Справа № 813/9064/13-а
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 березня 2014 року
№ 813/9064/13-а
зал судових засідань
№13
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючої судді - Братичак У.В.
секретар судового засідання - Хміль
представника відповідача - Турчина І.Я.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Прокурора м. Києва,
третя особа - Прокурор Дніпровського
району м. Києва про визнання
незаконними дій та відшкодування шкоди
, заподіяної незаконними рішеннями,
діями та бездіяльністю органу
державної влади, зобов'язання до
29 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Прокурора м. Києва про визнання
незаконними дій, що полягають в
порушенні ст.ст. 38, 40, 55 Конституції
України, ст.ст. 7, 15, 18, 19, 20 Закону України
«Про звернення громадян», визнання дій
відповідача як навмисні з метою
незабезпечення отримання позивачем
копії постанови прокурора
Дніпровського району м.Києва чи іншого
рішення, зобов'язати вчинити дії,
відшкодувати шкоду, спричинену
внаслідок незаконних дій.

Протокольною ухвалою судового
засідання від 10.01.2014 року, суд в порядку
ст. 53 КАС України залучив до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача -
прокурора Дніпровського району м.
Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідь на звернення від 14.05.2013р. до
прокурора м. Києва щодо неправомірних
дій прокурора Дніпровського району м.
Києва всупереч вимог закону не було
розглянуте прокурором м. Києва,
натомість було передано прокуратурі
Дніпровського району м. Києва для
наданні відповіді. Вважає, що суть
допущеного прокурором м. Києва
порушення полягає в тому, що звернення
для розгляду не скеровується для
надання відповіді тим особам, дії яких
оскаржуються. Приводом звернення до
прокурора м. Києва стало те, що прокурор
Дніпровського району м. Києва не надав
довідку про дату отримання постанови
про відмову в порушенні кримінальної
справи від 27.08.2010 р., винесеної
Дніпровським РУ ГУМВС України в м.
Києві та самої копії постанови. Також
покликається на порушення його
конституційних прав та порушення
Закону України «Про звернення
громадян».

Відповідач проти позову заперечив з
підстав, викладених у запереченні на
позовну заяву від 22.01.2014р. №18303-14
(а.с.75-79). Заперечення мотивовані тим, що
направлення звернення від 14.05.2013 р., яке
надійшло до прокурора м. Києва
відповідає вимогам п.7 ст.15 Закону
України «Про звернення громадян», п.7.3
Регламенту прокуратури м. Києва, яким
передбачено передачу звернення на
вирішення до підпорядкованої
прокуратури. Прокуратура м. Києва ще не
надавала відповіді на звернення, а тому
таке вважається первинним та
направленим за належністю до
підпорядкованої прокуратури. Щодо
відшкодування моральної шкоди, то такі
вимоги також вважає необґрунтованими,
оскільки відсутні протиправні дії
прокурора м. Києва, шкода не завдана. З
цих підстав просить в позові відмовити
повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
вищенаведених підстав.

Дослідивши подані сторонами документи,
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступні фактичні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Позивач у березні 2013р. звернувся до
прокуратури Дніпровського району м.
Києва із зверненням про надання копії
постанови прокурора Дніпровського
району м. Києва за наслідками розгляду
постанови о/у ВДСБЕЗ Дніпровського РУ
ГУ МВС України у м.Києві від 27.08.2010р. про
відмову у порушенні кримінальної
справи та залишення процесуального
рішення без змін; надати довідку про
дату отримання прокуратурою
Дніпровського району м. Києва
постанови о/у ВДСБЕЗ Дніпровського РУ
ГУ МВС України у м.Києві від 27.08.2010р. про
відмову у порушенні кримінальної
справи.

