Справа № 817/405/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/405/14

25 березня 2014 року 13год. 25хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Сало А.Б. за участю секретаря судового
засідання Школяр О.І. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Красько Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про скасування
податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
звернувся до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у місті
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №,
№ від 03.02.2014.

В обґрунтування позову позивач вказує
на те, що з 10.12.2013р. по 30.12.2013р. Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області проведено планову
документальну перевірку щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4 за період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р., за
результатами якої складено акт
№236/17-01/НОМЕР_1 від 13.01.2014р.

На підставі акту перевірки податковим
органом винесено спірні податкові
повідомлення-рішення, згідно яких
платнику податків донараховано
податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності та
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість.

На переконання позивача, податковий
орган помилково прийшов до висновку,
що ним неправомірно включено до складу
витрат, витрати понесені на
відрядження найманих працівників, які
перебували у трудових відносинах.
Вважає безпідставним висновок
відповідача щодо неможливості
списання витрат на відрядження згідно
пп.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу
України.

Вказує, що перевіряючим безпідставно
не прийнято витрати в сумі 91 293,92 грн. у
зв'язку з тим, що до складу витрат
включені витрати понесені на подачу
автомобілів до пункту завантаження, а
згідно договорів про надання послуг
замовниками перевезень проводили
оплату вантажних перевезень від пункту
завантаження до пункту розвантаження.
Оскільки, такі витрати, пов'язані з
господарською діяльністю з метою
отримання доходу від надання послуг по
перевезенню вантажів.

Крім того, позивач звертає увагу суду
на те, що акт перевірки та додатки до
нього не містять відповідних даних та
розрахунків, а саме: кілометражу
пробігу автомобіля, об'єм витраченого
пального та відповідно суми витрат, які
понесені на придбання пального, у
зв'язку із чим не можливо встановити,
яким чином податковим органом
донараховано суму податкового
зобов'язання.

Також вказує, що перевіряючим було
перекручено дані та безпідставно
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
зв'язку з неприйняттям до податкового
кредиту сум сплачених на придбання
пального.

Як наслідок позивач вважає, що висновки
податкового органу, на підставі яких
були винесені оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, що викладені в
акті №236/17-01/НОМЕР_1 від 13.01.2014р. про
проведення планової документальної
перевірки щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2012р. по 31.12.2012р., є необґрунтованими
та безпідставними.

Представник позивача в судовому
засіданні адміністративний позов
підтримав з наведених у ньому підстав,
просив задовольнити повністю.

Відповідач - Державна податкова
інспекція у місті Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області позов не визнав.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову також
заперечив, про що надав суду пояснення
аналогічні викладеним у письмовому
запереченні.

Зокрема, пояснив, що перевіркою
встановлено, розбіжності при
визначенні витрат в сумі 402999,88 грн., які
виникли в зв'язку з тим, що ФОП ОСОБА_4
включив до складу витрат витрати
понесені на відрядження фізичних осіб,
які не перебували у трудових
відносинах з платником податку, а
виконували роботи на основі договорів
цивільно-правового характеру. В ході
перевірки ФОП ОСОБА_4, не надано
підтверджуючих документів на виплату
коштів на відрядження, саме відсутні
відомості про нарахування та виплату
відрядних коштів та підтвердження їх
отримання водіями які працювали згідно
умов договорів цивільно-правового
характеру.

Також, перевіркою встановлено, що ФОП
ОСОБА_4 списано дизельного пального на
11411,70 літрів більше, ніж передбачено
нормами Наказу Міністерства
транспорту України від 10 лютого 1998 року
№ 43 «Про затвердження Норм витрат
палива і мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті», до складу
валових витрат віднесено витрати
понесені на подачу автомобілів до
пункту завантаження, а згідно
договорів про надання послуг,
первинних документів, що підтверджують
списання пального встановлено, що
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.
В результаті до складу витрат не
прийнято частину витрат на придбання
дизельного пального, що було
використане для переміщення
транспортних засобів з одного пункту
до іншого без оплати таких поїздок
замовниками. Також у зв'язку з
вищенаведеним не прийнято до
податкового кредиту сум сплачених на
придбання пального.

