Справа № 2а-5699/11
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
м. Київ К/9991/77739/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Донця О.Є.,

суддів:
Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційні скарги ОСОБА_2 та
управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м.
Дніпропетровська на постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 15.11.2012 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м.
Дніпропетровська про визнання дій
неправомірними,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Дніпропетровська
про визнання дій неправомірними.

Постановою Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 12.01.2012 року
позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено
частково. Визнано відмову управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Дніпропетровська щодо
проведення нарахування та виплати
позивачу щомісячної державної
соціальної допомоги, як особі, що
необґрунтовано зазнала політичних
репресій і згодом була реабілітована,
за період з 01.03.2011 року відповідно до
пункту «г» статті 77 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» неправомірною.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Дніпропетровська здійснити ОСОБА_2
нарахування та виплату недоотриманої
надбавки до пенсії у розмірі 25
відсотків мінімальної пенсії за віком,
як особі, що була реабілітована, з 14.01.2011
року у відповідності з пунктом «г»
статті 77 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», з урахуванням абзацу 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум до
внесення змін в пенсійне
законодавство. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Позов в
частині заявлених позовних вимог до
01.03.2011 року - залишено без розгляду.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 15.11.2012 року апеляційну скаргу
управління Пенсійного Фонду України у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
- залишено без задоволення, а
апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено
частково. Постанову Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
12.01.2012 року скасовано та ухвалено нову
постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Дніпропетровська щодо
нездійснення перерахунку та виплати на
користь ОСОБА_2 у повному обсязі
підвищення пенсії згідно з пунктом «г»
статті 77 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» з 24.03.2009 року в розмірі 50
відсотків мінімальної пенсії за віком.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Дніпропетровська здійснити
перерахунок та виплатити на користь
ОСОБА_2 підвищення до пенсії згідно з
пунктом «г» статті 77 Закону України
«Про пенсійне забезпечення», з
урахуванням вимог частини 1 статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з 24.03.2009 року в розмірі 50
відсотків мінімальної пенсії за віком,
з урахуванням різниці, яка була
виплачена у цей період. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, не
погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 15.11.2012 року,
задовольнивши її позовні вимоги в
повному обсязі.

У касаційній скарзі управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Дніпропетровська, не
погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 15.11.2012 року.

ОСОБА_2 подано заперечення на касаційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Дніпропетровська в яких вона просить
залишити скаргу без задоволення, а її
касаційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги ОСОБА_2 та управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Дніпропетровська задоволенню не
підлягають, оскільки рішення суду
апеляційної інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не надають підстав,
які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
для зміни чи скасування судового
рішення.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно довідки ВІТ при
УМВС України в Тернопільській області
від 02.08.2007 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
підставі наказу НКВС СРСР № 7129-44
року, як член сім'ї учасника підпілля
ОУН-УПА, 25.10.1944 року із с.
Раковець Теребовлянського (раніше
Підгаєцького) району Тернопільської
області за рішенням позасудових
органів, в адміністративному порядку
була виселена на спецпоселення в
Іркутську область з конфіскацією
майна.

Як вбачається з довідки про
реабілітацію Верховного Суду України
від 30.10.2002 № 5-214н66, постановою Особливої
наради при НКВС СРСР від 07.04.1945 року
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка с.
Мужилов Бережанського району
Тернопільської області, з нею двоє
дітей (у тому числі дочка ОСОБА_2) були
заслані в Омську область строком на 5
років з конфіскацією майна. Підставою
для заслання ОСОБА_5 з дітьми в Омську
область були неперевірені
оперативно-слідчі матеріали про те, що
її чоловік ОСОБА_6 являвся учасником
«банди» ОУН.

Ухвалою судової колегії в кримінальних
справах Верховного Суду УРСР від 18.06.1966
року постанова Особливої Наради при
НКВС СРСР від 07.04.1945 року відносно
ОСОБА_5, при ній двоє дітей, скасована, а
справа провадженням закрита з
поверненням конфіскованого майна або
його вартості. ОСОБА_5, при ній двоє
дітей, у тому числі дочка ОСОБА_2, по
даній справі реабілітовані.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні», реабілітованими
вважають осіб, які з політичних мотивів
були необґрунтовано засуджені судами
або піддані репресіям позасудовими
органами, в тому числі «двійками»,
«трійками», особливими нарадами і в
будь-якому іншому позасудовому
порядку, за вчинення на території
України діянь, кваліфікованих як
контрреволюційні злочини за
кримінальним законодавством України
до набрання чинності Законом СРСР «Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини».

