Справа № 826/3182/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1Вн. № 1/69
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

04 квітня 2014 року 11:50
№ 826/3182/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Приватного підприємства
"Віллар" до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.02.2014 №
та № , ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Віллар" (далі -
позивач, ПП "Віллар") звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач,
ДПІ у Дніпровському р-ні ГУ Міндоходів
у м. Києві) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.02.2014 №
та № (далі - ППР № , ППР №
).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 13.03.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/3182/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 13.03.2014 закінчено
підготовче провадження в
адміністративній справі № 826/3182/14 та
призначено справу до судового
розгляду.

В судове засідання 03.04.2014 прибули
представники позивача. Представник
відповідача в судове засідання 03.04.2014
не прибув, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час і місце
судового розгляду.

Згідно частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) якщо немає перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, визначених цією статтею, але
прибули не всі особи, які беруть участь
у справі, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті
128 КАС України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 03.04.2014
суд ухвалив перейти до розгляду справи
в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, посадовими особами
ДПІ у Дніпровському р-ні ГУ Міндоходів
у м. Києві проведено позапланову виїзну
перевірку ПП "Віллар" з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за
результатами якої складено акт від
19.02.2014 № 8/26-53-22-01-26-36688955 (далі - Акт
перевірки).

В ході перевірки відповідачем зроблено
висновок про порушення позивачем вимог
пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України (далі - ПК України), внаслідок
чого позивачем занижено податок на
прибуток за 4 квартал 2011 року у розмірі
30000,00 грн., та порушення п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
ПК України, у зв'язку із чим занижено
суму ПДВ за жовтень 2011 року у розмірі
36265,00 грн., за листопад 2011 року у розмірі
32660,00 грн., за грудень 2011 року у розмірі
32100,00 грн.

На підставі висновків, викладених у
Акті перевірки, відповідачем прийнято
ППР № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток приватних підприємств на
суму 30000,00 грн., та ППР № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на суму 126281,00
грн. (за основним платежем - 101025,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями -
25256,00 грн.).

Не погодившись з вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 КАС
України надані сторонами докази та
пояснення, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Згідно п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК
України витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Абзацом 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності, що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому,
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Крім того, частиною 1 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV)
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Із системного аналізу положень цих
норм законодавства України вбачається,
що право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наступних умов: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

З матеріалів справи вбачається, що в
перевіряємому періоді позивач мав
взаємовідносини з ТОВ "Маркет-Про".

Так, судом встановлено, що ПП "Віллар"
було придбано у ТОВ "Альфаторг"
(Російська Федерація) та Компанії "SVOBODA
EXPORT s.r.o." (Чеська Республіка) засоби по
догляду за шкіряним та замшевим
взуттям згідно контрактів № 2 від 05.02.2010
(Т. 1, арк. 113 - 120) та № 01/01 від 12.01.2010 (Т. 1,
арк. 121 - 136).

Позивачем було зазначено, що дані
товари імпортувались нестикерованими
та немаркованими українською мовою,
тому для подальшого його продажу
необхідно було провести передпродажну
підготовку, а саме: стикерування
товару, маркування українською мовою,
перевірка товару на пошкодження
упаковки та, за необхідності,
переупаковка товару.

У зв'язку з наведеним, між ПП "Віллар"
(Замовник) та ТОВ "Маркет-Про"
(Виконавець) від імені директора ОСОБА_1
було укладено договір № 05/10-ппт про
надання послуг від 05.10.2011 (Т. 1, арк. 79 - 80),
згідно умов якого Виконавець
зобов'язувався за завданням Замовника
надавати послуги з передпродажної
підготовки, а Замовник зобов'язувався
сплатити ці послуги.

Згідно п. 1.2 вказаного договору послуги
включали в себе огляд продукції
(засобів для догляду за шкіряним та
замшевим взуттям), яка була власністю
Замовника, з доведенням кожної одиниці
продукції для подальшого продажу, з
метою виявлення пошкоджень в упаковці
продукції, які утворилися в результаті
вантажно-розвантажувальних робіт та
тривалого транспортування.

При виявленні найменших ознак
пошкодження верхньої упаковки
продукції, Виконавець проводив
переупаковку товару з власною тарою,
вилучення та вивезення пошкодженої
пакувальної тари, стикерування та
маркування товару українською мовою,
сортування товару.

