Справа № 2а-10650/11/2670
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Костенко
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Свириди Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 грудня 2011 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі м. Києва, просив,
з урахуванням уточнених позовних
вимог, скасувати податкове
повідомлення-рішення від 07 червня 2011
року № в частині нарахування
податку з доходів фізичних осіб у сумі
82073,43 грн..

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 грудня 2011 року адміністративний
позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Державна податкова
інспекція у Святошинському районі м.
Києва звернувся з апеляційною скаргою,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Державною податковою інспекцією у
Святошинському районі м. Києва
проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 за період з 01
січня 2009 року по 30 вересня 2010 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено Акт від 28 лютого
2011 року № 368/17-40/НОМЕР_2.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем, а саме: завищення витрат за
2009 рік на 227093,72 грн. та за І-ІІІ кв. 2010
року на 325358,37 грн. у зв'язку з
зарахуванням до складу валових витрат
витрати, які не мають документального
підтвердження та не пов'язані з
веденням господарської діяльності;
п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 та п. 10.2 ст. 10 Закону
України «Про податок на додану
вартість» в частині завищення
задекларованого податкового кредиту з
ПДВ в розмірі 25512,00 грн., у зв'язку із
включенням сум ПДВ, без
документального підтвердження
кількості використаного дизельного
пального у господарській діяльності за
період з 01 січня 2009 року по 3- вересня 2010
року при здійсненні міжнародних
перевезень без наявності міжнародних
подорожніх листів на свої автомобілі;
п.п. 7.7.1 п.п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» в частині
заниження суми податку, що підлягає
сплаті до бюджету в розмірі 29512,00 грн.

На підставі встановлених порушень,
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 24 березня 2011
року №/0, яким позивачу нараховано
грошове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 103584,76 грн.
(у т.ч.: 82867,81 грн. основний платіж, 20716,95
грн. штраф).

Рішенням Державної податкової
адміністрації у м. Києві від 02 червня 2011
року №828/М/25-214, залишеним без змін
рішенням Державної податкової
адміністрації України від 30 червня 2011
року №5819/М/25-0315, дане
повідомлення-рішення було скасовано в
частині застосування штрафних санкцій.

В подальшому відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від 07
червня 2011 року №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб на
82867,81 грн.

Актом перевірки встановлено, що
вищевказані порушення призвели до
заниження податку з доходів фізичних
осіб на 82867,81 грн., з яких: 82073,43 грн. у
зв'язку із завищенням витрат на закупку
дизпалива, а 794,38 грн. у зв'язку із
завищенням витрат на мобільний зв'язок.

Не погоджуючись з даним податковим
повідомленням-рішенням в сумі 82073,43
грн., позивач звернувся до суду з
позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно пп. 9.12.1 п.9.12 ст. 9 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
від 22 травня 2003 року №889, оподаткування
доходів, отриманих фізичною особою від
продажу нею товарів (надання послуг,
виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також
фізичною особою, яка сплачує ринковий
збір, здійснюється за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Статтею 13 розділу IV Декрету Кабінету
міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян»від 26 грудня 1992 року
№13-92 визначено, що згідно з цим
розділом оподаткуванню підлягають
доходи громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно із Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Відповідно до пп. 5.2.1 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у т.ч. витрати
з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених п.п. 5.3-5.7 цієї
статті.

Згідно абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
вищевказаного Закону, не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, при
проведенні підприємницької діяльності
(перевезення вантажів) фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3
здійснювалися витрати на придбання
дизпалива, які відображалися в
податковому обліку і враховувалися при
визначенні оподатковуваного доходу.

Судом встановлено, що дизпаливо, яке
використовувалося позивачем в
підприємницькій діяльності,
придбавалося по необхідності
безпосередньо при здійсненні
транспортних перевезень.

Оплата за придбання дизпалива
здійснювалася в готівковій формі, що
підтверджується фіскальними чеками та,
починаючи з березня 2010 року, у
безготівковій формі через іменні
(назва власника ФОП ОСОБА_3 та державний
реєстраційний номер автомобіля)
паливні старт-карти, на під ставі
укладених з ТОВ "Арис-Юг" (Виконавець)
договорів від 11 березня 2010 року №246 і
№246/3 по заправці автотранспорту, що
підтверджується актами надання послуг
і звірки взаємних розрахунків за
період березень-вересень 2010 року (в
розрізі придбання палива на митній
території України та поза межами
України), виписаними ТОВ "Арис-Юг"
рахунками-фактурами та податковими
накладними, платіжними дорученнями про
оплату палива.

Вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що подані позивачем
договори про надання послуг з
транспортних перевезень і складені на
їх виконання міжнародні
товарно-транспортні накладні (CMR),
товарно-транспортні накладні, акти
здачі-прийняття робіт, податкові
накладні вказують на безпосередній
зв'язок зазначених витрат з
підприємницькою діяльністю позивача.

Так, вказані документи є достатніми для
підтвердження здійснення позивачем
витрат на придбання дизпалива, які є
прямими витратами його
підприємницької діяльності та без
здійснення яких неможливе надання
позивачем транспортних послуг.

Крім того, в додатках №1 та №3 до Акта
перевірки, ревізор відобразив суми
завищених позивачем витрат на
придбання дизпалива. При цьому, в
додатку № 3 в період з 10 липня 2009 року по
20 січня 2010 року, ревізором включено
суми лише на підставі того, що вони були
зняті позивачем зі свого банківського
рахунку за призначенням "для придбання
пального".

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вказана обставина
достовірно не вказує, що зняті кошти в
повній мірі були використані саме на
придбання пального, тому не може бути
підставою для висновку про
безпідставне збільшення витрат.
Включення цих сум свідчить про те, що
висновки перевірки ґрунтуються на не
достовірно встановлених фактах, а на
припущеннях ревізора, що є
недопустимим при оформленні Акта
перевірки.

Таким чином, оскільки позивачем надано
можливість відповідачу визначити
зміст та обсяг здійснених витрат на
придбання дизпалива на основі наявних
документів, колегія суддів вважає
вірним висновок суду першої інстанції
про необ'єктивність та формальність
тверджень відповідача про завищення
позивачем своїх витрат.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог, оскільки зазначені в Акті
перевірки висновки про заниження
позивачем податкового зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб не
знайшли свого підтвердження, а тому
здійснене відповідачем спірне
податкове нарахування є неправомірним,
що є підставою для скасування
повідомлення-рішення в оскаржуваній
частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16 грудня 2011 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 05.03.2014
року.

.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.