Справа № 761/4349/14-а
Суддя: Кравець Д. І.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/4349/14-а
Провадження №2-а/761/160/2014
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кравець
Д.І.,

при секретарі
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві, третя
особа: Головне управління Пенсійного
фонду України в м. Києві, про визнання
протиправною та скасування постанови
про повернення виконавчого документу
стягувачеві та відновлення
виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач в січні 2014 року звернувся до
суду із адміністративним позовом до
відповідача, згідно якого просив:
визнати протиправною та скасувати
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві, винесену 27
грудня 2013 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві Новак
Галиною Матвіївною (надалі - державним
виконавцем) по виконавчому провадженню
№ 39525813, та зобов'язати Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві
продовжити виконавче провадження для
примусового виконання виконавчого
листа № 2а-4518/11 виданого Шевченківським
районним судом міста Києва 27 серпня 2013
року та вчинити відповідні дії для
стягнення коштів з боржника.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27
грудня 2013 року державний виконавець
винесла оскаржувану постанову про
повернення позивачу виконавчого листа
№ 2-а-4518/11 від 27 серпня 2013 року, виданого
Шевченківським районним судом м. Києва.

Вказану постанову позивач вважає
протиправною та такою, що підлягає
скасуванню, оскільки державним
виконавцем її винесено в порушення
вимог закону.

Так, позивач вказує, що оскаржувана
постанова винесена державним
виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження». Однак, Законом України
«Про виконавче провадження», зокрема
ст.ст. 75, 89, передбачено послідовність
дій державного виконавця, що має
передувати поверненню виконавчого
документу стягувачеві за п. 9 ч. 1 ст. 47
даного Закону. Проте, як свідчать
матеріали виконавчого провадження,
така послідовність дій відсутня.

Також в позовній заяві зазначено, що, як
вбачається з оскаржуваної постанови
державного виконавця, поважними
причинами невиконання рішення суду є
положення Закону України «Про
Державний бюджет України» у частині
застосування норм і положень ст. 43
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб». Однак, такий висновок державного
виконавця, на думку позивача, є
помилковим, оскільки виконання
постанови Шевченківського районного
суду міста Києва від 30 листопада 2011
року передбачає застосування Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» у редакції,
чинній станом на 04 квітня 2006 року.

Окрім того, позивач наголошує, що
судове рішення, на підставі якого було
відкрите виконавче провадження,
передбачає не лише перерахунок, а й
виплату пенсії.

Крім того, постанова Шевченківського
районного суду міста Києва від 30
листопада 2011 року встановлює
зобов'язання боржника вчинити певні
дії, а не стягнення з боржника
будь-якого майна чи грошових коштів, та
не передбачає можливості звернення
стягнення на майно чи кошти боржника.
Тобто, резолютивна частина рішення
суду носить зобов'язальний характер, що
не передбачає звернення стягнення на
майно боржника.

Таким чином, обґрунтування державного
виконавця на поважність невиконання
постанови Шевченківського районного
суду міста Києва від 30 листопада 2011
року у справі № 2а-4518/11 з боку боржника є
необґрунтованими та незаконними.

У звязку з зазначеним, позивач вважає,
що державним виконавцем не було вжито
всі передбачених чинним
законодавством заходів, спрямованих на
виконання судового рішення, а тому
оскаржувана постанова від 27 грудня 2013
року прийнята державним виконавцем без
дотримання вимог Закону України «Про
виконавче провадження» та є
неправомірною.

Враховуючи вищенаведене позивач
просив позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав та просив задовольнити в
повному обсязі.

Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання не з'явилися,
про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, про
причини неявки представників суд не
повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України) у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

За таких підстав, враховуючи, що
представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце розгляду справи відповідач
повідомлений належним чином, суд
вважає за можливе розглянути справу у
відсутність представника відповідача.

Вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, суд приходить
до наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що постановою Шевченківського
районного суду м. Києва від 30 листопада
2011 року у справі № 2а-4518/11 зобов'язано
Головне управління Пенсійного фонду
України в м. Києві у відповідності до
вимог ст. 43 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (в редакції Закону від 04 квітня 2006
року) здійснити ОСОБА_1 перерахунок
пенсії та виплатити різницю
недотриманої пенсії, починаючи із 01
квітня 2011 року, виходячи із розміру
грошового забезпечення за останньою
штатною посадою перед звільненням,
враховуючи відповідні оклади за
посадою, військовим (спеціальним)
званням, процентну надбавку за вислугу
років, щомісячні додаткові види
грошового забезпечення (надбавки,
доплати, підвищення) та премії в
розмірах, установлених законодавством,
з урахуванням здійснених виплат. Дана
постанова набрала законної сили 06
серпня 2013 року (а.с. 10, 14-17).

27 серпня 2013 року Шевченківським
районним судом м. Києва на підставі
вказаної постанови було видано
виконавчий лист (а.с. 10).

02 вересня 2013 року державним виконавцем
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та надано
боржнику - Головному управлінню
Пенсійного фонду України в м. Києві
семиденний строк з моменту винесення
даної постанови виконати судове
рішення та надати письмове
підтвердження про виконання (а.с. 18, 19).

Згідно повідомлення боржника від 16
вересня 2013 року № 22434/12 позивачу було
проведено перерахунок пенсії з 01
квітня 2011 року в сумі 2 452 грн. 95 коп. та
для проведення виплати зазначених
коштів оформлено доручення на
одноразову виплату пенсії від 12
вересня 2013 року (а.с. 20).

Однак, оскільки виплатити різниці
недотриманої пенсії боржником не
здійснено, 24 вересня 2013 року державним
виконавцем подано до Шевченківського
районного суду м. Києва заяву про зміну
способу та порядку виконання рішення
суду, якою вона просила суд змінити
спосіб виконання рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва по справі № 2а-4518/11 шляхом
стягнення з боржника на користь
позивача заборгованості в сумі 2 452 грн.
95 коп. (а.с. 21-23).

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 листопада 2013 року у
справі № 761/25319/13-а вищезазначену заяву
залишено без задоволення (а.с. 24-26).

27 грудня 2013 року державний виконавець
винесла оскаржувану постанову про
повернення позивачу виконавчого листа
№ 2-а-4518/11 від 27 серпня 2013 року, виданого
Шевченківським районним судом м. Києва
(а.с. 8-9).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної
постанови, її винесено державним
виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження».

Так, згідно вимог п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

При цьому, як вбачається зі змісту
мотивувальної частини оскаржуваної
постанови причинами невиконання
рішення суду, фактично, є положення
Закону України «Про Державний бюджет
України» у частині застосування норм і
положень ст. 43 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» та брак коштів на виконання
рішення суду.

Проте, відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно положень ст. 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України) постанови та
ухвали суду в адміністративних
справах, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.
Зміст вказаної статті не містить
жодних застережень, які б надавали
можливість за тих чи інших умов не
виконувати судове рішення, яке набрало
законної сили. Зазначена норма закону
має імперативний характер і довільному
та розширеному тлумаченню не підлягає.

Примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
покладено на державну виконавчу
службу.

Згідно положення ст. 6 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Положеннями ч. 1 ст. 75 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що після відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, що зобов'язує боржника
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, державний виконавець
перевіряє виконання рішення не пізніше
ніж на наступний день після закінчення
строку, встановленого ч. 2 ст. 25 цього
Закону для самостійного виконання
рішення. Якщо рішення підлягає
негайному виконанню, його виконання
перевіряється не пізніше наступного
робочого дня після відкриття
виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець провадить виконавчі дії з
виконання рішення до завершення
виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку, а
саме: закінчення виконавчого
провадження - згідно із статтею 49 цього
Закону; повернення виконавчого
документа стягувачу - згідно із статтею
47 цього Закону; повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу,
який його видав, - згідно із статтею 48
цього Закону. Державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії з
виконання рішення протягом шести
місяців з дня винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження, а з
виконання рішення немайнового
характеру - у двомісячний строк.

При цьому, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом

Так, ч. 3 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
у разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до ст. 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Слід також зазначити, що згідно вимог ч.
2 ст. 8 КАС України суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини в п.
74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі
проти Італії» зазначив, що орган
державної влади не має права
посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу.

В той же час, ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в п. 40
рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» від 19 березня 1997 року зазначив,
що право на суд було б ілюзорним, якби
національна правова система
Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені ст. 6 Конвенції
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (п. 68
рішення у справі «Піалопулос та інші
проти Греції» від 15 березня 2001 року).

Разом з тим, відповідно до положень ч. 2
ст. 71 КАС України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Як
вбачається з матеріалів справи,
відповідач проти позову заперечень не
надав.

Згідно з ч. 6 ст. 71 КАС України, якщо
особа, яка бере участь у справі, без
поважних причин не надає докази на
пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (ч. 1 ст. 69 КАС України).

Виходячи з наведеного та враховуючи ті
обставини, що державним виконавцем не
було вжито всі передбачених чинним
законодавством заходів, спрямованих на
виконання судового рішення, а
відповідачем не доведено
правомірності оскаржуваної постанови,
суд прийшов до висновку, що позов в
частині вимог про визнання
протиправною та скасування постанови
про повернення виконавчого документа
стягувачеві підлягає задоволенню.

При цьому, судом враховано, що орган
державної влади не має права
посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу, та
протилежне є порушенням визначених ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод гарантій на
справедливий суд.

Разом з тим, як роз'яснено у постанові
Пленуму Верховног8о Суду України «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження» від 26 грудня
2003 року № 14, у разі визнання
неправомірними рішення, дій або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби суд зобов'язує їх
усунути допущені порушення або іншим
шляхом поновлює порушені права чи
свободи заявника. При цьому, суд не
вправі зобов'язувати зазначених осіб
до вчинення тих дій, які згідно із
Законом України «Про виконавче
провадження» можуть здійснюватися
тільки державним виконавцем або
відповідною посадовою особою
державної виконавчої служби.

Таким чином, суд визнає безпідставними
вимоги позивача щодо зобов'язання
відповідача Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві
продовжити виконавче провадження для
примусового виконання виконавчого
листа № 2а-4518/11 виданого Шевченківським
районним судом міста Києва 27 серпня 2013
року та вчинити відповідні дії для
стягнення коштів з боржника - оскільки
суд не наділено правом зобов'язання
відповідача до вчинення дій,
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» та до виконання
обов'язків згідно вимог цього Закону,
що належать до компетенції даного
державного органу та його посадових
осіб, за відсутності доказів порушення
такого виконання.

За вказаних обставин позов ОСОБА_1 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві, третя особа: Головне
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, про визнання протиправною та
скасування постанови про повернення
виконавчого документу стягувачеві та
відновлення виконавчого провадження
підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст. 19, 55, 124 Конституції України, ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 6, 11, 30, 47, 75,
89 Закону України «Про виконавче
провадження» та керуючись та керуючись
ст.ст. 2, 8, 10, 11, 14, 69-72, 86, 122, 128, 158-163, 181, 185,
186, 254, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві, винесену 27
грудня 2013 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві Новак
Галиною Матвіївною по виконавчому
провадженню № 39525813, - визнати
протиправною та скасувати.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч. 3 ст. 160 КАС України апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення вищезазначених
строків, або після перегляду справи в
апеляційному порядку, якщо постанову
суду не скасовано.

Суддя: