Справа № 826/2073/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24 березня 2014 року 11 год. 22
хв. № 826/2073/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Данилишина В.М., при секретарі судового
засідання Чупринко Н.І., за участю
представників позивача та відповідача,
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Логістичний склад №
1" до державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування рішення відповідача.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) у судовому
засіданні 24 березня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва 17 лютого 2014 року надійшов
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Логістичний склад №
1" (далі - позивач) до державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення відповідача від 05
грудня 2013 року № (далі -
оскаржуване рішення).

В обґрунтування позову представник
позивача зазначив, що оскаржуване
рішення прийнято відповідачем на
підставі висновків, зроблених за
результатами перевірки позивача, які
не відповідають фактичним обставинам.

Ухвалою суду від 19 лютого 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, яку
призначено до розгляду у судовому
засіданні.

У ході судового розгляду справи
представники позивача підтримали
позов та просили задовольнити його
повністю.

Представник відповідача не визнала
позов та просила відмовити у його
задоволенні повністю з підстав,
зазначених у письмових запереченнях
проти позову, наданих суду у судовому
засіданні 03 березня 2014 року. Пояснила,
що оскаржуване рішення є правомірним,
оскільки прийнято відповідачем у
зв'язку із виявленням у ході перевірки
позивача порушень ним податкового
законодавства.

Оцінивши належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у матеріалах справи доказів у
їх сукупності, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем у період із 01 по 07
листопада 2013 року проведено перевірку
позивача, за результатами якої 14
листопада 2013 року складено акт №
1287/26-53-22-01-35912697 про результати
позапланової виїзної перевірки
позивача з питань правильності
нарахування та повноти сплати податку
на прибуток за 2012-2013 роки (далі - акт
перевірки), відповідно до висновків
якого, позивачем, зокрема, занижено
податок на прибуток у загальному
розмірі 2599550,00 грн., у тому числі за: І
квартал 2012 року - 1377199,00 грн.; ІІ квартал
2012 року - 377709,00 грн.; ІІІ квартал 2012 року -
462587,00 грн.; IV квартал 2012 року - 382055,00 грн.,
чим порушено п. 5.1 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" (далі - Закон; у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), п. 138.4 ст. 138, підпункт
139.1.3 п. 139.1 ст. 139, п. 141.1 ст. 141 Податкового
кодексу України (далі - ПК України; у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

На підставі акту перевірки, 05 грудня 2013
року відповідачем прийнято
оскаржуване рішення, яким позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств у розмірі 2599550,00 грн. за
основним платежем та у розмірі 1299775,00
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Суд не погоджується з доводами
представників позивача щодо наявності
підстав для задоволення позову,
виходячи з оцінки наявних у матеріалах
справи доказів та аналізу наступних
положень і обставин.

Так, згідно з підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20,
підпунктом 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України,
контролюючі органи мають право
проводити відповідно до законодавства
перевірки і звірки платників податків
(крім Національного банку України), у
тому числі після проведення процедур
митного контролю та/або митного
оформлення.

Документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також отриманих в
установленому законодавством порядку
контролюючим органом документів та
податкової інформації, у тому числі за
результатами перевірок інших
платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
контролюючого органу і проводиться за
наявності хоча б однієї з обставин,
визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
за місцезнаходженням платника
податків чи місцем розташування
об'єкта права власності, стосовно якого
проводиться така перевірка.

Перевірку проведено на підставі
наказу, копію якого разом із
направленням на перевірку вручено
особисто під розписку уповноваженому
представнику позивача до початку
перевірки.

У ході судового розгляду справи
з'ясовано, що між позивачем та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Тополя ЛТД" (далі -
ТОВ "Тополя ЛТД") укладено договори
поставки:

- від 19 грудня 2008 року № 125/Т, за умовами
якого ТОВ "Тополя ЛТД", як продавець,
зобов'язалось передати, а позивач, як
покупець, - прийняти товар, загальною
вартістю 2840000,00 грн.;

- від 23 грудня 2008 року № 129/Т, за умовами
якого ТОВ "Тополя ЛТД", як продавець,
зобов'язалось передати, а позивач, як
покупець, - прийняти товар, загальною
вартістю 3360000,00 грн.

На виконання умов вказаних договорів 30
грудня 2008 року позивачем здійснено
попередню оплату за товар у загальному
розмірі 6200000,00 грн.

Як вбачається з акту перевірки,
позивачем надано пояснення та їх
документальне підтвердження, з яких
відповідачем виявлено, що позивач не
отримав товар від ТОВ "Тополя ЛТД", а
вказане товариство не повернуло
авансові платежі.

Тобто, фактично позивач здійснив
грошові витрати на придбання товару по
взаємовідносинах із ТОВ "Тополя ЛТД",
який не використано (не буде
використано) у господарській
діяльності позивача, оскільки товар не
отримано та, як наслідок, не
реалізовано, у зв'язку з чим позивачем
не отримано доходу. Крім того, 22 грудня
2009 року ТОВ "Тополя ЛТД" визнано
банкрутом, воно має стан "припинено, але
не знято з обліку".