Спірні рішення про збільшення грошових
зобов'язань та застосування штрафних
(фінансових) санкцій представник
відповідача вважає правомірними, в
задоволенні позову просив відмовити
повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, встановивши фактичні обставини
справи, перевіривши їх доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
оцінивши їх у сукупності, відповідно до
вимог закону, судом встановлено
наступне.

ОСОБА_4 зареєстрований як фізична
особа-підприємець виконавчим
комітетом Рівненської міської ради
20.09.2002, номер запису про державну
реєстрацію №26029, перебуває на
податковому обліку в ДПІ у м. Рівне з
26.09.2002.

Судом встановлено, що на підставі
наказу на проведення перевірки від
26.11.2013 № 533, наказу на продовження
термінів проведення документальної
перевірки від 23.12.2013 № 598 уповноваженою
особою Державної податкової інспекції
у м. Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
згідно з ст.75, ст.77, ст.82 Податкового
Кодексу України в період з 10.12.2013р. по
30.12.2013р. проведено планову
документальну перевірку щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р.,
дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. та
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2011р. по 31.12.2012р.

За результатами перевірки складено акт
№236/17-01/НОМЕР_1 від 13.01.2014р., відповідно
до висновків якого перевіркою
встановлено порушення:

ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України, а саме
включення в декларацію перекручених
даних, що привело до заниження
оподатковуваного доходу за 2012р. на
402999,68 грн. Відповідно донарахована за
результатами перевірки сума податку на
доходи фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю за 2012р.
становить - 66261,45 грн.;

п. 198.6. ст. 198 п.199.1 ст.199 Податкового
кодексу України, зменшено залишок
від'ємного значення, який включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду в
розмірі 18259грн.;

Не погоджуючись з висновками акту
планової документальної перевірки ФОП
ОСОБА_4 подав письмові заперечення.

За наслідками розгляду заперечень
Державна податкова інспекція у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
вирішила висновки акту залишити без
змін.

Державною податковою інспекцією у
місті Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області на
підставі акта перевірки №236/17-01/НОМЕР_1
від 13.01.2014р. прийнято:

податкове повідомлення-рішення №
від 03.02.2014р., яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем «податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності»
на 66261,45 грн. - основного платежу та 33130,73
грн. - штрафної (фінансової) санкції;

податкове повідомлення-рішення №
від 03.02.2014р., яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
9726,00 грн.

Враховуючи доводи та заперечення
сторін, в ході судового розгляду справи
підлягали до перевірки обставини щодо
укладання трудових договорів з
найманими працівниками, виплатою
коштів на відрядження найманим
працівникам та зв'язку з господарською
діяльністю. Правомірності віднесення
до складу витрат витрати на придбання
пального, яке списувалось ФОП ОСОБА_4
при перевезенні вантажів
автомобільним транспортом. Законності
зменшення розміру від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
зв'язку з неприйняттям податкового
кредиту на придбання пального.

Судом встановлено і сторонами
визнається, що протягом 2012 року позивач
здійснював підприємницьку діяльність
на загальній системі оподаткування з
видом діяльності вантажні перевезення
автомобілями (крім таксі). Позивач у
підприємницькій діяльності
використовує власні транспортні
засоби згідно свідоцтв про реєстрацію
транспортних засобів:
вантажно-сідловий тягач Scania (номерний
знак НОМЕР_2) з напівпричіпом Kogel
(номерний знак НОМЕР_3),
вантажно-сідловий тягач Scania (номерний
знак НОМЕР_4) з напівпричіпом Schmitz
(номерний знак НОМЕР_5),
вантажно-сідловий тягач Scania (номерний
знак НОМЕР_6) з напівпричіпом Van Hool
(номерний знак НОМЕР_7) та вантажний
фургон Renault (номерний знак НОМЕР_8).

Платником податку на додану вартість
позивач зареєстрований згідно
реєстраційної заяви №18061/11/01-13 від
15.06.2006р., свідоцтво №100215636 від 13.03.2009.

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню № від
03.02.2014р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності», суд
виходить з наступного.

Відповідно до акту перевірки
розбіжності у витратах за 2012р. на суму
402999,68 грн. виникли в зв'язку з
включенням позивачкою наступних
витрат:

витрати понесені на відрядження водіїв
в сумі 311705,96 грн.;

витрати понесені на подачу автомобілів
до пункту завантаження та не в межах
допустимих норм в сумі 91293,92 грн.

З такими висновками суд не може
погодитись з огляду на наступне.

Між фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4 (Роботодавець) та фізичними
особами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 (Працівники) було укладено
строкові трудові договори. Останні
були працевлаштовані як водії
вантажних транспортних засобів.
Відповідно до умов трудових договорів
працівники керуються правилами
внутрішнього трудового розпорядку.
Підприємець зобов'язується
виплачувати працівнику заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
передбачені законодавством про працю.

Прийняття на роботу найманих
працівників оформлялось наказами. У
зв'язку з використанням найманої праці
позивачем здійснювалися відрахування
до фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Актом перевірки констатовано
відсутність заборгованості по виплаті
заробітної плати. Для забезпечення
основної діяльності позивача найманим
працівникам, які керували
транспортними засобами видавались
кошти під звіт на відрядження згідно
видаткових касових ордерів, докази
яких містяться в матеріалах справи.

В свою чергу, вказані трудові
договори не були зареєстровані
позивачем у центрі зайнятості, у
зв'язку із чим відповідачем зроблено
висновок, що відносини між позивачем
і найманими працівниками не можуть
мати трудовий характер, а відносяться
до цивільно-правових.

За таких обставин, податковим органом
зроблено висновок про те, що витрати
позивача на відрядження найманих
працівників є безпідставними, оскільки
позбавлені правових підстав, а саме
виплачені особам які не перебували з
позивачем у трудових відносин.

Проте, на переконання суду, враховуючи
пріоритетність застосування норм
Податкового кодексу України перед
нормами інших галузей права у
регулюванні податкових правовідносин,
недотримання норм трудового
законодавства щодо реєстрації
трудових договорів у центрі
зайнятості, не може бути перешкодою для
віднесення витрат на відрядження
найманих працівників до валових витрат
для цілей оподаткування.

Відповідно до пп.4.1.27 п. 4.1 ст.4
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з пп.140.1.7 п. 140.1 ст.140 Податкового
кодексу України при визначенні об'єкта
оподаткування враховуються такі
витрати подвійного призначення:
витрати на відрядження фізичних осіб,
які перебувають у трудових відносинах
із таким платником податку або є
членами керівних органів платника
податку, в межах фактичних витрат
особи, яка відряджена, на проїзд (у тому
числі перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків) як до місця
відрядження і назад, так і за місцем
відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Факт перебування працівників у
відрядженнях та факт понесеннями ними
витрат, що пов'язані з господарською
діяльністю позивача сторонами
визнається, зауваження щодо фактичної
відсутності таких витрат в акті
перевірки не відображені.

Крім того, позивачем разом із
запереченнями на акт перевірки та
безпосередньо суду було надано всі
первинні документи на понесення таких
витрат.

Отже, ФОП ОСОБА_4 у відповідності до
чинного законодавства правомірно
відносив до складу витрат витрати на
відрядження найманих працівників в
сумі 311705,96 грн..

Щодо віднесення позивачем до складу
витрат витрати понесені на подачу
автомобілів до пункту завантаження в
сумі 91293,92 грн. Суд звертає увагу на
наступне.

В акті перевірки зазначено, що
розбіжність у витратах за 2012р. на суму
91293,92грн., виникла в зв'язку з тим, що ФОП
ОСОБА_4 до складу витрат віднесено
витрати понесені на подачу автомобілів
до пункту завантаження, а згідно
договорів про надання послуг, заявок,
актів виконаних робіт, рахунків,
шляхових листів, що підтверджують
списання пального встановлено, що
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.
Інших умов в договорах про надання
послуг не передбачено. Таким чином, до
складу валових витрат в ході перевірки
не прийнято частину витрат на
придбання дизельного пального, що було
використане для переміщення
транспортних засобів з одного пункту
до іншого без оплати таких поїздок
замовниками (покупцями) по маршрутах,
що не відображені в актах виконаних
робіт та такі, що не пов'язані з
отриманням доходів звітних періодів.
Весь аналіз руху автомобілів наведено
в додатку 1 до акту перевірки.

В результаті в ході перевірки
встановлено, що ФОП ОСОБА_4 було списано
дизельного пального на 11411,70 літрів
більше ніж передбачено нормами Наказу
Міністерства транспорту України від 10
лютого 1998 року № 43 «Про затвердження
Норм витрат палива і мастильних
матеріалів на автомобільному
транспорті» (Далі Наказ №43).

Відповідно до додатка 1 до акту
перевірки для обрахунку кількості
пального, яке необхідно було списати
при наданні послуг перевезення
перевіряючим було взято лише такі дані
первинних документів позивача, а саме:
дані автомобіля, маршрут згідно
шляхових листів, пробіг авто та
кількість списаного пального, назва
вантажу, замовник перевезення, дату та
суму винагороди. В результаті по всім
автомобілям виведено норми списання
пального, посилаючись на розрахунок
згідно Наказу №43.

З такими висновками суд не
погоджується, оскільки згідно Наказу
№43 відповідно до розрахунку
нормативних витрат палива для різних
типів рухомого складу автомобільного
транспорту, а саме для бортових
вантажних автомобілів і сідельних
тягачів у складі автопоїздів,
автомобілів-фургонів та
вантажопасажирських автомобілів, які
виконують роботу, що обліковується в
тонно-кілометрах враховуються також
показники обсяг транспортної роботи,
де основним показником при здійсненні
розрахунку є маса вантажу. Саме від
маси вантажу на кожну поїздку залежить
норма витрат пального.

З наданими розрахунками позивача
вбачається списання пального згідно
шляхових листів менше, аніж допустимі
норми згідно Наказу №43.

Отже, враховуючи те, що перевіряючим не
було враховано масу вантажу по кожному
перевезенню, помилковим є висновок
контролюючого органу щодо списання
пального понад допустимих норм.

Крім того, суд вважає, що витрати
понесені позивачем на подачу
автомобілів до пункту завантаження
пов'язані із підприємницькою
діяльністю з метою отримання доходу.
Доказів використання позивачем
пального, що не пов'язано із
господарською діяльністю не вказано в
акті перевірки та не надано
відповідачем до суду.

Згідно п. 86.1. ст.86 Податкового кодексу
України результати перевірок (крім
камеральних та електронних перевірок)
оформлюються у формі акта або довідки,
які підписуються посадовими особами
органу державної податкової служби та
платниками податків або їх законними
представниками (у разі наявності). У
разі встановлення під час перевірки
порушень складається акт.

Правила фіксування встановлених
перевіркою порушень передбачені
Порядком оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
платниками податків - фізичними
особами затвердженого наказом
Міністерством фінансів України від
14.03.2013 N 395, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 12.04.2013р. за № 607/23139
(далі - Порядок №395).

Зокрема, згідно з вимогами вказаного
Порядку №395, акт документальної
перевірки повинен містити
систематизований виклад виявлених під
час перевірки фактів порушень норм
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. За результатами
документальної перевірки в акті
викладаються всі суттєві обставини
діяльності платника податків, які
стосуються фактів виявлених порушень.
Факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та повною мірою, з
посиланнями на первинні або інші
документи, які зафіксовані в обліку та
підтверджують наявність зазначених
фактів. У разі встановлення перевіркою
порушень податкового законодавства за
кожним відображеним в акті фактом
порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік) діяльності
платника податків та операцію, в
результаті якої здійснено це
порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення платника податків
або його законних представників щодо
встановлених порушень;

зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи з обліку,
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних
документів або ненадання їх чи інших
документів, що підтверджують факт
порушення, зазначити інші докази, що
достовірно підтверджують наявність
факту порушення;

у разі відмови платника податків або
його законних представників надати
копії документів посадовій (службовій)
особі органу державної податкової
служби така особа складає акт у
довільній формі, що засвідчує факт
відмови, із зазначенням прізвища,
імені, по батькові платника податків
(його законного представника) та
переліку документів, які йому
запропоновано подати, факт про
складання такого акта відображається в
акті документальної перевірки;

у разі надання платником податків або
його законними представниками
посадовим (службовим) особам органу
державної податкової служби письмових
пояснень щодо встановлених порушень
податкового законодавства та/або
причин ненадання первинних та інших
документів, що підтверджують
встановлені порушення, або їх копій
факти про надання таких пояснень
необхідно відобразити в акті;

Всупереч вказаним вимогам,
відповідачем у акті перевірки
№236/17-01/НОМЕР_1 від 13.01.2014р. зміст
порушень викладено не чітко, не вказані
первинні документи, на підставі яких
вчинено записи у податковому та
бухгалтерському обліку та які
підтверджують наявність порушень.

Тобто, акт перевірки, на підставі якого
були прийняті оспорювані податкові
повідомлення-рішення, як джерело
доказової бази при виявленні порушення
вимог податкового та іншого
законодавства, був складений з
ігноруванням наявних у позивача
первинних документів, що фіксують
здійснені ним господарські операції,
пов'язані з обчисленням і сплатою
податків і зборів.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 Податкового
Кодексу України).

Згідно п.177.4. ст.177 Податкового Кодексу
України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

В силу вимог п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.138.4 ст.138 Податкового
Кодексу України - витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

В силу вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З урахуванням встановлених в ході
судового розгляду справи обставин в їх
сукупності, не знайшли свого
підтвердження висновки контролюючого
органу про порушення ФОП ОСОБА_4 вимог
Податкового кодексу України, а відтак
податкове повідомлення-рішення №
від 03.02.2014р., яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем «податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності»
на 66261,45 грн. - основного платежу та 33130,73
грн. - штрафної (фінансової) санкції є
протиправним і таким, що підлягає
скасуванню.

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню № від
03.02.2014р., яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 9726,00 грн., суд
виходить з наступного.

Відповідно до акту перевірки
встановлено завищення податкового
кредиту на суму 18259 грн. у зв'язку з тим,
що позивачем в порушення п. 198.6. ст. 198
п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України
до складу податкового кредиту
безпідставно віднесена сума ПДВ,
сплачена при придбанні
паливо-мастильних, що не були
використані в господарській
діяльності платника та відсутні на
залишку, а також встановлено, що ФОП
ОСОБА_4 було списано дизельного
пального на 11411,70 літрів більше ніж
передбачено нормами Наказу №43.

Суд вважає, що оскільки, перевіряючим
не було враховано масу вантажу по
кожному перевезенню, помилковим є
висновок контролюючого органу щодо
списання пального понад допустимих
норм.

Крім того, списане позивачем пальне на
подачу автомобілів до пункту
завантаження пов'язане із
підприємницькою діяльністю з метою
отримання доходу, а також в матеріалах
справи відсутні докази використання
пального, що не пов'язано із
господарською діяльністю.

Тому суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Підпунктом "а" п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку. При цьому,
право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

У відповідності до п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Тим більше, варто зазначити, що
оскільки відповідачем не надано
доказів використання пального не в
підприємницькій діяльності, відтак
позивач не порушував п.199.1 ст. 199
Податкового кодексу України, якою
передбачено, що разі якщо придбані
та/або виготовлені товари/послуги,
необоротні активи частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково - ні, до сум
податку, які платник має право віднести
до податкового кредиту, включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку під час їх придбання або
виготовлення, яка відповідає частці
використання таких товарів/послуг,
необоротних активів в оподатковуваних
операціях.

З урахуванням зазначеного суд
приходить до висновку, що у податкового
органу були відсутні законні підстави
для збільшення позивачу суми
податкового зобов'язання та зменшення
суми податкового кредиту з податку на
додану вартість згідно з оспорюваними
податковими повідомленнями-рішеннями.

З огляду на вищенаведене, суд надавши
правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню № від 03.02.2014
вважає його протиправним та таким, що
підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень не надав суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
прийнятих ним податкових
повідомлень-рішень №, № від
03.02.2014.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправими та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
03.02.2014 №000221742 та №.

Присудити на користь позивача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 із Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
182,70 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Сало А.Б.