також документів,
пов'язаних із виконанням вимог
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи,
не менш як 1095 днів з дня подання
податкової звітності, для складання
якої використовуються зазначені
документи, а у разі її не подання - з
передбаченого цим Кодексом граничного
терміну подання.

Проведення будь-якої господарської
операції підприємства фіксується і
підтверджується первинними
документами, на підставі яких ведеться
бухгалтерський обліку. У свою чергу,
відповідно до ч. 2 ст. 3 Закони України
"Про бухгалтерський обліку і фінансову
звітність в Україні" на даних
бухгалтерського обліку ґрунтується
фінансова, податкова, статистична і
інші види звітності.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Таким чином,
юридичний аспект вчинених
господарських дій або подій не входять
до складу поняття "господарська
операція" (бухгалтерський чи
економічний ефект).

Із положень частин першої, третьої
статті 9 вказаного Закону вбачається,
що бухгалтерський облік полягає,
зокрема, у складанні та прийнятті до
обліку первинних документів, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій, складені на їх
підставі зведених облікових
документів, систематизація інформації
первинних документів на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форму); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
валові витрати та податковий кредит
можуть мати лише реально вчинені
господарські операції з придбання
товарів із метою використання таких
товарів в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
підприємства, а не саме лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на поточних рахунках
платника податку. Якщо ж фактичного
здійснення господарської операції не
було, відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством. При
цьому дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції:

- договори, акти виконаних робіт,
документи про перевезення, зберігання
товарів тощо, необхідно перевірити
фізичні, технічні та технологічні
можливості певної особи до вчинення
тих чи інших дій, що становлять зміст
господарської операції, зокрема:
наявність кваліфікованого персоналу,
основних фондів, у тому числі
транспортних засобів для перевезення
або виробництва, приміщень для
зберігання товарів тощо, якщо такі
умови необхідні для здійснення певної
операції;

- наявність відповідних ліцензій та
інших дозвільних документів, що
необхідні для ведення певного виду
господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.138 Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

Зважаючи на зміст наведеної норми
процесуального права та враховуючи, що
вимоги заявленого позову полягають у
скасуванні податкових
повідомлень-рішень, предметом
доказування у даній справі мають бути
саме обставини, які свідчать про
обґрунтованість чи безпідставність
винесення спірних податкових
повідомлень-рішень та наявність чи
відсутність порушень позивачем
законодавчих приписів, тобто,
реальність господарських операцій, що
є підставою для виникнення права на
формування валових витрат, податкового
кредиту та/або бюджетного
відшкодування; добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що підтверджують понесення
платником витрат та надають право на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування.

Судом встановлено, що фактичною
підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок податкового органу в
акті перевірки від 18.10.2013 року
№1333/2204/36550783/126 про відсутність
реального виконання господарських
операцій за договором купівлі-продажу
№1701/1 від 17.01.2011 року, оскільки він не
спричиняє реального настання правових
наслідків, не підтверджує відносин з
контрагентом, що свідчить про
відсутність об'єкта оподаткування та
про неможливість реального здійснення
платником податків операцій по ланцюгу
з постачальниками та покупцями.

Матеріали справи свідчать, що 17.01.2011
року між позивачем - ТОВ "ВВМ Трейдінг"
(Покупець) та ТОВ "Оттімо" (Продавець)
укладено договір купівлі-продажу №1701/1
згідно умов якого Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупця, а Покупець прийняти та
своєчасно оплатити товар на умовах
даного Договору. (а.с.50)

На підтвердження факту реального
виконання умов зазначеного договору,
позивачем надано до матеріалів справи
належним чином засвідчені копії:
видаткових накладних на отримання
товару №192 від 28.10.2011 року (а.с.51), №182 від
27.10.2011 року (а.с.54), №201 від 29.09.2011 року
(а.с.61); податкових накладних №192 від
28.10.2011 року (а.с.52), №182 від 27.10.2013 року
(а.с.55), №201 від 29.09.2011 року (а.с.62); наказу
про відрядження директора
підприємства Яременка В.О. від 25.10.2011
року №57 (а.с.59), який здійснював
перевезення товарів (муфти Д100.08.024, вала
воздуходувки 10Д100.37.126, насосу масляного
КТ6.13.1, топливного фільтру тонкої
очистки 2Д100.69, прокладки 34.06.00.08-007,
амортизатору 2ЕТ116.30.30.016) власним
автомобілем (відповідно до п.2.3
договору №1701/1 від 17.01.2011 року
постачання товарів здійснюється на
умовах самовивозу), який ТОВ "ВВМ
Трейдінг" орендує у нього на підставі
договору від 03.08.2011 року для здійснення
службових поїздок по території України
та за її межами (пункт 1.3); розрахункової
квитанції за перевезення товару ФОП
ОСОБА_2 (поршня ЦВД 32.04.00.01-011) від 28.10.2011
року на суму 78грн.(а.с.33); авансового
звіту №131 від 28.10.2011 року (а.с.60).

Оплата за придбаний товар
підтверджується банківськими
виписками від 31.10.2011 року, від 03.11.2011
року, від 04.01.2012 року, від 09.02.2012 року
(а.с.56-58, 63);

Про наявність перелічених вище
документів у позивача під час
проведення перевірки зазначено у п.3.1.2
акту від 18.10.2013 року №1333/2204/36550783/126
(а.с.104).

Отже, дані документи підтверджують
переміщення устаткування від ТОВ
"Оттімо" до позивача та фактичність
здійснених між позивачем та ТОВ
"Оттімо" господарських операцій згідно
договору купівлі-продажу №1701/1 від
17.01.2011 року.

Також представником позивача надано до
суду копію договору оренди нежитлового
приміщення від 20.09.2011 року №157 (а.с.64),
копії актів здачі-прийняття робіт
(послуг) про надання частини приміщення
МОН загальною площею 14,2м.2, розміщеного
за адресою: м. Суми, проспект
Курський,105, у вересні-жовтні 2011 року
(а.с.65), а також банківську виписку за
період з 06.10.2011 року до 06.10.2011 року, з
якої вбачається проведення оплати за
оренду згідно з рахунками СФ-0001490 від
30.09.2011 року та №СФ-0001491 від 03.10.2011 року на
користь орендодавця - ПАТ "Сумське
підприємство "Агротехсервіс". Вказане
приміщення призначалося для
складського зберігання товарів
орендарем (пункт 1.2. договору).

Крім того, позивачем надано до суду
копії документів, що підтверджують
зв'язок між придбанням останнім
устаткування у ТОВ "Оттімо" та власною
господарською діяльністю, а також
подальше використання позивачем
придбаних у ТОВ "Оттімо" товарів в
оподатковуваних операціях в межах
власної господарської діяльності
(а.с.67- 99).

Зокрема, придбане за договором
купівлі-продажу №1701/1 від 17.01.2011 року
устаткування в подальшому було
реалізовано іншим суб'єктам
господарювання за межі митної
території України, а саме топливний
фільтр тонкої очистки 2Д100.69, прокладка
34.06.00.08-007 та амортизатор 2ЕТ116.30.30.016
(а.с.54) продані на експорт до ТОВ "АНВО"
(м. Рига, Латвія) (а.с.68-69, 71-79), а муфта
Д100.08.024, вал воздуходувки 10Д100.37.126 та
насос масляний КТ6.13.1 - до ТОВ
"ЖелДорТехСнаб" (м. Екібастуз,
Казахстан) (а.с.91-92, 95-99).

Оскільки одним із видів діяльності
позивача за КВЕД-2010 є "оптова торгівля
іншими машинами й устаткуванням", то
придбання у ТОВ "Оттімо" відповідних
товарів свідчить про наявність ділової
мети, прагнення одержати економічну
вигоду та спричинити реальне настання
правових наслідків за укладеним
договором постачання.

