Справа № 2а-694/11
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
Справа № 9104/102835/12

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді -
Старунського Д.М.,

суддів -
Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області на постанову
Любешівського районного суду
Волинської області від 22 березня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області про стягнення
невиплачених коштів, передбачених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»,-

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2011 року (згідно поштового
відбитку на конверті) ОСОБА_1 звернувся
до суду з адміністративним позовом, у
якому просив зобов'язати Управління
праці та соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
здійснити нарахування і виплату йому
щомісячної грошової допомоги у зв'язку
з обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в
розмірі 40 відсотків від мінімальної
заробітної плати відповідно до ст. 37
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», з врахуванням проведених
виплат за період з липня 2010 року по
грудень 2010 року включно.

Постановою Любешівського районного
суду Волинської області від 22 березня
2011 року визнано протиправними дії
відповідача та зобов'язано Управління
праці та соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
здійснити нарахування і виплату
позивачу грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в
розмірі 40 відсотків від мінімальної
заробітної плати за період з вересня 2010
року по грудень 2010 року включно на
підставі положень ст. 37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», з
врахуванням проведених виплат.

У поданій апеляційній скарзі
Управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області просить
вищезазначену постанову скасувати,
покликаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права та
невідповідність його висновків
обставинам справи.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС
України, колегія суддів відповідно до
ч. 1 п. 2 ст.197 КАС України розглядає
справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач є постраждалим внаслідок
аварії на Чорнобильській атомній
електростанції 3 категорії. При цьому
проживав на території радіоактивного
забруднення, а також перебував на
обліку в Управлінні праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області, і
має право на пенсію, компенсації,
доплати та допомогу, передбачені
статтями 37 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

При цьому відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» Управління
праці та соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області дані
виплати позивачу, який проживає на
території радіоактивного забруднення,
доплати проводились в розмірі 2,10 грн.
відповідно. Задовольняючи позов, суд
виходив з того, що дії відповідача були
неправомірними, нарахування та виплата
відповідних доплат позивачу повинні
були здійснюватись, виходячи з їх
розмірів, встановлених Законом України
«Про статус та соціальний захист
громадян, що постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не
постановою Кабінету Міністрів України
№836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
виходячи з реальних можливостей
державного бюджету.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права і фактичним
обставинам справи та є правильними.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до статті 37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в таких
розмірах: у зоні гарантованого
добровільного відселення - 40 відсотків
від мінімальної заробітної плати.

Наявність у позивача права на
призначення йому щомісячної грошової
допомоги в розмірі 40 відсотків від
мінімальної заробітної плати є
визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (частина 2 статті
46 Конституції України).

Згідно з положеннями частини четвертої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суди першої
інстанцій дійшов правильного висновку,
що при визначенні розміру щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства і
розміру виплати громадянам, які
проживають на території
радіоактивного забруднення у зоні
гарантованого добровільного
відселення, застосуванню підлягають
статті 37 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», з яких вбачається, що під
час визначення розміру передбачених
цією статтею виплат за основу їх
нарахування береться мінімальна
заробітна плата, - а не наведена вище
постанова Кабінету Міністрів України
№ 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг встановлених
законом прав позивача, та на яку
посилається відповідач.

Крім того, судами вірно враховано, що
розмір пенсійних виплат, доплат та
компенсацій, передбачених постановою
Кабінету Міністрів України № 836 від
26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», не
відповідає визначеному Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
розміру, кратному мінімальній
заробітній платі (мінімальній пенсії),
яка збільшувалась в різні роки
Законами України «Про встановлення
мінімальної заробітної плати на 2010
рік».

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При цьому надання законодавцем
Кабінету Міністрів України права
визначати порядок виплат особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав таких осіб, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок не порушуючи
положень цього Закону.

Крім того, органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань, які встановлені статтею 46
Конституції України та Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», щодо
визначення розміру та виплати грошової
допомоги.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
вирішуючи даний спір, суди дали
правильну правову оцінку обставинам у
справі, перевірили обґрунтованість
вимог позивача щодо здійснення
нарахування конкретних сум,
відповідність їх розмірам, які були
встановлені чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Враховуючи наведене вище, суд вважає,
що оскільки позивач не просив поновити
йому строк звернення до суду і не
вказав жодних причин пропуску такого
строку, позовні вимоги ОСОБА_1 за період
з 01 липня 2010 року по 07 серпня 2010 року
включно слід залишити без розгляду.

Оскільки позивач звернувся до суду 08
лютого 2011 року (згідно поштового
відбитку на конверті) позовні вимоги з
врахуванням положень ст. 99 КАС України
підлягають задоволенню в межах
шестимісячного строку звернення до
суду, за період з 08 серпня 2010 року по 31
грудня 2010 року включно.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому оскаржувану постанову
слід скасувати та прийняти нову
постанову.

Керуючись ст. ст. 99, 100, 160, 183-2, 195, 197, п. 3 ч.
1 ст. 198, п. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 211,
212, 254 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
задовольнити частково.

Постанову Любешівського районного
суду Волинської області від 22 березня
2011 року у справі №2а-694/11 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 01
липня 2010 року по 07 серпня 2010 року
включно залишити без розгляду.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1
за проживання у зоні гарантованого
добровільного відселення у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати за період з 08 серпня 2010 року по 31
грудня 2010 року включно на підставі
положень ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», з
врахуванням проведених виплат.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.М. Старунський

Судді:
В.М. Багрій

Р.В. Кухтей