Справа № 2а-5801/10/2170
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 р. Справа № 2а-5801/10/2170

Категорія: 8 Головуючий в 1 інстанції:
Горшков В.М.

Одеський апеляційний
адміністративний суду у складі
колегії:

головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Романішина В.Л.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
фермерського господарства «Альона» на
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2012
року в адміністративні справи за
позовом фермерського господарства
«Альона» до державної податкової
інспекції у Голопристанському районі
Херсонської області Державної
податкової служби про визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2005 року фермерське
господарство «Альона» звернулось до
суду з позовом до державної податкової
інспекції у Голопристанському районі
Херсонської області, у якому просило
визнати недійсним податкові
повідомлення-рішення від 02 грудня 2004
року за № /0, № /0.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим,
що оскаржені рішення не відповідають
законодавству, прийняті на підставі
хибних висновків з порушенням норм
діючого на час виникнення спірних
правовідносин законодавства.

Відповідач заперечує проти позову,
посилаючись на те, що позивач
неправомірно вніс суму податкового
кредиту по податку на додану вартість в
розмірі 1 100,00 грн. з вартості придбання
товарно-матеріальних цінностей згідно
податкової накладної, яка оформлена з
порушенням вимог діючого на той час
законодавства, а також позивачем не
вірно було утримано та перераховано до
бюджету прибутковий податок у сумі 1
444,97 грн.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2012
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, фермерське
господарство «Альона» подало
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, просить скасувати
оскаржене судове рішення та прийняти
нову постанову, якою задовольнити
адміністративний позов, скасувати
оскаржені податкові
повідомлення-рішення.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що
відсутність у податковій накладній
хоча б одного із передбачених Законом
України «Про податок на додані
вартість», не можна розглядати як
виключну підставу для висновку про
відсутність у платника податку права
на формування податкового кредиту зі
сплачених сум на додану вартість. Також
апелянт вважає невірними висновки суду
першої інстанції, що позивачем невірно
утримано та перераховано до бюджету
прибутковий податок у розмірі 20% з
виплаченого доходу громадянам по
договору оренди земельних паїв.

Заслухавши суддю доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом першої інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, відповідно до
затвердженого плану перевірки
посадовими особами відповідача з 27
жовтня 2004 року по 29 листопада 2004 року
було проведено планову комплексну
документальну перевірку ФГ «Альона»
щодо дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 січня 2002
року по 30 квітня 2004 року.

За наслідками проведеної перевірки
було складено акт від 30 листопада 2004
року за № 74/23, яким встановлено
порушення позивачем ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" від 03.04.1997 року, ст.ст. 11, 12
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про прибутковий податок з громадян", а
саме: віднесення у березні 2003 року до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість у розмірі 1
100,00 грн. на підставі податкової
накладної, яка не відповідає вимогам
п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст.7 вказаного Закону,
оскільки не містить відомостей про
місцезнаходження продавця, що зумовило
завищення податкового кредиту та,
відповідно, суму бюджетного
відшкодування; неправильне утримання
та перерахування до бюджету
прибуткового податку у розмірі 20 %
виплаченого доходу громадян за
договорами оренди земельних паїв. Сума
орендної плати у 2003 році склала 44 257,37
грн., а утримано було лише 7 405,50 грн., що
зумовило заниження прибуткового
податку у сумі 1 444,97 грн.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем були прийняті
податкові повідомлення-рішення №
000972301/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 1 100,00 грн. - за
основним платежем, та 550,00 грн. - за
штрафними санкціями та № /0, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з прибуткового податку з
громадян у сумі 1 444,97 грн. - за основним
платежем, та 2 889,94 грн. - за штрафними
санкціями.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення №
000972301/0, судом першої інстанції
встановлено, що під час перевірки
посадовими особами ДПІ було
встановлено факт невідповідності
податкової накладної від 31.03.2003 року за
№ 1-31/03, виданої позивачу ФОП ОСОБА_2,
вимогам п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
оскільки у ній було відсутнє
місцезнаходження продавця, що призвело
до завищення податкового кредиту та
відповідно завищено суму, заявлену до
відшкодування з бюджету, а згідно
пункту 9 наказу державної податкової
адміністрації України від 17 березня 2001
року №110 "Про затвердження Інструкції
про порядок застосування та списання
сум штрафних (фінансових) санкцій
органами державної податкової служби"
на час виникнення спірного податкового
повідомлення-рішення завищення суми
бюджетного відшкодування, заявленого у
податковій декларації, вважалося сумою
податкового зобов'язання, прихованого
від оподаткування, що є тотожним
заниженню суми податкового
зобов'язання.

Апеляційний суд не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь - яких витрат зі сплати
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Згідно до підпункту 7.2.1 пункту 7.2
статті 7 зазначеного закону платник
податку зобов'язаний надати покупцю
податкову накладну, що має містити
зазначені окремими рядками: порядковий
номер податкової накладної; дату
виписування податкової накладної;
назву юридичної особи або прізвище,
ім'я та по батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
місце розташування юридичної особи або
місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість;
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) зареєстрованої
як платник податку на додану вартість
та їх кількість (обсяг, об'єм); повну
назву отримувача; ціну продажу без
врахування податку; ставку податку та
відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку. Законом України «Про податок
на додану вартість» визначено, що
відсутність хоча б одного із
зазначених реквізитів позбавляє
покупця права на включення до
податкового кредиту витрат зі сплати
податку на додану вартість на підставі
такої накладної.

Крім того, наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.97 року N165 затверджено Порядок
заповнення податкової накладної, який
передбачає, що :

- податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість
(пункт 2);

- податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою, ніж вказаною у пункті 2 даного
Порядку;

- податкова накладна складається у двох
примірниках (оригінал і копія) у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця (пункт 6);

- усі складені примірники податкової
накладної підписуються особою,
уповноваженою платником податку
здійснювати продаж товарів (робіт,
послуг), та скріплюються печаткою
такого платника податку продавця
(пункт 18).

Норми пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" також передбачають, що у разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Апеляційний суд вважає, що входячи із
приписів п.п. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» , лише відсутність
податкової накладної безспірно
позбавляла платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат. І
тільки у разі не підтвердження на
момент перевірки податкового кредиту
податковими накладними до платника
податку могла бути застосована
відповідальність у вигляді фінансовий
санкцій.

Таким чином, дослідивши наявну в
матеріалах справи податкову накладну,
колегія суддів прийшла до висновку, що
даний первинний документ розкриває у
повному обсязі суть господарських
операцій, що є необхідним для
аргументованості та доказовості
здійснення поставки товарів, не
зазначення відомостей про
місцезнаходження покупця є несуттєвим
недоліком, який не позбавляє податкову
накладну ознак звітного та
розрахункового документа та
підтверджує факти придбання товарів
(робіт, послуг).

Крім того, в акті перевірки право
контрагента позивача на виписку
податкових накладних, так само як і
реальність здійснених господарських
операцій, відповідачем не
заперечується.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими
вимоги позовної заяви щодо визнання
нечиним податкового
повідомлення-рішення № 000972301/0 та
вбачає правові підстави для
задоволенні позовних вимог в цієї
частині.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення №
/0, судом першої інстанції
встановлено, що чинним на час
здійснення виплат законодавством, на
позивача покладено обов'язок
утримувати у джерела виплати з
громадян прибутковий податок з
орендної плати за оренду земельного
паю і перераховувати його до бюджету.
Позивачем неправильно утриманно та
перерахуванно до бюджету прибуткового
податку у розмірі 20 % виплаченого
доходу громадянам за договорами оренди
земельних паїв. Сума орендної плати у
2003 році склала 44257,37 грн., а утримано
було лише 7405,50 грн., що зумовило
заниження прибуткового податку у сумі
1444,97 грн.

Апеляційний суд вважає таку позицію
суду першої інстанції такою, що не
відповідає вимогам норм законодавства
та зазначає наступне.

Статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про прибутковий податок з
громадян" від 26 грудня 1992 року №13-92,
який діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, визначено, що
платниками прибуткового податку з
громадян (суб'єктами оподаткування ) в
Україні є громадяни України, іноземні
громадяни та особи без громадянства як
ті, які мають, так і ті, які не мають
постійного місця проживання в Україні.

Особливості оподаткування доходів,
одержуваних громадянами не за місцем
основної роботи (служби, навчання)
регламентовані розділом ІІІ Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Статтею 11 Декрету передбачено, що
згідно з цим розділом Декрету
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержувані ними від
підприємств, установ, організацій i
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності не за
місцем основної роботи, в тому числі за
сумісництвом, за виконання разових та
інших робіт, здійснюваних на основі
договорів підряду та інших договорів
цивільно-правового характеру, та
доходи фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які разом
з доходами за місцем основної роботи
(служби, навчання) одержують доходи від
здійснення підприємницької
діяльності.

Таким чином, згідно із розділом ІІІ
Декрету оподаткуванню підлягають ті
доходи громадян, які одержані ними від
підприємств, установ, організації чи
суб'єктів підприємницької діяльності
не за місцем роботи (основної чи за
сумісництвом), тобто необхідною умовою
для оподаткування доходів громадян за
цим розділом є відсутність трудових
відносин між громадянином та
зазначеними суб'єктами.

До таких доходів належать і доходи,
одержувані громадянами, які не є
працівниками підприємств, установ,
організації чи суб'єктів
підприємницької діяльності, від
зазначених суб'єктів на підставі
договорів оренди земельних паїв, тому
на них поширюється порядок обчислення
і сплати податку, встановлений статтею
12 розділу ІІІ Декрету.

Відповідно до частини 1 статті 12
розділу ІІІ Декрету з доходів,
зазначених у статті 11, податок
обчислюється за ставками, наведеними у
пунктах 2, 3 i 4 статті 7, утримується у
джерела виплати i перераховується до
бюджету в порядку, встановленому
статтею 10цього Декрету.

За приписами частини 1 статті 10 розділу
ІІ Декрету зобов'язання перераховувати
до бюджету суми нарахованого і
утриманого прибуткового податку із
коштів на виплату належних громадянам
сум покладається саме на підприємства,
установи і організації усіх форм
власності та суб'єктів підприємницької
діяльності - фізичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем було нараховано до слати
49400,00 грн. за надання земельних паїв в
оренду. У відповідності до вимог п. 7.2.
ст.. 7 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» було здійснено
перерахування податку в сумі 9880,00 грн.,
що становить 20% від 49400 грн. та
підтверджується платіжним дорученням
№ 361 від 12 вересня 2003 року, № 390 від 11
листопада 2003 року ( а.с.28-29).

Таким чином, позивачем вірно утримано
та перераховано до бюджету прибутковий
податок в розмірі 20% від виплаченого
прибутку громадян по договорам оренди
земельних паїв.

Апеляційний суд погоджується з
доводами апеляційної скарги, що факт
допущення помилки про заповненні
довідки по формі № 8ДР не є підставою
для нарахування фінансових санкцій,
оскільки не є доказом утримання
позивача від сплати податків.

З таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні справи неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, неправильно застосовані
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, тому, керуючись ст. 202 КАС
України, постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.3 ч.1 ст. 198, ч.1 ст.
202, ст. 207, ч. 5 ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фермерського
господарства «Альона» задовольнити.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2012
року скасувати та прийняти нову, якою
задовольнити адміністративний позов
приватного підприємства фермерського
господарства «Альона».

Скасувати податкові
повідомлення-рішення від 02 грудня 2004
року № 000972301/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 1 100,00 грн. за
основним платежем, та 550,00 грн. - за
штрафними санкціями та № /0, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з прибуткового податку з
громадян у сумі 1 444,97 грн. за основним
платежем, та 2 889,94 грн. за штрафними
санкціями.

Постанова суду набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій сторонам, які беруть участь у
справі, та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня складення постанови у
повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя /підпис/
Єщенко О.В.

суддя /підпис/
Димерлій О.О.

суддя /підпис/
Романішин В.Л.