Справа № 1323/1548/12 2а/456/50/13
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 р.
Справа № 876/13352/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 04.10.2013р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до Відділу державної
виконавчої служби Стрийського
міськрайонного управління юстиції
Львівської області треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору Стрийська міжрайонна
прокуратура Львівської області,
Головне управління юстиції у
Львівській області про визнання дій
державного виконавця неправомірними,
визнання акту державного виконавця
недійсним,-

встановив:

24.02.2012 року позивач - ОСОБА_1 звернулась
до суду із адміністративним позовом до
відповідача - Відділу державної
виконавчої служби Стрийського
міськрайонного управління юстиції
Львівської області треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору Стрийська міжрайонна
прокуратура Львівської області,
Головне управління юстиції у
Львівській області, у якому, із
урахуванням уточнення позовних вимог,
просила визнати дії відповідача по
складанню акта від 01.02.2002 року
неправомірними, визнати акт від 01.02.2002
року державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Стрийського міського управління
юстиції Витвицької М.В. недійсним.

В обґрунтування вимог позовної заяви
позивач покликається на те, що згідно з
договором купівлі-продажу № 74 від
13.12.1996 року вона стала власником
магазину. Доказу втрати чинності цього
договору, який посвідчує її право
власності на майно, ніким у суд не
представлено. Цей договір
купівлі-продажу від 13.12.1996 року не
визнавався недійсним і ніхто не вправі
був обмежувати її право користування
магазином.

26.12.2002 року згідно з договором
купівлі-продажу магазину ОСОБА_1 було
продано приміщення загальною площею 56
кв.м по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_3.

28.12.2002 доку згідно з договором
дарування приміщення по АДРЕСА_1 було
набуто ОСОБА_1 на праві особистої
власності та зареєстровано в
Стрийському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації. Докази
втрати чинності зазначеними вище
документами, які посвідчують її право
власності на майно, ніким у суд не
представлено.

Ухвалою судової колегії в цивільних
справах Львівського обласного суду від
10.02.1997 року визнано за ОСОБА_1, право
власності на її майно. В ухвалі від
10.02.1997 року вказано :"На час
постановлення рішення, згідно договору
купівлі-продажу від 13.12.1996 року
відповідачка стала власником магазину,
що є предметом спору. Цей договір суд
залишив поза увагою, не дав йому жодної
оцінки. Без визнання цього договору
недійсним, суд не вправі був обмежувати
право користування магазином
відповідачку" (справа № 3391/1997 року).

14.05.2001 року по справі № 2-2/2001 року суддя
Стрийського районного суду Львівської
області Сапіга В.П., керуючись ст. 227 ч. 4
ЦПК України, ухвалив :"3акрити
провадження в справі за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним рішення про приватизацію
магазину, прийнявши відмову позивачів
від позову", ухвалив :"Закрити
провадженням цивільну справу за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_1 про зобов'язання не чинити
перешкод у проведенні загальних зборів
товариства". Вказані ухвали не
оскаржені, вони набрали законної сили.

Позивач зазначає, що державний
виконавець Витвицька М.В. 01.02.2002 року
без рішення суду про проникнення до її
приміщення, без участі ОСОБА_1 взламала
замки в приміщенні по АДРЕСА_1,
незаконно заволоділа матеріальними
цінностями позивача, незаконно вселила
туди ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які незаконно
користувалися і користуються ним.

Жодного подання про примусове
проникнення в приміщення ОСОБА_1 по
АДРЕСА_1 відповідач у Стрийський
районний суд Львівської області, який
видав виконавчий лист № 2-2/2001 року не
подавав, і рішення суду про примусове
проникнення до приміщення позивача не
було.

ОСОБА_1 вважає, що державний виконавець
не мав права без її участі та без
рішення суду взламувати замки, міняти
їх на інші, передавати її майно ОСОБА_5

Позивач зазначає, що Акт від 01.02.2002 року
складався без її участі, чим порушено
її права, гарантовані ст.7 Закону
України "Про виконавче провадження" від
21.04.1999 року.

Як наслідок, позивач вважає дії
відповідача по складанню акту від
01.02.2002 року неправомірними, оскільки
відповідач порушив її конституційне
право приватної власності та незаконно
віддав її приміщення та матеріальні
цінності іншим особам, а сам акт від
01.02.2002 року є недійсним, оскільки він не
відповідає вимогам чинного
законодавства України та порушує її
конституційні права та охоронювані
законом інтереси.

Постановою Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 04 жовтня 2013
року відмовлено в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до
відділу державної виконавчої служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Стрийська міжрайонна прокуратура
Львівської області, Головне управління
юстиції у Львівській області про
визнання дій державного виконавця
неправомірними, визнання акту
державного виконавця недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції встановив,
що на виконання вимог ст.79 Закону
України „Про виконавче провадження"
начальником відділу ДВС Іванівим А.О.
надіслано боржнику попередження про
примусове виконання рішення суду 21.11.2001
року о 10 год.

Боржник ОСОБА_1 на виконання рішення
суду не з'явилася, таке відбулося в її
відсутності, що не є перешкодою для
його виконання, тому правові підстави
для визнання дій державного виконавця
Витвицької М.В. по проведенню виконання
рішення про усунення перешкод у
користуванні приміщенням у
відсутності боржника ОСОБА_1
неправомірними відсутні.

На виконання вимог ч. 4 ст. 79 Закону
України „Про виконавче провадження"
державний виконавець Витвицька М.В.
зобов'язана була провести опис майна,
тому правомірно провела опис майна
боржника ОСОБА_1, про що склала акт
виконання -судового рішення від 01.02.2002
року та передала описане майно, яке
знаходилося в приміщенні
магазину-салону, для відповідального
зберігання представнику ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 ОСОБА_5

Суд зазначив, що позивачці була надана
можливість подати докази на
обґрунтування мотивів своєї заяви,
проте остання, скориставшись такою, в
судовому засіданні не довела факту
порушення державним виконавцем її прав
у виконавчому провадженні. Факту
неправомірних дій державного
виконавця при виконанні судового
рішення позивачкою також не доведено.

Суд не взяв до уваги твердження ОСОБА_1
про те, що дії відповідача по складанню
акту від 01.02.2002 року призвели до
порушення її конституційного права
особистої приватної власності на
спірне приміщення магазину-салону по
АДРЕСА_1, оскільки вказане приміщення,
усунути перешкоди в користуванні яким
зобов'язано позивачку ОСОБА_1, не
належить їй на праві власності, а є
власністю ТзОВ "Паллада", учасники
якого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не можуть
реалізувати своє право на користування
ним.

Як наслідок суд першої інстанції
прийшов до переконання, що зібрані по
справі докази, оцінені судом належним
чином кожен окремо на їх достовірність
та допустимість, а також їх достатність
та взаємний зв'язок у сукупності,
встановлені судом обставини свідчать
про те, що допустимих доказів, які б
підтвердили наявність порушень з боку
державного виконавця позивачкою
надано не було. Таким чином, державний
виконавець відділу ДВС Стрийського
міського управління юстиції Витвицька
М.В. діяла в межах наданих їй законом
повноважень, акт виконання судового
рішення від 01.02.2002 року складений нею
відповідно до закону, права чи свободи
позивачки не було порушено, а відтак,
підстави для задоволення позову
відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду ОСОБА_1 оскаржила його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги ОСОБА_1 зокрема посилається на
те, що оскаржувана постанова від 04.10.2013
року не відповідає вимогам ст.6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, ст.129
Конституції України, ст.159 КАС України.

Апелянт зазначає, що відповідач не
надав суду будь-яких доказів та
заперечень щодо правомірності свого
рішення-акту складеного ним 01.02.2002р. під
час незаконного виконання судового
рішення Стрийського районного суду
Львівської області від 14.05.2001 року у
справі №2-2/2001, як цього вимагає
процесуальний закон.

25.09.2013 року у судовому засіданні
відповідач пояснив обставини за яких
він не надав суду своє заперечення та
жодних доказів в порядку ч.2 ст.71 КАС
України, оскільки все ним знищено в
2010р., а органи державної влади:
прокуратура Львівської області та ДВС
України повідомили, що все знищено
згідно відповідного акту від 16.11.2004р.

Апелянт вважає, що в порушення вимог
ст.70 КАС України суд першої інстанції
свої висновки в оскаржуваній постанові
від 04.10.2013р. не підтвердив належними і
допустимими доказами, визнав
відсутність у відповідача належних та
допустимих доказів, які знищені
відповідачем, про що судом вказано в
оскаржуваній постанові від 04.10.2013р.