Оцінивши зазначені вище первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів зазначає, що
зміст оглянутих документів містить
назву документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції;
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції; первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

Отже, колегія суддів зазначає, що
оформлені сторонами договорів підряду
та поставки первинні документи
відповідають вимогами ч. 2 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", а
податкові накладні - вимогам пп. 201.1 ст.
201 Податкового кодексу України.

Щодо відсутності у позивача
сертифікатів якості та сертифікатів
відповідності суд першої інстанції
вірно зазначив, що державний нагляд та
контроль за дотриманням та здійсненням
сертифікації продукції (сировини) не
належить до компетенції податкових
органів.

Колегія суддів зазначає, що
відсутність у позивача сертифікатів на
товар (катків чавунних) не є підставою
для не включення сум ПДВ до податкового
кредиту, оскільки такі сертифікати не
фіксують факт здійснення
господарської операції, а лише
підтверджують, що продукція відповідає
встановленим вимогам.

Таким чином, відповідачем під час
проведення перевірки безпідставно
зроблено висновок про відсутність
реального характеру здійснення
господарських операцій з контрагентом
лише з огляду на відсутність таких
сертифікатів, без врахування інших
обставин та документів, які свідчать
про товарність операції.

З огляду на встановлені у справі
обставини, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
те, що господарські операції між
позивачем та його контрагентом ТОВ
"Оттімо" у вересні-жовтні 2011 року за
договором купівлі-продажу №1701/1 від
17.01.2011 року повністю підтверджені
відповідними первинними документами.

Посилання відповідача на отримання від
ДПІ у Фрунзенському районі м. Харкова
акту від 15.12.2011 року " 1241/23-212/35247423 "Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
"Оттімо" щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платниками податків та зборів, їх
реальності та повноти відображення в
обліку за період з 01.09.2011 року до 31.10.2011
року" (а.с.35-49), за результатами якої не
підтверджено реальність здійснення
господарських операцій з контрагентом
- ТОВ "Автоторгова група "Спецтехніка"
та встановлено відсутність у ТОВ
"Оттімо" транспортних засобів,
приміщень для зберігання товарів,
достатнього штату працюючих осіб,
судом першої інстанції обґрунтовано не
прийнято такі доводи податкового
органу, оскільки вищезазначені
обставини не підтверджені належними
доказами та ґрунтуються лише на
припущеннях.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що Податковий
кодекс України не ставить право
позивача на податковий кредит у
залежність від факту сплати ПДВ
постачальником товарів (послуг) (по
ланцюгу) до бюджету.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару, послуг) не має
обов'язку та повноважень здійснювати
контроль за дотриманням усіма
постачальниками товару (робіт, послуг)
у ланцюгу постачання вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, дотримання
вимог податкового законодавства тощо і
в подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на податковий кредит
чи бюджетне відшкодування за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Отже, платник податків,
який придбав товар та або/послуги в
особи, що порушує вимоги податкового
законодавства, не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію та не
знав про певні порушення правил
ведення господарської діяльності та
оподаткування своїм контрагентом або
постачальниками товару (робіт, послуг)
у ланцюгу постачання .

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на
податковий кредит та праві на
отримання бюджетного відшкодування.
При цьому такі висновки не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що
у відповідності до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

За змістом ст. 198 Податкового кодексу
України, для декларування податкового
кредиту з ПДВ платник податків має
підтвердити нарахований
постачальниками товарів (робіт, послуг)
ПДВ належним чином складеними
податковими накладними та довести
зв'язок такого придбання з власною
оподатковуваною господарською
діяльністю.

Отже, в силу закону отримання
податковим органом акту перевірки,
довідки зустрічної звірки або акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки, в котрих викладені висновки про
наявність ознак фіктивної
господарської діяльності, відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Таким чином, не можуть бути єдиним та
безумовним свідченням правомірності
висновків податкового органу
результати актів перевірок
контрагента позивача та їх
контрагентів по ланцюгу постачання або
результати автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України.

Слід зазначити, що про відсутність
факту здійснення господарської
операції можуть свідчити, зокрема, такі
обставини: всупереч даним податкового
обліку будь-кого з учасників операції
відсутні зміни активів, зобов'язань чи
власного капіталу принаймні в одного з
таких учасників (наприклад, збільшення
статутного капіталу особи за рахунок
активів, що не мають ринкової вартості,
зокрема фіктивних цінних паперів,
тобто цінних паперів, обіг яких на
момент вчинення операції був
припинений після оприлюднення даних
щодо скасування свідоцтва про
реєстрацію їх випуску); отримання
майнової вигоди чи права на таку вигоду
будь-кого з учасників операції
виключно шляхом зменшення бази
оподаткування з певного податку та/або
отримання коштів із Державного бюджету
за одночасної відсутності об'єктивної
можливості отримати майнову вигоду від
цієї операції в інший спосіб
(наприклад, експорт товару на підставну
особу, яка не має відповідної
реєстрації чи не веде будь-якої
господарської діяльності, виключно з
метою отримання документів, що
підтверджують право на бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість; "тимчасова" поставка товару
(тобто з подальшим поверненням того
самого товару без обґрунтованої
економічної причини в наступних
податкових періодах постачальнику від
покупця безпосередньо або через ланцюг
посередників) тим платником податку, в
якого за результатами певного
податкового періоду наявне від'ємне
значення податкових зобов'язань із
податку на додану вартість тому
учаснику, який має зобов'язання до
сплати в бюджет тощо); результати,
відображені у даних податкового обліку
будь-кого з учасників господарської
операції, фактично не настали
внаслідок відсутності відповідних дій
будь-кого з учасників такої операції
(наприклад, відображення отримання
послуг без їх фактичного надання або в
разі їх надання іншою особою, ніж та, що
вказана у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо). дійсності.

Таких доказів відповідачем, під час
судового розгляду справи в судах
першої та апеляційної інстанції, не
надано.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів того, що під час проведення
перевірки відповідачем досліджувались
первинні документи ТОВ "Оттімо" на
підтвердження реальності здійснених
господарських операцій. Натомість, усі
документи, що підтверджують обставини
здійснення зазначеним підприємством
господарської діяльності в розрізі
відносин з позивачем, наявні в
матеріалах справи.

Також матеріали справи не містять
податкових повідомлень-рішень, якими б
ТОВ "Оттімо" були визначені податкові
зобов'язання чи застосовані штрафні
(фінансові) санкції за наслідками
здійснення господарської операції з
позивачем у справі.

Таким чином, відповідачем по справі не
надано доказів фактичного
нездійснення господарських операцій,
суми по яких позивачем включено до
складу податкового кредиту при
обчисленні податку на додану вартість.
Наявні в матеріалах судової справи та
досліджені в ході судового розгляду
первинні документи за змістом
відповідають вимогам законодавства, що
пред'являються до первинних
документів, доказів недостовірності
даних в цих документах відповідачем не
надано.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на встановлені у справі
обставини, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення від 31.10.2013 року №
прийнято відповідачем без
дотримання вимог визначених частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Колегія суддів звертає увагу на тому,
що відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі "Компанія "Вестберґа таксі
Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд
визначив, що "…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, не надано доказів
узгодженості дій позивача з
недобросовісними платниками податків
(постачальником) з метою незаконного
отримання податкової вигоди, як і не
доведено правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, а
тому колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
обґрунтованості позовних вимог та
наявності підстав для його скасування.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Сумського
окружного адміністративного суду від
30.01.2014 року, в частині задоволення
позовних вимог ТОВ "ВВМ Трейдинг",
відповідає вимогам ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги відповідача
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення в частині
задоволення позовних вимог, з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014р. по
справі № 818/8698/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С.