Згідно із пунктом «г» статті 77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
призначені пенсії підвищуються
громадянам, які необгрунтовано зазнали
політичних репресій і згодом були
реабілітовані - на 50 процентів, а членам
їх сімей, яких було примусово
переселено, - на 25 процентів
мінімальної пенсії за віком.

Оскільки, відповідно до довідки про
реабілітацію Верховного Суду України
від 30.10.2002 року № 5-214н66, ОСОБА_2
відноситься до реабілітованих, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про те, що позивач має право на
підвищення пенсії на 50 процентів
мінімальної пенсії за віком.

ОСОБА_2 перебуваючи на обліку в
управлінні Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м.
Дніпропетровська, отримує підвищення
до пенсії у розмірі 43,52 грн., відповідно
до пункту 2 постанови Кабінету
Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року
«Про підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян», як примусово
переселений член сім'ї реабілітованих.

Згідно із пунктом 6 Розділу XV
Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», до прийняття
відповідного Закону до пенсій,
передбачених цим Законом,
установлюються надбавки та
здійснюється їх підвищення згідно із
Законом України «Про пенсійне
забезпечення». Зазначені надбавки та
підвищення встановлюються в розмірах,
що фактично виплачувалися на день
набрання чинності цим Законом з
наступною індексацією відповідно до
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Виплата їх
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.

Частиною 3 статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом 1 частини 1 цієї
статті, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Застосування відповідачем положень
постанови Кабінету Міністрів України
від 16.07.2008 року № 654 «Про підвищення
рівня пенсійного забезпечення
громадян» при нарахуванні підвищення
до пенсії членам сімей громадян, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані,
суперечить положенням Закону України
«Про пенсійне забезпечення», оскільки
нормами чинного законодавства
передбачено, що розмір мінімальної
пенсії за віком визначається лише за
правилами, передбаченими частиною 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до частини 1 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції, що діяла до 30.07.2010
року), для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 24.03.2010 року
зверталась до Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська з таким же
позовом в порядку цивільного
судочинства. Ухвалою Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
28.12.2010 року провадження у справі було
закрито, оскільки даний спір не
підлягає розгляду у порядку цивільного
судочинства.

Враховуючи, що ОСОБА_2 зверталась до
суду з позовом 24.03.2010 року, колегія
суддів погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції про те, що позов
підлягає задоволенню в межах річного
строку звернення до суду, тобто з 24.03.2009
року.

Пенсія є періодичним платежем та її
виплата за загальним правилом не
обмежена у часі. Підвищення до пенсії,
яке є додатковою виплатою особі, яка
визнана такою, що має на нього право,
нерозривно пов'язано з виплатою пенсії
і також має невизначений у часі
граничний термін виплати. Вирішуючи
питання про зобов'язання здійснити
перерахунок та виплатити відповідні
періодичні платежі, суд не має підстав
обмежувати орган, відповідальний за
здійснення їх перерахунку і виплати,
певним часовим проміжком, крім
випадків, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про те, що підвищення до
пенсії позивачки слід виплачувати без
обмеження даної виплати певним часовим
проміжком.

Відповідно до статті 6 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні», реабілітованим
громадянам відповідно до статті 1 цього
Закону час тримання під вартою,
відбування покарання в місцях
позбавлення волі, заслання або
перебування на примусовому лікуванні
зараховується у потрійному розмірі в
стаж роботи для призначення трудових
пенсій.

Пунктом 7 постанови Верховної Ради
України «Про тлумачення Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні»
встановлено, що направлення у заслання,
вислання та спеціальні поселення в
адміністративному порядку (стаття 3) -
застосування репресій на підставі
рішень місцевих органів влади,
адміністративних органів, посадових
осіб чи громадських організацій з
політичних мотивів до сімей осіб,
репресованих за обвинуваченням у
контрреволюційних злочинах; до осіб,
визнаних соціально небезпечними у
політичному відношенні, противниками
колективізації; до обвинувачених у
зв'язках з так званими «ворогами
народу», у приналежності до політичних
партій тощо.

Особи, які були незаконно вислані чи
заслані і згодом реабілітовані,
поновлюються в усіх громадянських
правах, але на них не поширюються
пільги, передбачені статтею 6 цього
Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку, відмовивши ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог щодо
зобов'язання управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі
м. Дніпропетровська
зарахувати у потрійному розмірі в її
стаж роботи для призначення трудової
пенсії час перебування позивача у
засланні з 07.04.1945 року по 10.09.1955 року.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Дніпропетровська - залишити
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 15.11.2012 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Дніпропетровська
про визнання дій неправомірними - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.Є. Донець

судді:
А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз