Справа № 820/9585/13-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 р. Справа № 820/9585/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання
Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
компанія "Глобус" на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014р.
по справі № 820/9585/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
компанія "Глобус"

до Дергачівської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
компанія "Глобус" (далі - ТОВ НВК
"Глобус", позивач), звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Дергачівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області (далі - Дергачівська ОДПІ,
відповідач), в якому просив суд
скасувати податкові повідомлення -
рішення відповідача від 06.06.2013 р. №
та № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014 р. у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись з таким судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову - про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, що постанова суду
першої інстанції прийнята при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи, та з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а саме норм Податкового кодексу
України, Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, Конституції України
та без урахування всіх первинних
документів, наданих позивачем в
обґрунтування своєї позиції.

В судовому засіданні представник
позивача повністю підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення вимог апеляційної
скарги та просив постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників
судового процесу, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги та
надані докази, приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено,
що ТОВ НВК "Глобус" зареєстроване
Дергачівською районною державною
адміністрацією Харківської області
27.10.2009 р., перебуває на податковому
обліку в органах державної податкової
служби з 28.10.2009 р. за № 1920,
зареєстрований платником податку на
додану вартість, відповідно до
свідоцтва про реєстрацію платника
податку на додану вартість від 01.09.2011 р.
№ 100348397 (т. 1 а.с. 11, 13, 14).

Фахівцями Дергачівської ОДПІ
проведена позапланова виїзна
перевірка ТОВ НВК "Глобус" з питань
взаємовідносин із ТОВ "Барс-11 за липень
2012 року та ТОВ УФК "Тритон" за вересень
2012 року, їх реальності та повноти
відображення в податковому обліку.

За результатами вказаної перевірки
складено акт № 495/22.1-07/36613759 від 27.05.2013 р.
(т. 1 а.с. 24-47), в якому зафіксовані
порушення позивачем:

- п.п. 138.8 ст. 138, п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.36
Податкового кодексу України, до складу
валових витрат за три квартали 2012 року
(3 квартал) безпідставно віднесено суми
за непідтвердженими фактами
здійснених операцій по придбанню
товару у ТОВ "Барс-11" та ТОВ УФК "Тритон"
в сумі 125392,00 грн.; за результатами
перевірки донараховано податку на
прибуток у сумі 26332,00 грн.;

- п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, до складу податкового кредиту
безпідставно віднесено суми ПДВ за
непідтвердженими фактами здійснених
операцій по придбанню товарів від ТОВ
"Барс-11" на суму 13158,00 грн. за липень 2012
року та ТОВ УФК "Тритон" на суму ПДВ 11920,00
грн. за вересень 2012 року; за
результатами перевірки донараховано
ПДВ у сумі 25078,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки
06.06.2013 р. Дергачівською ОДПІ винесено
податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі
31347,50 грн., з яких 25078,00 грн. - за основним
платежем, 6269,50 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями, та податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств у розмірі 32915,00 грн., з яких
26332,00 грн. - за основним платежем, 6583,00
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (т. 1 а.с. 48, 50).

Не погоджуючись з висновками акту
перевірки та прийнятими на їх підставі
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, виходив з того, що
ТОВ НВК "Глобус" під час судового
розгляду не надано доказів реального
здійснення господарських операцій з
ТОВ "Барс-11" та ТОВ УФК "Тритон", не
підтверджено зв'язок понесених на
користь позивача витрат з його
господарською діяльністю. Отже,
позивач неправомірно задіяв в складі
валових витрат та в складі податкового
кредиту при обчисленні податку на
додану вартість витрати по
взаємовідносинам з вказаними
контрагентами.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
відповідачем на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на достатність
підстав та наявність належних доказів
на підтвердження правомірності
заявлених позовних вимог, виходячи з
вимог податкового законодавства та
фактичних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
02.07.2012 року між ТОВ «Барс-11»
(Постачальник) та ТОВ НВК «Глобус»
(Покупець) укладений договір поставки
№ 020004, відповідно до умов якого
Постачальник передає у власність
Покупцеві, а Покупець приймає та
оплачує товар. Ціна за одиницю товару
визначається сторонами у накладних,
які є додатками до цього договору.

На виконання умов вказаного договору
ТОВ «Барс-11» на адресу ТОВ НВК «Глобус»
виписані наступні податкові накладні:

- від 02.07.2012 року № 10 на загальну суму 32
300,00 грн., у т.ч. ПДВ - 5 383,33 грн.;

- від 03.07.2013 року № 13 на загальну суму 7
890,00 грн., у т.ч. ПДВ - 1 315,00грн.;

- від 09.07.2012 року № 49 на загальну суму 38
760,00 грн., у т.ч. ПДВ - 6 460,00 грн.

Факт передачі (відвантаження) товару
ТОВ «Барс-11» на адресу ТОВ НВК «Глобус»
підтверджується складеними
видатковими накладними № 20709 від 02.07.2012
року, № 30705 від 03.07.2012 року, № 90708 від
09.07.2012 року.

Також, 26.07.2012 року між ТОВ УФК «Тритон»
(Постачальник) та ТОВ НВК «Глобус»
укладений договір поставки № 020005,
відповідно до умов якого Постачальник
передає у власність Покупцеві, а
Покупець приймає та оплачує товар. Ціна
за одиницю товару визначається
сторонами у накладних, які є додатками
до цього договору.

На виконання умов вказаного договору
ТОВ УФК «Тритон» на адресу ТОВ НВК
"Глобус» виписані наступні податкові
накладні:

- від 05.09.2012 року № 23 на загальну суму 33
300,00 грн., у т.ч. ПДВ - 5 550,00 грн.;

- від 12.09.2013 року № 77 на загальну суму 38
220,00 грн., у т.ч. ПДВ - 6 370,00 грн.

Факт передачі (відвантаження) товару
ТОВ УФК «Тритон» на адресу ТОВ НВК
«Глобус» підтверджується складеними
видатковими накладними № 50905 від 05.09.2012
року, № 120906 від 12.09.2012 року.

Згідно з вимогами Закону України "Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99р. №996-ХІУ,
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. №168/704.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність Україні" визначено, що
первинний документ це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення;
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Разом з цим, ст. 9
цього Закону вказує, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Для підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Колегія суддів відмічає, що з аналізу
наданих документів первинного
бухгалтерського та податкового обліку
(оригіналів та завірених копій)
вбачається, що вони не мають дефектів
форми, змісту або походження, які б
зумовили втрату ними юридичної сили і
доказовості. Відтак, вказані вище
первинні документи відповідають
вимогам ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704.

Колегія суддів також зазначає, що
визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану у платника податків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
розрахунки з вищезазначеними
контрагентами здійснені у повному
обсязі, що підтверджується платіжними
дорученнями: №№ 943, 944 від 27.08.2012 року, №
1015 від 03.10.2012 року, № 1024 від 09.10.2012 року,
№ 1089 від 21.11.2012 року, № 1124 від 10.12.2012 р. (т.
1 а.с. 92-97).

Надані до матеріалів справи копії
вказаних документів належним чином
оформлені, містять всі необхідні
реквізити.

Таким чином, здійснення оплати
позивачем за придбані у вказаних
контрагентів ТМЦ згідно з платіжними
дорученнями засвідчує факт вибуття із
власності позивача коштів, а отже - рух
активів.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами Податкового
кодексу України.

Так, згідно з п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1
ст.139 Податкового кодексу України, не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.198.1 ст.198. Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно з вимогами
п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України,
є дата тієї події, що відбулася раніше:
або дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг; або дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Визначення розміру податкового
кредиту здійснюється у відповідності
до вимог п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України - виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п.201.4 ст.201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, відповідно до п.201.8 ст.201
Податкового кодексу України, право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Отже, необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що податковим органом
обґрунтовано поставлено під сумнів
фактичне виконання вказаних угод,
оскільки досліджені судом документи
бухгалтерського обліку не
відображають у повному обсязі
відповідно до вимог чинного
законодавства дані господарської
операції.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, в подальшому, придбаний за
наслідками здійснення зазначених
господарських операцій товар, був
використаний позивачем у власній
господарській діяльності, зокрема, для
виробництва природної кормової
сорбційної добавки «Мікасіл», що
підтверджується наданими позивачем до
матеріалів справи Технічними умовами
щодо виробництва природної кормової
сорбційної добавки «Мікасіл»,
відповідно до змісту яких (п.п. 3.5.1 та
п.п. 3.5.2) основу «Мікасілу» складає
подріблений карбоносилікат, а
додатковим джерелом мікроелементів
слугує сушений жом.

Також, в якості доказів використання
отриманого у ТОВ «Барс-11» та ТОВ УФК
"Тритон" товару (карбоносилікат
змільчений та жом змільчений) у власній
господарській діяльності позивачем
надано рецептури виробництва, що
затверджені директором ТОВ НВК
«Глобус» та, відповідно, надані копії
договорів поставки, відповідно до яких
ТОВ НВК «Глобус» реалізував у
подальшому вироблену кормову добавку
«Мікасіл» з метою отримання прибутку.

Факт використання отриманих товарів
ТОВ НВК «Глобус» від ТОВ «Барс-11» та ТОВ
УФК "Тритон" у повній мірі
підтверджується вищевказаними
документами та спростовує висновки
суду першої інстанції та акту
перевірки стосовно безтоварності
господарських операцій.

Транспортування товару здійснювалося
за рахунок Постачальника та
підтверджується складеними
товарно-транспортними накладними від
02.07.2012 року, від 03.07.2012 року, від 09.07.2012
року, від 05.09.2012 року, від 12.09.2012 року.

Висновки суду першої інстанції про
відсутність у позивача складських
приміщень та необхідного штату
працівників для здійснення
господарської діяльності також
спростовуються матеріалами справи.

Так, до суду першої інстанції були
надані документи в підтвердження
наявності основних засобів, що
необхідні для здійснення основного
виду діяльності (відповідач також не
заперечує такого факту та зазначає про
наявність основних засобів у позивача
на сторінці 4 акту перевірки), документи
в підтвердження наявності складського
приміщення за адресою: м. Дергачі, вул.
Леонова, б. 1, площею 152,4 кв.м. та,
відповідно, надані докази в
підтвердження наявності фізичної
можливості позивача для здійснення
основного виду діяльності -
виробництва кормових добавок.

Також на підтвердження реальності
виконання укладених між позивачем та
вказаними контрагентами договорів,
позивачем до суду апеляційної
інстанції надано: накладні на
переміщення: № 020712 від 02.07.2012 р., № 030712
від 03.07.2012 р., № 090712 від 09.07.2012 р., № 050912
від 05.09.2012 р.; накладні на передачу
готової продукції: № 18 від 04.07.2012 р., № 19
від 05.07.2012 р., № 20 від 18.07.2012 р., № 21 від
20.07.2012 р., № 22 від 23.07.2012 р., № 25 від 05.09.2012
р., № 26 від 12.09.2012 р.; накладні-вимоги на
відпуск (внутрішнє переміщення)
матеріалів; оборотно-сальдові
відомості по рахунку 201 за липень та
вересень 2012 року; копію з журналу
реєстрації довіреностей на отримання
ТМЦ за 2012 рік.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку, що
вказані господарські операції
позивача свідчать про зміну
зобов'язань сторін за правочинами та
позитивний вплив на результати
господарської діяльності позивача. З
означеного випливає, що податковий
кредит та валові витрати сформовано
позивачем за господарськими
операціями, які підтверджено належним
чином згідно з вимогами чинного
законодавства України.

З приводу твердження суду першої
інстанції та суб'єкта владних
повноважень в акті перевірки про
відсутність факту реального вчинення
господарських операцій через висновки
актів від 02.04.2013 р. № 344/222-10/37797302 "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "Барс-11" щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за період липень 2012 року",
складеного ДПІ у Оболонському районі м.
Києва, та від 09.04.2013 р. № 266/2220/37797318 "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ УФК "Тритон" щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків, їх реальності та повноти
відображення в обліку за період: 01.04.2012
р. - 28.02.2013 р.", складеного ДПІ у
Московському районі м. Харкова, колегія
суддів зауважує на таке.

Належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених ст.191 КК України
та ст.212 КК України), або рішення суду у
справі про стягнення одержаного за
нікчемним правочином (оскільки
наслідком вчинення платником податків
нікчемного правочину відповідно до
ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу
України є застосування
конфіскаційного заходу у вигляді
стягнення одержаного за нікчемним
правочином), або рішення суду про
визнання правочину недійсним (оскільки
відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Разом з тим, під час розгляду справи
відповідачем не надано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочинів недійсними.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 70
Кодексу адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування
та правомірність визначення податку на
прибуток; добросовісність дій платника
податку, яка полягає у відповідності
вчинених ним дій, а також реальність
усіх даних, наведених у документах, що
надають право на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки, довідки зустрічної
звірки або акту про неможливість
проведення зустрічної звірки, в яких
викладені висновки про наявність ознак
фіктивної господарської діяльності,
відсутність факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Крім того, зазначені відповідачем та
судом першої інстанції обставини
(відсутність у контрагентів складських
приміщень та необхідного штату
працівників для здійснення
господарської діяльності) не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування валових
витрат та податковий кредит з ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого права та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Адже, Податковий кодекс України не
ставить право платника ПДВ на
податковий кредит в залежність від дій
або бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також акцентує увагу і
на тому, що чинне законодавство не
покладає на платника податків
обов'язку перевіряти безпосереднього
контрагента на предмет виконання ним
вимог податкового законодавства та
його безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що господарські
операції між позивачем та ТОВ «Барс-11»,
ТОВ УФК "Тритон" мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень) порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року, яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того,
частина 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимагає врахування практики ЄСПЛ при
вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність" може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні очікування"
отримати ефективне здійснення свого
майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД
проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого
висновку: "... Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням,
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не доведено правомірність
його рішень, що оскаржуються.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
порушень з боку підприємства позивача
приписів п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.36, п.п. 138.8 ст. 138,
п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
підлягають скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.
4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
науково-виробнича компанія "Глобус"
задовольнити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014р. по
справі № 820/9585/13-а скасувати та
прийняти нову постанову про
задоволення позову.

Скасувати податкові повідомлення -
рішення Дергачівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області від 06.06.2013 року №
та № .

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя П'янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С. Повний
текст постанови виготовлений 07.04.2014 р.