Справа № 2а-690/12/2670
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Клименчук
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Свириди Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою третьої особи:
ОСОБА_3 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 березня 2012 року у справі за
адміністративним позовом Заступника
прокурора м. Києва в інтересах держави
в особі Державного комітету України із
земельних ресурсів до Київської
міської ради, треті особи: Головне
управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним
та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник прокурора м. Києва в
інтересах держави в особі Державного
комітету України із земельних ресурсів
звернувся до суду з позовом до
Київської міської ради, треті особи:
Головне управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним
та скасування рішення Київської
міської ради від 27 листопада 2009 року №
841/2910.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 березня 2012 року адміністративний
позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду, третя
особа - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною
скаргою, просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 27
листопада 2009 року Київською міською
радою прийнято рішення № 840/2910 «Про
передачу земельної ділянки
громадянину ОСОБА_3 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1», яким:

- внесено зміни до «Програми розвитку
зеленої зони міста Києва до 2010 року та
концепції формування зелених
насаджень в центральній частині
міста», затверджених рішенням
Київської міської ради від 19 липня 2005
року № 806/3381, виключивши з переліку
озеленених територій загального
користування м. Києва, що відповідають
типологічним ознакам та планувальним
вимогам, земельну ділянку площею 0.10 га
на АДРЕСА_1;

- внесено зміни до Генерального плану
міста Києва, затвердженого рішенням
Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804,
перевівши територію в межах,
визначених проектом землеустрою, до
території житлової садибної забудови;

- затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
громадянину ОСОБА_3 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1;

- передано у приватну власність ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,09 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок
земель, ненаданих у власність чи
користування.

Не погоджуючись із даним рішенням та
вважаючи його протиправним, прокурор в
інтересах держави звернувся з позовом
до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 20 Земельного кодексу
України, віднесення земель до тієї чи
іншої категорії здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

В силу ст. 50 Земельного кодексу України,
до земель рекреаційного призначення
належать землі, які використовуються
для організації відпочинку населення,
туризму та проведення спортивних
заходів.

Статтею 123 Земельного кодексу України
передбачено, що проект відведення
земельної ділянки погоджується з
компетентними органами.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
природного середовища» від 25 червня 1991
року № 1264-XII, рекреаційними зонами є
ділянки суші і водного простору,
призначені для організованого
масового відпочинку населення і
туризму. На території рекреаційних зон
забороняються: а) господарська та інша
діяльність, що негативно впливає на
навколишнє природне середовище або
може перешкодити використанню їх за
цільовим призначенням; б) зміни
природного ландшафту та проведення
інших дій, що суперечать використанню
цих зон за прямим призначенням.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
державну експертизу землевпорядної
документації" від 17 червня 2004 року №
1808-IV, обов'язковій експертизі
підлягають, зокрема, проекти
землеустрою щодо відведення земель
рекреаційного призначення, тоді як в
даному випадку доказів проведення
державної експертизи при відведенні
спірної земельної ділянки не надано.

В силу ст. 1 Закону України "Про
планування і забудову територій" від 20
квітня 2000 року № 1699-III, містобудівна
документація - затверджені текстові і
графічні матеріали, якими регулюються
планування, забудова та інше
використання територій, з урахуванням
яких визначається цільове призначення
земель; схема планування території -
містобудівна документація, яка
визначає принципові вирішення
планування, забудови та іншого
використання відповідних територій
адміністративно-територіальних
одиниць, їх окремих частин;
генеральний план населеного пункту -
містобудівна документація, яка
визначає принципові вирішення
розвитку, планування, забудови та
іншого використання території
населеного пункту; схема планування
території - містобудівна документація,
яка визначає принципові вирішення
планування, забудови та іншого
використання відповідних територій
адміністративно-територіальних
одиниць, їх окремих частин.

Згідно ст. 10 вищевказаного Закону,
містобудівна документація
затверджується відповідною місцевою
радою з визначенням строку її дії та
переліку раніше прийнятих рішень, що
втрачають чинність, а також тих рішень,
до яких необхідно внести відповідні
зміни; зміни до містобудівної
документації вносяться рішенням ради,
яка затвердила містобудівну
документацію, після погодження з
відповідним спеціально уповноваженим
органом з питань містобудування та
архітектури.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного
кодексу України, громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають заяву про вибір місця
розташування земельної ділянки до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

В силу ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу
України, проект відведення земельної
ділянки погоджується з органом по
земельних ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Київської міської ради від 27
листопада 2009 року № 840/2910 внесено зміни
до «Програми розвитку зеленої зони
міста Києва до 2010 року та концепції
формування зелених насаджень в
центральній частині міста», виключивши
з переліку озеленених територій
загального користування м. Києва
земельну ділянку площею 0.10 га на
АДРЕСА_1, а також внесено зміни до
Генерального плану міста Києва,
перевівши територію в межах,
визначених проектом землеустрою, до
території житлової садибної забудови
та передано у приватну власність
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,09 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок
земель, ненаданих у власність чи
користування.

Згідно Генерального плану розвитку
міста Києва та його приміської зони до
2020 року, затвердженого рішенням
Київської міської ради від 28 березня 2002
року № 370/1804, спірна земельна ділянка в
Голосіївському районі м. Києва за
функціональним призначенням належить
до території лугів та лугопарків.

Відповідно до Схеми планування частини
території південного планування
Голосіївського адміністративного
району в м. Києві, затвердженої
рішенням Київської міської ради від 27
жовтня 2005 року № 271/3732, земельна ділянка
на АДРЕСА_1 віднесена до території
рекреаційного призначення:
пляжно-спортивний комплекс.

Враховуючи вищенаведене, Генеральний
план розвитку міста Києва та його
приміської зони до 2020 року,
затверджений рішенням Київської
міської ради від 28 березня 2002 року №
370/1804 та Схема планування частини
території південного планування
району Голосіївського
адміністративного району в м. Києві,
затверджена рішенням Київської
міської ради від 27 жовтня 2005 року №
271/3732, є містобудівною документацією.

Тобто, на час прийняття оскаржуваного
рішення цільове призначення земельної
ділянки було чітко визначене - землі
рекреаційного призначення.

Для прийняття рішення про вилучення
земельної ділянки з земель
рекреаційної забудови, необхідним є
прийняття рішення про внесення змін до
містобудівної документації, однак, в
порушення ст. 10 Закону України "Про
планування і забудову територій",
відповідачем цього здійснено не було.

Таким чином, оскільки рішення про
внесення змін до Генерального плану м.
Києва прийняте без містобудівного
обґрунтування, надання відповідачем у
приватну власність ОСОБА_3 земельної
ділянки рекреаційного призначення
суперечить вимогам ст. 50 Земельного
кодексу України та ст. 63 Закону України
"Про охорону навколишнього природного
середовища".

Судом встановлено, що оскаржуваним
рішенням відповідача цільове
призначення земельної ділянки було
змінене на землі громадської та
житлової забудови.

З огляду на викладене, проект
відведення вказаної земельної ділянки
обов'язково мав проходити державну
експертизу проекту землеустрою, однак
доказів її проведення відповідач та
ОСОБА_3 не надали.

Крім того, як вбачається з висновку
Київської міської санепідемстанції
Міністерства охорони здоров'я України
№ 968 від 31 липня 2009 року, позивачем не
виконано вимоги
санітарно-епідеміологічного органу в
частині обов'язку отримання
позитивного висновку
природоохоронного органу, а саме:
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
м. Києві.

Згідно п. 2 Порядку надання вихідних
даних для проектування об'єктів
містобудування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
20 травня 2009 року № 489, містобудівне
обґрунтування - вид містобудівної
документації, в якому відповідно до
державних будівельних та інших норм,
стандартів і правил, положень
містобудівної документації
визначаються містобудівні умови і
обмеження забудови земельної ділянки
(об'єкта будівництва), обов'язкові для
врахування при відведенні земельної
ділянки та/або проектуванні об'єкта.

Крім того, аналогічне визначення
міститься у п. 1.2.1 Правил забудови м.
Києва, затверджених рішенням Київської
міської ради від 27 січня 2011 року №11/2587.

Відповідно до п. 2.1.5 Правил забудови м.
Києва, необхідність розроблення
містобудівного обґрунтування
визначається в кожному конкретному
випадку Головкиївархітектурою та/або
інвестором під час вибору земельних
ділянок для розміщення об'єкта
містобудування, підготовки висновку з
питань відведення земельної ділянки,
уточнення граничних параметрів
об'єкта.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про те, що
законодавством передбачено
розроблення містобудівного
обґрунтування не лише з метою
отримання дозвільної документації на
будівництво, а й на стадії відведення
земельної ділянки, на якій може бути
зведено об'єкт містобудування.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що всупереч вимог п. 7 ст. 118 Земельного
кодексу України, в кадастровій справі
відсутній дозвіл Київської міської
ради на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

Порядком погодження природоохоронними
органами матеріалів щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок,
затвердженим наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 05 листопада 2004
року № 434 визначено компетенцію
Міністерства та утворених в його
складі урядових органів державного
управління, спеціально уповноваженого
органу виконавчої влади у сфері
охорони навколишнього природного
середовища в Автономній Республіці
Крим, територіальних органів та
спеціальних підрозділів як
природоохоронних органів щодо
механізму погодження
природоохоронними органами вибору
земельних ділянок для розміщення
об'єктів, місць розташування об'єктів
та проектів відведення земельних
ділянок щодо усіх категорій земель
незалежно від форм власності чи
користування.

Так, повноваження Головного управління
екології та охорони природних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) затверджене рішенням
Київської міської ради від 18 червня 2009
року № 632/1688 і на день прийняття
оскаржуваного рішення передбачало
повноваження з погодження, відповідно
до вимог законодавства, документації з
землеустрою шляхом надання
відповідного висновку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
саме до компетенції Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України станом на час
прийняття оскаржуваного рішення
Київради відносилося повноваження із
забезпечення погодження проектів
відведення земельних ділянок для
розміщення екологічно небезпечних та
інших об'єктів, тоді як до компетенції
відповідача право наділяти підрозділи
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) відповідними
повноваженнями не належать.

Зокрема, як згідно п. 18 ч. 4 Положення про
Міністерство охорони навколишнього
природного середовища України,
затвердженого Указом Президента
України від 10 лютого 2004 року № 176/2004
(чинний на момент прийняття Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок), так і
згідно п. 16 ч. 4 Положення про
Міністерство охорони навколишнього
природного середовища України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 02 листопада 2006
року №1524, до повноважень Мінприроди
відносилося забезпечення в межах своїх
повноважень погодження вибору
земельних ділянок для розміщення
об'єктів, місць розташування об'єктів
та проектів відведення земельних
ділянок.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про те, що саме
відповідне погодження Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в м. Києві, як
місцевого органу Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України, мало бути отримане для
дотримання вимог ст. 118 Земельного
кодексу України.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що Київською міською
радою оскаржуване рішення прийнято
необґрунтовано, з порушенням вимог ст.
118 Земельного кодексу України, ст. 9
Закону України "Про державну
експертизу землевпорядної
документації", ст. 10 Закону України "Про
планування і забудову територій", що є
підставою для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу третьої особи:
ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 березня 2012 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 26.03. 2014
року.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.