Виконавець надавав послуги своїми
силами та засобами на власній
території.

Нова упаковка, у яку переупаковувалась
продукція, Виконавець надавав зі своїх
запасів. Вартість нової тари
враховувалась в загальну вартість
послуг, що надавалися.

На підтвердження виконання договору з
ТОВ "Маркет-Про" позивачем надано до
суду акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг), податкові накладні,
платіжні доручення, банківські виписки
та картку рахунку (Т. 1, арк. 81 - 86, 137 - 165).

Проте, суд вважає доцільним зазначити,
що позивачем крім вказаних документів
не надано жодних інших документів,
підтверджуючих реальність здійснення
господарських операцій, зокрема таких
як: документів, що підтверджують
транспортування пошкодженої
пакувальної тари контрагентом
позивача; доказів існування
транспортних засобів у ТОВ "Маркет-Про";
документів, що підтверджують право
власності або оренду складського
приміщення, на якому контрагентом
позивача мали надаватися послуги
своїми силами та засобами на власній
території; документів на підтвердження
оприбуткування та складського обліку
нових упаковок, які мали належати
контрагенту позивача та у які мала
переупаковувалась продукція позивача.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведена
реальність операцій, оскільки не
підтверджується факт надання послуг з
передпродажної підготовки. Відтак,
господарські операції, що нібито
відбулись, оформлені лише на підставі
формально складених первинних
документів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 10.04.2013 у справі № 2а-12992/11/2670 (колегія
суддів у складі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4).

При цьому, судом задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірних
господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ "Маркет-Про"
ухвалою суду від 13.03.2014 про закінчення
підготовчого провадження у даній
справі та призначення її до судового
розгляду було витребувано у позивача
вищевказані докази.

Дана ухвала суду отримана позивачем та
його представником 17.03.2014,
підтвердженням чого є відповідні
рекомендовані повідомлення про
вручення поштових відправлень (Т. 1, арк.
241 - 242).

Однак, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Позиція відповідача ґрунтується на
протоколі допиту свідка (Т. 2, арк. 11),
згідно якого гр. ОСОБА_1, яка була
керівником та підписантом ТОВ
"Маркет-Про" з 04.08.2011, пояснила, що про
вказане підприємство та про те, що вона
є його директором, чує вперше,
реєстраційні документи ТОВ "Маркет-Про"
вона не підписувала та довіреностей
від імені керівника вказаного
підприємства нікому не видавала.

Також відповідачем надано висновок
експерта НДЕКЦ ГУ МВС України в
Харківській обл. від 08.10.2012 № 321 (Т. 2, арк.
12 - 15), згідно якого встановлено, що
підписи від імені ОСОБА_1 в
реєстраційних та установчих
документах виконані не ОСОБА_1, а іншими
особами.

З наведеного вбачається, що підписи,
виконані від імені директора ТОВ
"Маркет-Про" гр. ОСОБА_1 в договорі №
05/10-ппт про надання послуг від 05.10.2011,
актах здачі-прийняття робіт (надання
послуг) та податкових накладних
виконані іншою, невстановленою особою.

З огляду на зазначене, податковий орган
дійшов висновку про те, що
взаємовідносини між ПП "Віллар" та ТОВ
"Маркет-Про" не спричиняють реального
настання правових наслідків, укладений
позивачем з ТОВ "Маркет-Про" договір,
податкові накладні та інші первинні
документи не мають юридичної сили
первинних документів, не відповідають
вимогам Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, що унеможливлює їх
відображення в регістрах
бухгалтерського та податкового обліку,
у податковій звітності.

З приводу викладеного, суд зазначає
наступне.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону № 996-XIV
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до статті 9 Закону № 996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Виходячи з положень ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9
Закону № 996-XIV та пунктів 2.4, 2.5, 2.13
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№ 168/704, первинний документ повинен мати
такий обов'язковий реквізит, як
особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Таким чином, податкова звітність
формується на підставі первинних
бухгалтерських документів, які
підтверджують фактичне здійснення
операцій, та одним з обов'язкових
реквізитів яких є особистий підпис
уповноваженої особи, яка підписала цей
документ на підтвердження фактичного
здійснення господарської операції.

В контексті наведеного суд зазначає, що
обов'язковими реквізитами у праві
визнаються обов'язкові дані, які мають
бути в будь-якому документі для
визнання його дійсним, таким, що має
юридичну силу (значимість).