Згідно з п. 5.1 п. 5, 1.32 ст. 1 Закону, валові
витрати виробництва та обігу (далі -
валові витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Господарська діяльність - будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та на користь першої особи.

Відповідно до підпунктів 14.1.27, 14.1.36 п. 14.1
ст. 14, п. 138.4 ст. 138, підпункту 139.1.3 п. 139.1
ст. 139 ПК України, витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Не включаються до складу витрат: суми
попередньої (авансової) оплати товарів,
робіт, послуг.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суд України від 02
червня 2011 року (06 травня 2011 року) №
742/11/13-11 зазначено, що якщо фактичного
здійснення господарської операції не
було, відповідні документи не можуть
вважатись первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Для підтвердження даних податкового
обліку можуть братись до уваги лише ті
первинні документи, які складені у разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Тобто, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

У ході перевірки відповідачем
виявлено, що станом на 01 січня 2012 року
за позивачем обліковувалась
кредиторська заборгованість перед
товариством з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд" (далі - ТОВ
"Фоззі-Фуд") по 9-ти векселях у
загальному розмірі 76000000,00 грн. Вказану
заборгованість протягом 2012 року
погашено, однак, станом на 31 грудня 2012
року за позивачем обліковувалась нова
заборгованість по інших 8-ми векселях
у загальному розмірі 76000000,00 грн.

Зокрема, як вбачається з наявних у
матеріалах справи копій відповідних
доказів, між позивачем та ТОВ
"Фоззі-Фуд" укладено договори
купівлі-продажу цінних паперів від
04 квітня 2011 року № Б-127/2011, від 24 червня
2011 року № Б-170/2011 та від 26 січня 2012 року
№ Б-50/2012.

У рахунок погашення зобов'язання за
договором № Б-127/2011 передано 10 векселів
у загальному розмірі 76000000,00 грн.

Слід зазначити, що копії договору №
Б-127/2011 та актів до нього представниками
позивача у ході розгляду справи суду не
надано.

Відповідно до акту прийому-передачі
векселів від 24 червня 2011 року, у якості
оплати за договором № Б-170/2011 позивач
передав, а ТОВ "Фоззі-Фуд" прийняло 9
векселів у загальному розмірі 76000000,00
грн.

При цьому, згідно з актом
прийому-передачі цінних паперів до
договору № Б-170/2011 від 24 червня 2011 року,
ТОВ "Фоззі-Фуд" передало, а позивач
прийняв 10 векселів у загальному
розмірі 76000000,00 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі
цінних паперів від 26 січня 2012 року, у
якості оплати за договором № Б-50/2012
позивач передав, а ТОВ "Фоззі-Фуд"
прийняло 8 векселів у загальному
розмірі 76000000,00 грн.

Поряд з цим, згідно з актом
прийому-передачі цінних паперів до
договору № Б-50/2012 від 26 січня 2012 року,
ТОВ "Фоззі-Фуд" передало, а позивач
прийняв 9 векселів у загальному розмірі
76000000,00 грн.

У чому полягає суть вище зазначених
операцій, представники позивача у ході
судового розгляду справи не пояснили, а
тільки зазначили, що вчинення таких дій
не заборонено положеннями
законодавства.

Позивачем до складу витрат включено
нараховані відсотки по вище вказаних
векселях. Однак, не встановленим є факт,
чи виписано вказані векселі у зв'язку
зі здійсненням позивачем
господарської діяльності, оскільки у
ході судового розгляду справи, як і під
час перевірки позивачем та його
представниками не надано документів,
на підставі яких можливо було б
встановити такий факт.

Відповідно до п. 141.1 ст. 141 ПК України, до
складу витрат включаються будь-які
витрати, пов'язані з нарахуванням
процентів за борговими зобов'язаннями
(в тому числі за будь-якими кредитами,
позиками, депозитами, крім фінансових
витрат, включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Таким чином, із системного аналізу
викладених положень та обставин суд
прийшов до висновку про вірність
висновків відповідача та, як наслідок,
правомірність прийняття оскаржуваного
рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71
КАС України, розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

На підставі викладених положень та
обставин суд прийшов до висновку, що
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Логістичний склад №
1" до державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування рішення відповідача є
безпідставним, необґрунтованим та
таким, що не підлягає задоволенню
повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз. У зв'язку з
ухваленням судового рішення на користь
суб'єкта владних повноважень та
відсутністю з його сторони судових
витрат, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 122, 158-163, 167 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні
позову товариства з обмеженою
відповідальністю "Логістичний склад №
1".

Копії постанови у повному обсязі
направити сторонам (вручити їх
уповноваженим представникам) у порядку
та строки, встановлені ст. 167 КАС
України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України,
постанова може бути оскаржена шляхом
подання до Київського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд міста Києва
апеляційної скарги протягом десяти
днів із дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
В.М. Данилишин

Постанова у повному обсязі складена 31
березня 2014 року