Справа № 758/6514/13-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Богінкевич
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Свириди Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
Управління Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва на
постанову Подільського районного суду
м.Києва від 21 листопада 2013 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Управління Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва про
визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити певні дії та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у Подільському районі м. Києва
про визнання дій протиправними та
зобов'язання здійснити призначення,
перерахунок та виплату державної та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю у відповідності до ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з дня призначення,
відшкодувати інфляційні витрати,
сплатити 3 відсотки річних від
простроченої суми за весь період
прострочення та відшкодування
моральної шкоди у розмірі 200
мінімальних пенсії за віком
(враховуючи уточнені вимоги).

Постановою Подільського районного
суду м. Києва від 21 листопада 2013 року
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
Управління Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва щодо
перерахунку та виплати ОСОБА_3 пенсії у
розмірах менших ніж встановлено ст. ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Подільському районі м.
Києва здійснити перерахунок та виплату
ОСОБА_3 основної пенсії згідно ст. 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю згідно ст. 54
вказаного Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з 05 листопада 2006 року з
урахуванням проведених виплат. У
задоволенні решти вимог позивачу
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач - ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, просить
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Також, не погодившись з постановою
суду, відповідач - Управління
Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва звернувся
з апеляційною скаргою, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та винести нове рішення, яким
у задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга Управління Пенсійного фонду
України у Подільському районі м. Києва
підлягає частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
перебуває на обліку в Управлінні
Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва, є
інвалідом 1-ї групи та учасником
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї
категорії.

Протягом 2006-2007 року позивач
неодноразово звертався до відповідача
із заявами про виплату недоотриманої
основної та додаткової пенсій,
відповідно до розмірів, встановлених
ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», однак листами від №210/Р-208
від 20 червня 2006 року, №57/р-46 від 23 лютого
2007 року та №199/Р-176 від 18 квітня 2007 року
йому було відмовлено у задоволенні
заяв.

Не погоджуючись з відмовою
відповідача, позивач звернувся до суду
з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 49 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», пенсії особам, віднесеним
до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у
вигляді: а) державної пенсії; б)
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, яка призначається після
виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ст. 50 зазначеного Закону,
особам, віднесеним до категорії 1, які є
інвалідами І групи, призначається
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 100% мінімальної
пенсії за віком.

Статтею 54 цього Закону встановлено, що
в усіх випадках розмір пенсій для
інвалідів І групи, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, не може бути нижчим 10
мінімальних пенсій за віком.

Так, згаданий у наведених нормах розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається за правилами,
передбаченими ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», згідно якої,
мінімальний розмір пенсій за віком
встановлюється в розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.
Розмір прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність,
визначається щорічно у законі України
про державний бюджет України на
відповідний рік.

Судом встановлено, що в період спірних
правовідносин, всупереч зазначеним
юридичним нормам, виплата основної та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, встановлені для постраждалих
від наслідків Чорнобильської
катастрофи 1 категорії, інвалідів І
групи Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», проводилась позивачу в
меншому розмірі - відповідно до
постанов Кабінету Міністрів України №1
від 03.01.2002 року «Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних
виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету», №
530 від 28.05.2008 року «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян», № 894 від 13.07.2004 року «Про
підвищення розмірів пенсій,
призначених відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та № 1293 від 27.12.2005 року «Про
збільшення розмірів пенсії деяким
категоріям громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до положень ч. 4 ст. 9 КАС
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, при визначенні
розміру пенсій позивачеві
застосуванню підлягають положення
саме ст. ст. 50, 54 Закону «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не положення постанов
Кабінету Міністрів України, якими
керувався відповідач, оскільки такі
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав позивача. Зазначене було
правильного встановлено судом першої
інстанції.

В той же час, колегія суддів зазначає,
що суд першої інстанції, задовольнивши
вимоги позивача в частині перерахунку
та виплати вказаних пенсій з 05.11.2006
року, допустив порушення норм
матеріального права, що призвело до не
правильного вирішення справи.

Так, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
зобов'язання територіального органу
Пенсійного фонду України здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_3 основної
пенсії по інвалідності у розмірі 10
мінімальних пенсії за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 100% мінімальної
пенсії за віком за період з 01.01.2008 року
по 21.05.2008 року, з огляду на те, що пунктом
28 розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» (набрав
чинності 01.01.2008 року) статті 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
були викладені в новій редакції, згідно
з якою розмір зазначених виплат було
зменшено.

Проте, вказані зміни розмірів
основної пенсії по інвалідності та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, внесені Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», рішенням
Конституційного Суду України № 10-рп/2008
від 22.05.2008 року визнано
неконституційними.

Відповідно до ч. 2 ст. 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, в період з 01.01.2008 року по
21.05.2008 року були чинними положенням ст.
ст. 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», згідно з якими розмір
основної пенсії по інвалідності та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, для постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії,
інвалідів І групи становив 220 процентів
та 30 процентів прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
відповідно. На зазначеному, також,
наголошував Вищий адміністративний
суд України, переглядаючи рішення суду
першої та апеляційної інстанції, в
ухвалі від 16.04.2013 року, який направив
дану справу на новий розгляд до
місцевого суду.