Отже, підписання первинних документів
уповноваженою особою на підтвердження
фактичного здійснення операції надає
документу юридичну силу, робить його
дійсним та, відповідно, є підставою для
виникнення відповідних податкових
наслідків за фактично здійсненою
господарською операцією.

У той же час, у разі підписання
первинного документу (податкової
накладної) не уповноваженою особою,
такий документ не створює будь-яких
правових наслідків у бухгалтерському,
а отже і у податковому обліку (у вигляді
виникнення права на податковий кредит),
як і документ на якому імітовано підпис
уповноваженої особи.

При цьому, наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.1997 № 165, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 23.06.1997 за
№ 233/2037, затверджений Порядок
заповнення податкової накладної.

Пунктом 2 зазначеного Порядку
передбачено, що податкову накладну
складає особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі і
якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Згідно п. 5 Порядку податкова накладна
вважається недійсною у разі її
заповнення іншою особою, ніж вказаною у
пункті 2 даного Порядку.

Відповідно до п. 18 Порядку всі складені
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
поставку товарів (послуг), та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця.

Отже, для надання податковій накладній
юридичної сили обов'язковим реквізитом
є підпис особи, уповноваженої
платником податку здійснювати
постачання товарів/послуг, та відтиск
печатки такого платника податку.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Крім того, суд зазначає, що про
відсутність реального характеру
господарських операцій можуть
свідчити такі обставини:

- неможливість здійснення платником
податку зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
права на податковий кредит або
бюджетне відшкодування, якщо для
даного виду діяльності також потрібне
здійснення і облік інших господарських
операцій;

- здійснення операцій з
товарно-матеріальними цінностями, які
не вироблялися або не могли бути
вироблені в обсязі, зазначеному
платником податку в документах обліку.

Як підтверджується матеріалами справи,
директор ТОВ "Маркет-Про" ОСОБА_1, від
імені якої підписані усі первинні
документи по взаємовідносинам з
позивачем, первинні документи не
підписувала, що підтверджується
наданими нею поясненнями.

Отже, з урахуванням того, що підписи в
первинних документах виконані не гр.
ОСОБА_1, а іншою особою, при відсутності
управлінського та іншого
кваліфікованого персоналу, надані
позивачем документи не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг.

У зв'язку з вищевикладеним, перевіривши
реальність договору, укладеного
позивачем з ТОВ "Маркет-Про, суд
погоджується з висновками податкового
органу щодо відсутності підстав для
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених відповідно до податкових
накладених, оформлених його
контрагентом, з огляду на те, що
відповідні документи підписані
невстановленою особою, що
підтверджується висновком
спеціаліста.

При цьому, згідно з позицією Верховного
Суду України (справа № 21-421а11), первинні
документи, підписані невстановленими
особами, не можуть бути підставою для
формування податкового кредиту.

Надані позивачем документи не дають
можливості встановити реальність
здійснених операцій та факт
використання в господарській
діяльності позивача, а лише фіксують
господарські операцій з
вищезазначеними контрагентом.

Наведені обставини та досліджені судом
документальні докази в їх сукупності є
достатніми для висновку про те, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентом не мали товарного
характеру, не спрямовані на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені договором, а оформлені лише
документально невстановленими
особами, що, в свою чергу, призвело до
встановлення податковим органом
порушень формування позивачем
податкового кредиту.

Аналогічна позиція відображена в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2-а-11805/11/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Ісаєнко Ю.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.), ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 у
справі № 2а-16248/10/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Бабенка К.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Мельничука В.П.),
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.03.2014 у
справі 826/13815/13-а (колегія суддів у
складі головуючого Оксененка О.М.,
суддів Бистрик Г.М., Федотова І.В).

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідні угоди не мали
реального характеру, що свідчить про
необґрунтованість позовних вимог та є
підставою для відмови в їх задоволенні.

Суд наголошує на тому, що реальність
операцій позивачем суду не доведено.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Так, відповідачем надано належні
докази на підтвердження висновку про
порушення позивачем податкового
законодавства, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ПП "Віллар" не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
приватного підприємства "Віллар"
повністю.

2. Стягнути з приватного підприємства
"Віллар" решту суми судового збору у
розмірі 1562,80 грн. (одна тисяча п'ятсот
шістдесят дві грн. 80 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова