Справа № 814/3082/13-а
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/3082/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Лук'янчук О.В.,

при секретарі Берекет Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області про визнання протиправним і
скасування податкового повідомлення -
рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з
зазначеним позовом до відповідача, в
якому просить суд визнати протиправним
і скасувати податкове
повідомлення-рішення, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
із податку на додану вартість (далі -
ПДВ). Позовні вимоги обгрунтовує тим, що
висновок відповідача про невиконання
правочинів, укладених між ним та ТОВ
«Трансюг-НК» і ТОВ «ТД Альянс З» не
підтверджений належними доказами і
зроблений всупереч наявності у нього
всіх первинних документів. Позивач
вважає, що ДПІ не має права на основі
припущень щодо порушень податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання, нараховувати
податкові зобов'язання позивачу.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 05 листопада
2013 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
по справі, відповідач надав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Особи, що беруть участь у справі, про
дату, час і місце судового розгляду
були сповіщені належним чином
відповідно до ст. 34-39 КАС України, в
судове засідання не з'явились,
враховуючи що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в
лютому-березні 2013 р. відповідач провів
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань
взаємовідносин із ТОВ «Трансюг-НК» за
квітень 2010 р. та ТОВ «ТД Альянс З» за
липень-вересень 2010 р., результати якої
оформлені актом від 14 березня 2013 р. №
793/17-200/НОМЕР_1 (а. с. 11-35).

У висновку акту перевірки зазначено
про наступні порушення з боку позивача,
які стали підставою для подальшого
визначення грошових зобов'язань: ст. 7 п.
7.4. пп. 7.4.1., п. 7.7. пп. 7.7.1. Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого занижено ПДВ на суму
46666,67 грн.; ст. 3 п. 3.1. пп. 3.1.1., ст. 7 п. 7.3. пп.
7.3.1. Закону України «Про податок на
додану вартість», внаслідок чого
занижено ПДВ за квітень 2010 р. на 11667,0
грн.

На підставі акту перевірки, 4 квітня 2013
р. відповідач прийняв податкове
повідомлення-рішення № , яким
збільшив позивачу суму грошового
зобов'язання із ПДВ на 58333,0 грн. і
застосував штрафну (фінансову) санкцію
в розмірі 14583,25 грн. (а. с. 62).

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем
недоведені висновки про нікчемність
правочинів позивача, у зв'язку із чим
нарахування йому ПДВ і застосування
штрафу носять протиправний характер

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що фізична
особо-підприємець ОСОБА_1
зареєстрований Виконавчим комітетом
Миколаївської міської ради 03.08.04 року,
на податковому обліку з 04.08.04 року за
№1908.

Податковим органом проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ФОП ОСОБА_1 з взаємовідносин
з ТОВ "Трансюг -НК" та ТОВ "ТД Альянс 3" за
липень, серпень, вересень 2010 року.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
2 листопада 2009 р. позивачем укладено
договір на перевезення вантажів із ТОВ
«Трансюг-НК», за умовами якого
контрагент надавав позивачу послуги із
перевезення вантажів; 1 липня 2010 р.
договір про надання транспортних
послуг із ТОВ «ТД Альянс З» (а. с. 66, 94-95).

Заперечуючи реальність цих
господарських операцій позивача,
відповідач посилається на дані акту
перевірки ТОВ «ТД Альянс З» і акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Трансюг-НК» (а. с. 164-170, 192-193).

Так, в силу приписів п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7
Закону України "Про податок на додану
вартість" податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Як
виняток з цього правила, підставою для
нарахування податкового кредиту при
поставці товарів (послуг) за готівку чи
з розрахунками картками платіжних
систем, банківськими або персональними
чеками у межах граничної суми,
встановленої Національним банком
України для готівкових розрахунків, є
належним чином оформлений товарний
чек, інший платіжний чи розрахунковий
документ, що підтверджує прийняття
платежу постачальником від отримувача
таких товарів (послуг), з визначенням
загальної суми такого платежу, суми
податку та податкового номера
постачальника.

У разі відмови з боку постачальника
товарів (послуг) надати податкову
накладну або при порушенні ним порядку
її заповнення отримувач таких товарів
(послуг) має право додати до
податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг).

Згідно п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України "Про
податок на додану вартість" не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями. В
разі, коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену
зазначеними цим підпунктом
документами.

Отже, вищезазначений закон не містить
заборони на включення сум податку на
додану вартість, сплачених
(нарахованих) платником податку в
минулих звітних періодах, до складу
податкового кредиту майбутніх звітних
періодів у разі отримання від
постачальника належним чином
оформленої податкової накладної.

Відповідно до п.п.7.5. п.7.5 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" дата виникнення права
платника податку на податковий кредит -
це дата здійснення першої з наступних
подій: дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" передбачено, що сума податку,
яка підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При від'ємному
значенні розрахованої суми, вона
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди, а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Під час проведення перевірки
податковим органом встановлено, що
позивач включив до складу податкового
кредиту по деклараціях суми податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних, фактичне отримання яких
відбулось в податкових періодах,
наступних за тим податковим періодом, в
якому податкові накладні були
виписані.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що податковий кредит ФОП
ОСОБА_1 сформований на підставі
належних податкових накладних та під
час перевірки будь-яких обставин щодо
не підтвердження сум податку на додану
вартість не встановлено.

Викладені в акті перевірки висновки
про порушення позивачем вимог ст. ст. 203,
215, 228 ЦК України зроблені відповідачем
з перевищенням компетенції органів
державної податкової служби, оскільки
Податковий кодекс України та Закон
України «Про державну податкову службу
в Україні» не надають податковим
органам повноважень на встановлення
фактів порушення платниками податків
норм цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року):

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін -в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне -з неї першій
стороні на відшкодування одержаного.
При наявності умислу лише у однієї із
сторін все одержане нею за правочином
повинно бути повернуто іншій стороні, а
одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного за рішенням
суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України обов'язково
має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. При цьому, доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.
Проте відповідачем під час судового
розгляду справи не надано допустимих
та належних доказів того, що фактична
господарська діяльність позивача та
вчинювані ним правочини містять
наявність обставин, що перелічені у ч. 1
ст. 228 ЦК України.

Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідачем не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Оцінюючи всі зібрані докази по справі,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, щодо
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що постанова Миколаївського окружного
адміністративного суду ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають значення для вирішення спору,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновку суду першої інстанції,
викладених у зазначеній постанові, у
зв'язку з чим підстав для її скасування
не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін, якщо судом
першої інстанції правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 05 листопада
2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів.

Головуюча суддя:
Шевчук О.А.

Суддя:
Зуєва Л.Є.

Суддя:
Лук'янчук
О.В.