За наслідками розгляду звернення від
21.03.2013р. позивач отримав відповідь від
04.04.2013р. №34-874/11, в якій позивачу було
роз'яснено, що перевіркою встановлено,
що за заявою позивача, Дніпровським РУ
ГУ МВС України у м. Києві проводилась
перевірка, за результатами якої
прийнято рішення про відмову у
порушенні кримінальної справи за
відсутністю складу злочину, а також у
зв'язку із набранням 20.11.2012р. чинності
Кримінально-процесуальним кодексом
України, яким не передбачено стадії
дослідчої перевірки, а також
можливості оскарження прийнятих за її
результатами процесуальних рішень
вищестоящому прокурору.

Не погоджуючись із вказаною
відповіддю, позивач звернувся до
прокуратури м.Києва із зверненням від
14.05.2013р.

У зверненні від 14.05.2013р. позивач просить
розглянути питання щодо ненадання
встановленої відповіді прокурором
Дніпровського району м. Києва на
звернення від 21.03.2013р., надати відповідь
у встановлений законом строк. Окрім
того, просив повідомити про те, яким
чином відповідь прокурора
Дніпровського району м. Києва від
24.04.2013р. відповідає вимогам закону, і на
якій підставі звернення до прокурора
Дніпровського району м. Києва від
21.03.2013р. може розглядатись як звернення
щодо незгоди з рішенням слідчого
Дніпровського РУ ГУ МВС України у м.
Києві про відмову у порушенні
кримінальної справи, надати належним
чином завірені копії матеріалів
перевірки, забезпечити його участь у
розгляді даного звернення.

Начальником відділу 04/3 прокуратури м.
Києва Голубцовим А. звернення позивача
від 14.05.2013р. листом від 24.05.2013р. №04/3-р
було направлено за належністю для
розгляду по суті в прокуратуру
Дніпровського району м. Києва.

Щодо фактичних обставин, які зазначені
вище, між сторонами спору немає.

Позивач не погоджуючись з діями
прокурора м. Києва щодо розгляду його
звернення від 14.05.2013р. звернувся до
суду.

Зважаючи на предмет та підстави позову,
спір виник щодо правомірності дій
прокурора м. Києва по належному
розгляду та наданню відповіді на
звернення від 14.05.2013 р. Постанова від
27.08.2010 р. не є предметом цього судового
розгляду, позивач її не оспорює.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає
наступне.

Частиною 2 статті 4 КАС України,
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Відповідно до частини 2 статті 17 КАС
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно - правові
спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних
з виборчим процесом чи процесом
референдуму.

Відносини, що виникають між фізичною та
юридичною особою і представниками
органів влади під час здійснення ними
владних повноважень, є публічно -
правовими і поділяються, зокрема, на
правовідносини у сфері управлінської
діяльності та правовідносини у сфері
охорони прав і свобод людини і
громадянина, а також суспільства від
злочинних посягань. Діяльність
органів влади, у тому числі судів, щодо
вирішення спорів, які виникають у
публічно - правових відносинах,
регламентуються відповідними
нормативно - правовими актами.

Отже, до юрисдикції адміністративних
судів належать публічно-правові спори
з правовідносин, що виникають у сфері
здійснення публічної влади. Принаймні
одним із учасників публічно-правового
спору повинен бути суб'єкт владних
повноважень і цей спір має бути саме з
приводу публічно-правових відносин, у
якому позивач вважає, що суб'єкт
владних повноважень своїми рішеннями,
дією чи бездіяльністю порушив його
права, свободи чи інтереси.

Вичерпний перелік публічно-правових
справ, на які не поширюється юрисдикція
адміністративних судів, визначено в
частині третій статті 17 КАС України. Це
справи, що віднесені до юрисдикції
Конституційного Суду України; які
належить вирішувати в порядку
кримінального судочинства; про
накладення адміністративних стягнень;
щодо відносин, які відповідно до
закону, статуту (положення) об'єднання
громадян віднесені до його внутрішньої
діяльності або виключної компетенції.

З позовної заяви та долучених до неї
документів слідує, що підставою для
звернення з даним позовом стало
звернення позивача до Прокурора
Дніпровського району міста Києва від
21.03.2013 року щодо:

1.надання копії постанови Прокурора
Дніпровського району міста Києва за
наслідками розгляду постанови о/у
ВДСБЕЗ Дніпровського РУ ГУ МВС України
в місті Києва від 27.08.2010 року про
відмову в порушенні кримінальної
справи та залишення процесуального
рішення без змін;

2.надання довідки про дату отримання
прокуратурою Дніпровського району
міста Києва та вхідний номер постанови
о/у ВДСБЕЗ Дніпровського РУ ГУ МВС
України у місті Києві від 27.08.2010 року
про відмову у порушенні кримінальної
справи та залишення процесуального
рішення без змін та надання належних
копій підтверджуючих це документів
прокуратури.

У зв'язку із неналежною на думку
позивача відповіддю на вказане вище
звернення, позивач звернувся до
прокурора м. Києва щодо перевірки дій
підпорядкованого прокурора.

Окрім того, судом встановлено, що
прокуратурою Дніпровського району м.
Києва вже розглядалось звернення
позивача щодо незгоди з постановою о/у
ВДСБЕЗ Дніпровського РУ ГУ МВС України
у місті Києві від 27.08.2010 року про
відмову у порушенні кримінальної
справи та надано відповідь від 31.08.2011р.
№874-с-11 у якій зазначено, що постанову
від 27.08.2010 року про відмову у порушенні
кримінальної справи прийнято
обгрунтовано, підстав для її
скасування немає. Позивачу було
роз'яснено його право на оскарження
постанови в порядку ст. 236-1 КПК України.

При цьому, позивач не обгрунтував якою
нормою законодавства передбачено
винесення окремого процесуального
документа, який повинен прийматись
прокурором за наслідками перевірки
законності постанови слідчого про
відмову в порушенні кримінальної
справи.

Так, відповідно до ст. 236-1
Кримінально-процесуального кодексу
України від 28.12.1960 року (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) скарга на постанову
органу дізнання, слідчого, прокурора
про відмову в порушенні кримінальної
справи подається особою, інтересів
якої вона стосується, або її
представником до районного (міського)
суду за місцерозташуванням органу або
роботи посадової особи, яка винесла
постанову, протягом семи днів з дня
отримання копії постанови чи
повідомлення прокурора про відмову в
скасуванні постанови.

Листом від 31.08.2011р. № 874-с-11 прокурор
Дніпровського району м. Києва
повідомив про те, що постанова від
27.08.2010р. про відмову у порушенні
кримінальної справи є законною,
підстави для її скасування відсутні.

Таким чином, прокурор Дніпровського
району м. Києва надав вичерпну
відповідь на заяву позивача.

Відповідно до частини 1 статті 1
Кримінального процесуального кодексу
України, який набрав чинності з 20
листопада 2012 року, порядок
кримінального провадження на
території України визначається лише
кримінальним процесуальним
законодавством України.

Кримінальне процесуальне
законодавство України складається з
відповідних положень Конституції
України, міжнародних договорів, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, Кримінального
процесуального кодексу України (далі -
КПК України) та інших законів України.

Відповідно до статті 2 КПК України,
завданням кримінального провадження є
захист особи, суспільства та держави
від кримінальних правопорушень,
охорона прав, свобод та законних
інтересів учасників кримінального
провадження, а також забезпечення
швидкого, повного та неупередженого
розслідування і судового розгляду з
тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне
правопорушення, був притягнутий до
відповідальності в міру своєї вини,
жоден невинуватий не був обвинувачений
або засуджений, жодна особа не була
піддана необґрунтованому
процесуальному примусу, і щоб до
кожного учасника кримінального
провадження була застосована належна
правова процедура.

Положення кримінально - процесуального
кодексу України регламентують
діяльність органів державної влади та
їх посадових осіб, яка стосується сфери
публічно - правових відносин, що
виникають внаслідок злочинних
посягань, відповідальність за які
встановлено в нормах кримінального
права.

Відповідно до частини 1 статті 24 КПК
України, кожному гарантується право на
оскарження процесуальних рішень, дій
чи бездіяльності суду, слідчого судді,
прокурора, слідчого в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Суб'єкти, визначені в цих нормах, є
носіями спеціальних владних
процесуальних повноважень і тому
виконують функції, обумовлені
завданнями кримінального судочинства.

Правовідносини, що мають місце під час
розгляду звернення позивача є
кримінально - процесуальними за своєю
правовою природою, і тому оскарження
ненадання копії постанови прокурора
про відмову в порушенні кримінальної
справи та залишення процесуального
рішення без змін відноситься до
юрисдикції того суду, який
спеціалізується на розгляді
кримінальних справ і повинні
розглядатися в порядку, встановленому
КПК України.

Конституційний Суд України в своєму
рішенні №6-рп/2001 від 23.05.2001 року
зазначив, що кримінальне судочинство -
це врегульований нормами КПК України
порядок діяльності органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду (судді) щодо порушення,
розслідування, розгляду і вирішення
кримінальних справ, а також
діяльність інших учасників
кримінального процесу - підозрюваних,
обвинувачених, підсудних, потерпілих,
цивільних позивачів і відповідачів, їх
представників та інших осіб з метою
захисту своїх конституційних прав,
свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може
бути надійним без надання їй
можливості при розслідуванні
кримінальної справи оскаржити до суду
окремі процесуальні акти, дії чи
бездіяльність органів дізнання,
попереднього слідства і прокуратури.
Але таке оскарження може здійснюватись
у порядку, встановленому КПК України,
оскільки діяльність посадових осіб, як
і діяльність суду, має свої
особливості, не належить до сфери
управлінської і не може бути предметом
оскарження в іншому порядку.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 у
справі про оскарження бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
заяв про злочини зазначив, що КАС
України регламентує порядок розгляду
не всіх публічно-правових спорів, а
лише тих, які виникають у результаті
здійснення суб'єктом владних
повноважень управлінських функцій і
розгляд яких безпосередньо не
віднесено до юрисдикції інших судів.
Правовідносини, які мають місце під час
розгляду заяв про злочини, за своєю
правовою природою є кримінально -
процесуальними. Тому перевірка скарг
на рішення, дії чи бездіяльність
вказаних суб'єктів владних повноважень
має відбуватися у тому ж
процесуальному порядку і тим же судом,
на який відповідно до закону покладені
повноваження щодо перевірки й оцінки
доказів у кримінальній справі, тобто
судом із розгляду кримінальних справ.

При цьому Конституційний Суд України
виходив з того, що норми КПК України
регламентують діяльність органів
державної влади та їх посадових осіб,
яка стосується сфери публічно-правових
відносин, що виникають внаслідок
злочинних посягань, відповідальність
за які встановлено в нормах
кримінального права.

Водночас, імперативний припис пункту 2
частини третьої статті 17 КАС України
виключає юрисдикцію адміністративних
судів щодо справ, які належить
вирішувати в порядку кримінального
судочинства.

Оцінюючи дії відповідача щодо розгляду
звернення позивача від 14.05.2013р., суд
керувався наступним:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян», громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно з ч. 3 ст. 7 того ж Закону якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 15 Закону
України «Про звернення громадян»,
органи державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
посадові особи зобов'язані розглянути
пропозиції (зауваження) та повідомити
громадянина про результати розгляду.
Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Наказом Генеральної прокуратури
України від 21.06.2011 р. № 9гн «Про порядок
розгляду і вирішення звернень та
особистого прийому в органах
прокуратури України» (надалі -
Інструкція) наказано Першому
заступнику та заступникам
Генерального прокурора України,
прокурорам Автономної Республіки Крим,
областей, міст Києва і Севастополя,
спеціалізованим прокурорам (на правах
обласних), керівникам структурних
підрозділів апаратів, міським,
районним, міжрайонним, іншим
прирівняним до них прокурорам роботу з
розгляду звернень та особистого
прийому вважати одним з важливих
напрямів діяльності органів
прокуратури, спрямувати її на захист
прав і свобод людини і громадянина,
зміцнення законності та правопорядку.
Наказано забезпечити розгляд звернень
і особистий прийом громадян у суворій
відповідності з вимогами Інструкції
про порядок розгляду і вирішення
звернень та особистого прийому в
органах прокуратури України, яку
затвердити і ввести в дію цим наказом.

При здійсненні перевірок за
зверненнями забезпечити повне,
об'єктивне та якісне вирішення кожного
викладеного доводу, надавати юридично
грамотну, обґрунтовану та мотивовану
відповідь з посиланням на законодавчі
акти. За необхідності до проведення
перевірок залучати фахівців
відповідних контролюючих і
правоохоронних органів, авторів
звернень (п.1.2). Вживати вичерпних
заходів щодо задоволення
обґрунтованих звернень і реального
поновлення порушених прав,
застосовуючи у повному обсязі надані
законом повноваження. Домагатися
своєчасного, законного та остаточного
вирішення звернень у тих прокуратурах,
до компетенції яких належить розгляд
порушених заявниками питань (п.1.3).

У п. 2.1 Інструкції визначено, що її
положення поширюються на звернення,
отримані поштою або в письмовій, усній
формі на особистому прийомі.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції
відповідальність за своєчасний і
якісний розгляд звернень покладається
на керівників структурних підрозділів
Генеральної прокуратури України,
прокуратур Автономної Республіки Крим,
областей, міст Києва і Севастополя,
військових прокуратур регіонів та
Військово-Морських Сил України,
міських, районних, міжрайонних і
прирівняних до них прокурорів. При
встановленні фактів несумлінного
ставлення до перевірок звернень, а
також неналежного і невчасного
виконання доручень прокуратур вищого
рівня винні в цьому прокурорські
працівники несуть відповідальність
згідно з Дисциплінарним статутом
прокуратури України.

В той же час, відповідно до п. 7.3
Регламенту прокуратури м. Києва,
звернення громадян та юридичних осіб,
які надійшли до прокуратури міста
вперше і за ними не приймалося рішення
прокурорами районного рівня,
надсилаються до підпорядкованих
прокуратур для вирішення.

Факт первинного звернення позивача до
прокуратури м. Києва від 14.05.2013р.
підтверджується статистичною карткою
(а.с.88).

Ураховуючи викладене, на підставі п. 7.3
Регламенту прокуратури м. Києва,
звернення позивача від 14.05.2013р. листом
від 24.05.2013р. за №04/3-р було надіслано до
прокуратури Дніпровського району м.
Києва для вирішення по суті та надання
відповіді заявнику.

За наслідками розгляду звернення,
прокуратурою Дніпровського району м.
Києва було надано відповідь за №34-874/11
від 07.06.2013р.

Отже, суд дійшов висновку, що звернення
позивача від 14.05.2013р. було розглянуто,
результати розгляду доведено до його
відома; якщо ОСОБА_1 не погоджується з
рішенням про відмову в порушенні
кримінальної справи, він вправі
оскаржити таке в порядку кримінального
судочинства. З огляду на викладене
позовні вимоги в цій частині є
безпідставними.

Щодо позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно - правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно - правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного
кодексу України, моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини 6 та частини 7
статті 1176 Цивільного кодексу України,
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
підставах.

Натомість позивачем не надано суду
доказів в обґрунтування факту її
заподіяння, не зазначив яких душевних
чи фізичних страждань він зазнав у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо
нього. Враховуючи необґрунтованість
позовних вимог про визнання
неправомірними дій відповідача щодо
розгляду його заяви від 14.05.2013р., а також
з огляду на відсутність
причинно-наслідкового зв'язку між
такими діями та моральною шкодою,
позовні вимоги в цій частині є також є
безпідставними.

Відповідно до положень статті 94 КАС
України, судові витрати зі сторін не
стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 160-163,167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення. В разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в
строк та в порядку, передбаченому ст. 254
КАС України.

Повний текст постанови складений та
підписаний 02.04.2014 року.

Суддя
Братичак У.В.

З оригіналом згідно

Суддя
Братичак У.В.