Справа № 2а-5969/10/1370
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 р.
Справа № 3109/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Носа С. П.,

суддів -
Клюби В. В., Рибачука А. І.;

за участю секретаря судового засідання
- Сердюк О. Ю.;

представника позивача - Штангрет У. Я.;

третьої особи - Гронського Я. Й.;

представника третьої особи - Мудрого Б.
Я.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2010
року в справі за позовом управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова до
підрозділу примусового виконання
рішень відділу Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Гронський Ярослав Йосифович про
визнання дій неправомірними та
скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2010 року Львівським окружним
адміністративним судом зареєстровано
позовну заяву управління Пенсійного
фонду України в Личаківському районі
м. Львова до підрозділу примусового
виконання рішень відділу Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Гронський
Ярослав Йосифович про визнання дій
підрозділу примусового виконання
рішень відділу Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області неправомірними та
скасування постанови про накладення
штрафу від 21 червня 2010 року № ВП 17423919.

В обґрунтування вимог позовної заяви
зазначено, що державним виконавцем
безпідставно накладено штраф, оскільки
в управління є поважні причини щодо
невиконання судового рішення. Також
вказано, що позивачем подано заяву про
роз'яснення судового рішення, що є
безумовною підставою для зупинення
виконавчого провадження.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2010
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що
позовні вимоги безпідставні і
необґрунтовані.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, позивачем - управлінням
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова, подано
апеляційну скаргу до Львівського
апеляційного адміністративного суду, в
якій висловлено прохання скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою позовні вимоги задоволити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги, апелянт покликається на те, що
в законодавстві не визначено такої
величини як мінімальна пенсія за віком
та не профінансовані Державним бюджет
України витрати щодо виплати різниці
надбавки до пенсії дітям війни.

Представник позивача, у судовому
засіданні, вимоги апеляційної скарги
підтримав та просить таку задоволити.

Третя особа та її представник, у
судовому засіданні, вимоги апеляційної
скарги заперечили та просять таку
залишити без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
дату, час і місце апеляційного розгляду
були повідомлені належним чином, а
тому, суд, відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС
України, вважає можливим проведення
розгляду справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, суд апеляційної інстанції не
знаходить підстав для задоволення
такої.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Докази, одержані з порушенням закону,
судом при вирішенні справи не беруться
до уваги. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Встановлено, що 22 лютого 2010 року на
адресу УПФ України в Личаківському
районі м. Львова надійшла постанова про
відкриття виконавчого провадження з
виконання виконавчого листа № 2а-2311/2008.

17 червня 2010 року на адресу УПФ України в
Личаківському районі м. Львова
надійшла постанова головного
державного виконавця Шестак О. В. про
накладення штрафу на управління в
розмірі 510,00 грн.

За повторне невиконання без поважних
причин вимог виконавчого листа №
2а-2311/2008 головним державним виконавцем
Шестак О. В. 21 червня 2010 року була
винесене постанова про накладення на
боржника штрафу в розмірі 1020,00 грн.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі їх
невиконання в добровільному порядку
визначаються Законом України «Про
виконавче провадження» та
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Обов'язковість судових рішень є одним
із принципів адміністративного
судочинства закріпленого в статті 14
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до якої постанови
та ухвали суду в адміністративних
справах, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, які можуть бути
виконані лише боржником, державний
виконавець виносить постанову про
накладення на боржника - юридичну особу
штраф від двадцяти до тридцяти
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян та призначає новий строк для
виконання.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець здійснює виконавчі дії по
виконанню рішення до завершення
виконавчого провадження у
встановленому цим законом порядку.
Згідно із ст. 5 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Крім того, відповідно то ч.2 ст. 170 КАС
України подання заяви про роз'яснення
судового рішення допускається, якщо
воно ще не виконано або не закінчився
строк, протягом якого судове рішення
може бути подане для примусового
виконання. Згідно із ч. 4 ст. 170 КАС
України, подання заяви про роз'яснення
судового рішення зупиняє перебіг
строку, протягом якого судове рішення
може бути подане для примусового
виконання. Проте, положення зазначеної
вище статті КАС України не
передбачають можливості зупинення
виконавчого провадження. Поряд з тим, в
статті 34 Закону України «Про виконавче
провадження» відсутня така обставина,
як звернення сторони виконавчого
провадження з заявою про роз'яснення
судового рішення чи клопотанням про
зупинення виконавчого провадження.

Отже, у даному випадку у державного
виконавця було право, а не обов'язок
зупинити виконавче провадження, у
звязку із зверненням позивача до суду
із заявою про роз'яснення судового
рішення.

Згідно ч.1 ст. 90 Закону України «Про
виконавче провадження» за порушення
вимог цього Закону, невиконання
законних вимог державного виконавця
фізичними, юридичними чи посадовими
особами, несвоєчасне подання або
неподання звітів про відрахування із
заробітної плати та інших доходів
боржника, неподання або подання
неправдивих відомостей про доходи і
майновий стан боржника, а також
неповідомлення боржником про зміну
місця проживання чи місцезнаходження
або місця роботи (отримання доходів), а
також за неявку без поважних причин за
викликом державного виконавця винні
особи несуть відповідальність у
встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до ч. З ст. 117 КАС України подання
адміністративного позову, а також
відкриття провадження в
адміністративній справі не зупиняють
дію оскаржуваного рішення суб'єкта
владних повноважень, а отже посилання
позивача про оскарження постанови про
накладення штрафу на УПФ України в
Личаківському районі м. Львова у
розмірі 510,00 грн. не береться до уваги.

Також суд зазначає, що в матеріалах
справи відсутні докази про відкриття
провадження в адміністративній справі
щодо оскарження постанови державного
виконавця про накладення штрафу в
розмірі 510,00 грн. від 14.06.2010 року та заява
про роз'яснення судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи
виконавче провадження по виконанню
виконавчого листа № 2а-2311/2008 року не
зупинялось та не закривалось,
виконавчі дії не відкладались.

Доводи позивача про відсутність в
законодавстві визначення такої
величини як мінімальна пенсія за віком
є безпідставними, оскільки згідно з
чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Тому правильними є
висновки суду першої інстанції щодо
неприйняття до уваги положень ч. 3 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», відповідно до якої
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання підвищення до
пенсії дітям війни.

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, також не може
бути підставою невиконання
відповідним субєктом владних
повноважень покладених на нього
обовязків, оскільки реалізація особою
права на отримання соціальних виплат
не може бути поставлена у залежність
від наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

Узагальнюючи викладене, суд
апеляційної інстанції переконаний, що
судом першої інстанції надано належну
оцінку наявним у справі доказам, а їх
достатня кількість та взаємний зв'язок
у сукупності дали змогу суду першої
інстанції зробити вірний висновок про
наявність підстав для відмови в
задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене, суд
апеляційної інстанції визнає, що судом
першої інстанції, при вирішенні даного
публічно-правового спору, правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено законне рішення з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, постанова суду першої інстанції
ґрунтується на повно, об'єктивно і
всебічно з'ясованих обставинах, доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують, тому
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2010
року в справі № 2а-5969/10/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у
касаційному порядку, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України,
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили, а у випадку коли,
відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС
України, складення ухвали в повному
обсязі відкладено - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя:
С. П.
Нос

Судді:
В. В.
Клюба

А. І. Рибачук

Ухвалу складено в повному обсязі 24
березня 2014 року.