Також, ОСОБА_1 покликається на те, що суд
першої інстанції порушив вимоги ч.2
ст.57, ч.3 ст.58, ч.1 ст.127 КАС України і без
будь-яких повноважень допустив до
участі у розгляді даної справи
представників третьої особи
Стрийської міжрайонної прокуратури -
ст.прокурора Стрийської міжрайонної
прокуратури Романів О.В. та
ст.прокурора Стрийської міжрайонної
прокуратури Івасівка О.З., які не надали
суду документи, що підтверджують їх
повноваження.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що
посилання суду першої інстанції на
виконання рішення суду від 14.05.2001 року є
безпідставним, оскільки такі рішення
не виконуються, окрім того нерухоме
майно по АДРЕСА_1 не вибуло з володіння
ОСОБА_1 під час виконання судового
рішення від 14.05.2001р., оскільки, на думку
позивача, саме ОСОБА_1 є добросовісним
набувачем цього майна ще 13.12.1996 року
(вказане рішення не скасоване), тому це
майно не може бути забрано від неї.

Апелянт вважає, що її майнові права
порушуються утриманням приміщень
гр.гр. ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5
(помер 16.04.2010 року) і підлягають
судовому захисту. Так, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на
момент набуття ОСОБА_1 права власності
(13.12.1996 року) не були учасниками
товариства, в матеріалах справи
відсутні будь-які докази, вказане не
відноситься до предмету розгляду даної
справи.

ОСОБА_1 також покликається на те, що
державний виконавець Витвицька М.В.
порушила вимоги ст.18 Закону України
«Про виконавче провадження», п.3.1.
Інструкції про проведення виконавчих
дій, не винесла постанови про відкриття
виконавчого провадження, якою
накладається арешт на майно боржника
та оголошується заборона на його
відчуження і здійснила примусове
виконання, яке не передбачено рішенням
суду від 14.05.2001 року у справі № 2-2/01,
виконавчим документом від 08.10.2001 року,
Законом України «Про виконавче
провадження», Інструкцією про
проведення виконавчих дій,
Конституцією України.

Як наслідок, державний виконавець
Витвицька М.В. скоїла неправомірні дії,
без рішення суду про проникнення до
приміщення ОСОБА_1, яке належить, на
думку апелянта, їй на праві особистої
приватної власності, без її участі,
разом з рейдерами взламала замки в
приміщенні по АДРЕСА_1, незаконно
заволоділа приміщенням ОСОБА_1 по
АДРЕСА_1, матеріальними цінностями, які
знаходились в ньому та незаконно
вселила туди рейдерів ОСОБА_5 і ОСОБА_7,
які незаконно користувались і
користуються приміщенням позивача.
Так, ОСОБА_7 в приміщенні по АДРЕСА_1
незаконно відкрив офіс «Юридичні
послуги» та надає юридичні послуги
громадянам без будь-якого дозволу.

ОСОБА_1 також зазначає, що рішення суду
про виселення позивача з її приміщення
і звільнення його ОСОБА_1 не було, у
виконавчому документі не зазначено
такого рішення, тому суд першої
інстанції порушив вимоги
ст.ст.3,8,9,19,21,22,30,41,55,129 Конституції
України, Законів України «Про
виконавче провадження», «Про державну
виконавчу службу», Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15.12.1999р. №74/5,
порушив конституційне право власності
позивача по АДРЕСА_1, оскільки
виконання 01.02.2002р. відповідачем
судового рішення від 14.05.2001р. не
відповідало рішенню суду від 14.05.2001р. у
справі №2-2/01 та виконавчому листу від
08.10.2001 року,

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.124 Конституції
України, судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України, обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, наступні
обставини.

Так, 14.05.2001 року Стрийський районний суд
Львівської області (суддя Сапіга В.П.)
розглянув справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, усунення
перешкод у користуванні приміщенням,
визнання незаконним рішення загальних
зборів засновників товариства,
відшкодування моральної шкоди та
судовим рішенням від 14.05.2001 року позов
задовольнив частково. Зобов'язав
ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, в користуванні
приміщенням ТзОВ «Паллада» та визнав
недійсними рішення загальних зборів
ТзОВ «Паллада» № № 6, 7 від 29.11.1995 року
про виведення з членів товариства
ОСОБА_4 ОСОБА_6 та введення в члени
товариства ОСОБА_3 (справа № 2-2/2001, а.с.
259-261).

17.09.2001 року апеляційний суд Львівської
області ухвалою в справі № 22-а-160/2001 р.
апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3
відхилив. Виключив з числа позивачів
ОСОБА_5, щодо яких зобов'язано ОСОБА_1 не
чинити перешкод у користуванні
приміщенням ТзОВ "Паллада", а в решті
рішення суду залишив без змін (справа №
2-2/2001, а.с. 295-298).

25.12.2001 року Верховний Суд України своєю
ухвалою відмовив у задоволенні
касаційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 на
рішення Стрийського районного суду
Львівської області від 14.05.2001 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 17.09.2001 року (справа № 2-2/2001,
а.с. 318).

Рішенням Стрийського районного суду
Львівської області від 14.05.2001 року в
справі № 2-2/2001 р., ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 17.09.2001 року
в справі № 22-а-160/2001 р. та ухвалою
Верховного Суду України від 25.12.2001 року
встановлено факт, що 25.11.1994 року
розпорядженням Стрийської міської
ради народних депутатів № 171 було
зареєстровано ТзОВ "Паллада" зі
статутним фондом 37500000 крб., учасники
(засновники) : ОСОБА_4 з часткою
статутного фонду 16875000 крб., що
становить 45% ; ОСОБА_1 з часткою
статутного фонду 16875000 крб., що
становить 45% статутного фонду ; ОСОБА_6 з
часткою статутного фонду 3750000 крб., що
становить 10% статутного фонду, та
встановлено факт, що власником
приміщення ТзОВ "Паллада" є ТзОВ
"Паллада".

Слід зазначити, що рішення суду про
зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод
ОСОБА_4, ОСОБА_6 в користуванні
приміщенням ТзОВ "Паллада" по АДРЕСА_1
набрало законної сили та звернуто до
виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
виконавче провадження" від 21.04.1999 року (
в редакції, чинній на момент виконання
рішення від 14.05.2001 року ) примусове
виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Згідно ст. 5 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний вжити заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець
здійснює необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

Колегія суддів бере до уваги ту
обставину, що відповідно до наявного у
матеріалах справи повідомлення
відділу Державної виконавчої служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції № 09-20-2/12268 від 04.09.2013 року (т. 2,
а.с. 46) та листа-відповіді № 09-20-2/2459 від
13.03.2014 року (т.4,а.с.12-15) надати виконавче
провадження з примусового виконання
рішення від 14.05.2001 року по цивільній
справі № 2-2/2001 про зобов'язання ОСОБА_1
не чинити перешкод в користуванні
приміщенням ОСОБА_4, ОСОБА_6, на підставі
якого було складено оскаржуваний акт -
немає можливості, так як виконавче
провадження з примусового виконання
вказаного рішення знищено шляхом
спалення згідно з Актом про знищення
виконавчих проваджень та інших
документів відділу від 16.11.2004 року на
підставі Наказу Міністерства юстиції
№ 470/7 від 5 липня 1999 року "Про
затвердження Інструкції з діловодства
в органах державної виконавчої служби"
та на підставі наказу № 37 Стрийського
міського управління юстиції від 15.11.2004
року та наказу 120/5 Львівського
обласного управління юстиції "Про
внесення змін та доповнень до
Інструкції з діловодства в органах
державної виконавчої служби" від 20.10.2004
року.

Стаття 24 Закону України "Про виконавче
провадження" (в редакції чинній на
момент прийняття постанови про
відкриття виконавчого провадження від
24.10.2001 року) регламентує порядок
прийняття виконавчого документа до
виконання.

Так, державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання і цей документ відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом.

Державний виконавець у 3-денний строк з
дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. В
постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти
днів, та попереджає боржника про
примусове виконання рішення після
закінчення встановленого строку зі
стягненням з нього виконавчого збору
і витрат, пов'язаних з провадженням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Копія постанови про відкриття
виконавчого провадження не пізніше
наступного дня надсилається стягувачу,
боржнику та органу (посадовій особі),
який видав виконавчий документ.

За заявою стягувача з метою
забезпечення виконання рішення по
майнових стягненнях державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження описує майно боржника і
накладає на нього арешт, про що
зазначається в цій постанові.

Постанова про відкриття виконавчого
провадження може бути оскаржена
сторонами начальнику відповідного
відділу Державної виконавчої служби
або до відповідного суду у 10-денний
строк.

В контексті наведеного, судом
апеляційної інстанції із матеріалів
справи № 2-2/2001 встановлено, що
відповідно до ст.ст. 3,18,24 Закону України
"Про виконавче провадження" від 21.04.1999
року, 24 жовтня 2001 р. державним
виконавцем відділу Державної
виконавчої служби Стрийського
міського управління юстиції відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа № 2-2/01 від 08.10.2001 року
про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити
перешкод ОСОБА_4, ОСОБА_6 в користуванні
приміщенням магазину-салону по АДРЕСА_1
та визнання недійсним рішення
загальних зборів засновників ТзОВ
"Паллада" (справа № 2-2/2001, а.с. 335) та
надано строк для добровільного
виконання рішення суду до 31.10.2001 року.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до статті 24 Закону України
"Про виконавче провадження", 24.10.2001 року
постанова про відкриття виконавчого
провадження скерована ОСОБА_1, як
стороні виконавчого провадження
простою кореспонденцією (справа № 2-2/2001
а.с. 336).

Варто врахувати, що постанова від 24.10.2001
року про відкриття виконавчого
провадження є чинною і боржником
ОСОБА_1 відповідно до статті 24 Закону
України "Про виконавче провадження" не
оскаржувалась.

16.11.2001 року за № 7761 боржнику ОСОБА_1
надіслано попередження, яким
зобов'язано її до 20.11.2001 року
добровільно виконати рішення
Стрийського районного суду Львівської
області, а саме : усунути перешкоди в
користуванні приміщенням
магазину-салону по АДРЕСА_1, тобто зняти
замок та видати копію ключів п.Федуняк
О.П. Примусове виконання рішення
призначено на 21.11.2001 року (справа № 2-2/2001
а.с. 336).

Відповідно до абз.4 ст.30 Закону України
"Про виконавче провадження" якщо
боржник у встановлений строк
добровільно не виконав рішення
повністю або частково, державний
виконавець невідкладно розпочинає
його примусове виконання у межах
строку, передбаченого статтею 25 цього
Закону.

Оскільки, ОСОБА_1 у встановлений строк
добровільно не виконала рішення суду,
01.02.2002 року державний виконавець ВДВС
Стрийського міського управління
юстиції Витвицька М.В. в примусовому
порядку на підставі виконавчого листа
№ 2-2-2001 р. місцевого суду Стрийського
району, виданого 08.10.2001 року, виконала
рішення Стрийського районного суду
Львівської області від 14.05.2001 року у
справі № 2-2/2001 р., про що свідчить акт
виконання судового рішення державного
виконавця ВДВС Стрийського міського
управління юстиції Витвицької М.В. від
01.02.2002 року (т. 1 а.с. 5-6).

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що всі дії державного
виконавця з примусового виконання
рішення про усунення перешкод у
користуванні приміщенням
регламентовані ст. 79 Закону України
«Про виконавче провадження». Вказані
положення передбачені й Інструкцією
про проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України 15 грудня 1999 р. №74/5.

Відповідно до ст. 79 Закону України „Про
виконавче провадження" виконання
рішення про виселення боржника
провадиться лише у разі, якщо
боржником воно не виконано в
установлений державним виконавцем
строк, визначений відповідно до статті
24 цього Закону.

Виселення полягає у звільненні
приміщення, зазначеного у виконавчому
документі, від особи (осіб), яка
виселяється, її майна, домашніх тварин
та у забороні даній особі
користуватися цим приміщенням.

Державний виконавець зобов'язаний
письмово повідомити боржника про день
і час примусового виселення.
Відсутність боржника, повідомленого
про день і час виселення, не є
перешкодою для виконання рішення.

Виселення здійснюється у присутності
понятих за сприянням органів
внутрішніх справ з обов'язковим описом
майна державним виконавцем. Один
примірник акта опису майна вручається
під розписку боржникові. Державний
виконавець у необхідних випадках
забезпечує в установленому порядку
зберігання майна боржника, але не
більше як три роки, з покладенням
понесених витрат на боржника. Після
завершення трирічного строку
невитребуване майно реалізується в
порядку, передбаченому для реалізації
безхазяйного майна.

Якщо виконання рішення здійснюється за
відсутності осіб, які підлягають
виселенню, державний виконавець
зобов'язаний провести поряд з описом
майна його оцінку. Описане майно
передається на відповідальне
зберігання особі, яка державним
виконавцем призначена охоронцем майна.

Про виконання рішення про виселення
боржника державним виконавцем
складається акт, що підписується
особами, які брали участь у виконанні.

На виконання наведеної правової норми,
начальником відділу ДВС Іванівим А.О.
надіслано боржнику попередження про
примусове виконання рішення суду 21.11.2001
року о 10 год., що відповідає вимогам ч. 3
ст. 79, ч. 2 ст. 24 Закону України „Про
виконавче провадження".

Слід зазначити, що всупереч вимогам
Закону України „Про виконавче
провадження" боржник ОСОБА_1 на
виконання рішення суду не з'явилась,
тому таке відбулося в її відсутності,
що відповідно до Закону не є перешкодою
для його виконання.

Тому колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
визнання дій державного виконавця
Витвицької М.В. по проведенню виконання
рішення про усунення перешкод у
користуванні приміщенням по АДРЕСА_1 за
відсутності боржника ОСОБА_1 -
неправомірними, оскільки дії
державного виконавця відповідають
вимогам ст. 79 Закону України „Про
виконавче провадження".

Також, на виконання ст. 79 Закону України
„Про виконавче провадження" та в межах
наданих йому повноважень згідно зі ст. 5
Закону України „Про виконавче
провадження" державний виконавець
Витвицька М.В. правомірно залучила до
проведення виконавчих дій понятих та
працівників органів внутрішніх справ.

Крім того, дії державного виконавця
Витвицької М.В. відповідали вимогам ч.4
ст.79 Закону України „Про виконавче
провадження", оскільки державний
виконавець відповідно до даної
правової норми правомірно провела опис
майна боржника ОСОБА_1, про що склала
акт виконання судового рішення від
01.02.2002 року та передала описане майно,
яке знаходилося в приміщенні
магазину-салону, для відповідального
зберігання представнику ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 - ОСОБА_5

Колегія суддів не бере до уваги
посилання апелянта на те, що дії
відповідача по складанню акту від
01.02.2002 року призвели до порушення її
конституційного права особистої
приватної власності на спірне
приміщення магазину-салону по АДРЕСА_1,
оскільки вказане приміщення, усунути
перешкоди в користуванні яким
зобов'язано позивачку ОСОБА_1, не
належить їй на праві власності, а є
власністю ТзОВ "Паллада", учасники
якого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не можуть
реалізувати своє право на користування
ним.

Також, судом першої інстанції вірно
встановлено, що листи № Я-1818/1 від 03.12.2001
року в.о. заступника начальника
управління - начальника відділу
Державної виконавчої служби
Львівського обласного управління
юстиції Галича О.Г., заступника
прокурора Львівської області Стасів А.
№ 05/2/3-2208-11 від 20.04.2011 року, заступника
директора Департаменту організації та
контролю за виконанням рішень Попової
С.Ф. № 13378-0-26-11/20 від 03.08.2011 року, в.о.
керівника апарату, директора
Департаменту взаємодії з органами
влади Зеркаль О.В. № 14953-03-33-11/6.1 від
03.10.2011 року (т. 1 а.с. 9-12) висновків суду не
спростовують, а лише свідчать про повне
виконання рішення Стрийського
районного суду Львівської області від
14.05.2001 року та відсутність повторного
пред'явлення виконавчого документа до
виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В контексті наведеного слід зазначити,
що позивач ОСОБА_1 не надала на розгляд
суду належних та допустимих доказів на
обґрунтування своєї позовної заяви,
зокрема не довела факту порушення
державним виконавцем її прав у
виконавчому провадженні. Також
позивачем не було доведено факту
неправомірних дій державного
виконавця при складанні оскаржуваного
акта від 01.02.2002 року.

В силу ч.ч.1-3 ст.86 КАС України, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед
встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Так, суд апеляційної інстанції оцінив
наявні у матеріалах справи належні та
допустимі письмові докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні та прийшов до висновку, що
дії відповідача по складанню акта від
01.02.2002 року є правомірними та такими, що
відповідають вимогам Закону України
„Про виконавче провадження", що
підтверджують наявні у матеріалах
справи письмові докази, відтак
відсутні правові підстави для визнання
акту від 01.02.2002 року державного
виконавця відділу Державної
виконавчої служби Стрийського
міського управління юстиції
Витвицької М.В. - недійсним.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 04.10.2013 р. по справі № 1323/1548/12
( 2а/456/50/13 ) - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 07.04.2014
року.