Отже, вимоги позивача про зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва здійснити
перерахунок і виплату основної пенсії
по інвалідності у розмірі 10
мінімальних пенсії за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 100% мінімальної
пенсії за віком, відповідно до ст. ст. 50,
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 01.01.2008 року по
21.05.2008 року задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
Законом України № 3491-VI від 14 червня 2011
року внесені зміни до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік», яким доповнено прикінцеві
положення пунктом 4 такого змісту;
установити, що у 2011 році норми і
положення статей 39,50,51,52,54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» застосовуються у
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України виходячи
з наявного фінансового ресурсу
бюджету Пенсійного фонду України на 2011
рік.

Із аналізу наведеної норми випливає, що
визначення порядку та розмірів виплат
зазначеним категоріям громадян
делеговано Кабінету Міністрів України,
зокрема, постановою Кабінету Міністрів
України № 745 від 06 липня 2011 року, яка
набула чинності 23 липня 2011 року.

Відтак, особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи (в
тому числі, громадянам, віднесеним до І
категорії та інвалідам І групи),
щомісячна пенсія та додаткова пенсія
за шкоду, заподіяну здоров'ю,
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», починаючи
з 23 липня 2011 року виплачуються у
розмірах, встановлених постановою
Кабінету Міністрів України від 06 липня
2011 року № 745.

Тому, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення вимог позивача в цій
частині за період з 23 липня 2011 року.

Також, зі змісту апеляційної скарги
позивача вбачається, що ОСОБА_3, серед
іншого, не згоден із застосованими
судом першої інстанції строками
звернення до адміністративного суду,
встановленими ст. 99 КАС України (в
редакцій чинній на час спірних
правовідносин). При цьому, позивач
посилається на статтю 76 Закону України
«Про використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку», а також на приписи
частини 2 статті 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Обговорюючи дані доводи апелянта,
колегія суддів зазначає, що позивач
звернувся з позовом до
адміністративного суду 05.11.2007 року.

На час звернення до суду із позовом
положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 99 КАС України
було передбачено, що адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Таким чином, початком перебігу
вищевказаного строку звернення до суду
визнається день, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Колегія суддів зауважує, що позивач про
порушення своїх прав з боку
відповідача мав дізнатись у момент
отримання відповідних виплат у
меншому, ніж встановлено законом
розмірі та не був позбавлений
можливості своєчасно звернутися із
відповідним позовом до суду за
захистом своїх прав.

Положеннями частини 1 статті 100 КАС
України (в редакції, чинній на час
подання позову) встановлено, що
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи те, що відповідач у
запереченнях проти позову наполягав на
застосуванні наслідків пропущення
строку звернення до суду, колегія
суддів дійшла висновку, що вимоги
позивача за період до 05.11.2006 року
підлягають залишенню без задоволення.

При цьому, колегія суддів не враховує
посилання позивача на положення
частини 1 статті 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку», згідно з якою
право на подання позову про
відшкодування ядерної шкоди,
заподіяної життю і здоров'ю особи, не
обмежується строком давності, позаяк
предметом даного публічно-правового
спору є не відшкодування ядерної шкоди,
а правомірність нарахування і виплати
пенсії по інвалідності та додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
тобто регулярних грошових виплат
соціального призначення.

Також, не підлягають застосуванню
приписи частини 2 статті 87 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
згідно з якою суми пенсії, не одержані
своєчасно з вини органу, що призначає
або виплачує пенсію, виплачуються за
минулий час без обмеження будь-яким
строком, адже в цій нормі не йдеться про
встановлення строку звернення до суду,
який у адміністративних справах
визначений статтею 99 КАС України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що відповідачем
порушено право позивача на отримання
основної пенсії по інвалідності у
розмірі 10 мінімальних пенсії за віком
до додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 100%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період з
05.11.2006 року по 31.12.2007 року та починаючи з
22.05.2008 року по 22.07.2011 року, що підлягає
відновленню шляхом зобов'язання
відповідача здійснити відповідний
перерахунок і провести відповідні
виплати за вказані періоди.

Відносно позовної вимоги ОСОБА_3 про
стягнення з відповідача
заборгованості з урахуванням індексу
інфляції та 3 відсотків річних, колегія
суддів зазначає, що така задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

В обґрунтування зазначеної вимоги
позивач посилається на ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України, згідно з
якою боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Водночас, частиною 1 статті 1 Цивільного
кодексу України визначено, що
цивільним законодавством регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Враховуючи те, що спірні
правовідносини, що розглядаються, не
відносяться до цивільних, не засновані
на договірних зобов'язаннях, а
являються публічно-правовими, підстави
для застосування ст. 625 ЦК України в
даному випадку відсутні.

Вимога ОСОБА_3 про виплату відповідачем
належних сум з урахуванням індексу
інфляції, також не підлягає
задоволенню, оскільки пунктом 7 частини
3 Постанови Кабінету Міністрів України
від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження
Порядку проведення індексації
грошових доходів населення»
передбачено, що до об'єктів індексації
не відносяться, зокрема, соціальні
виплати, які визначаються залежно від
прожиткового мінімуму (пенсії,
обчислені з урахуванням абзацу першого
частини першої статті 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", додаткова
пенсія, підвищення, компенсаційні
виплати, надбавки та інші доплати до
пенсії, які визначаються залежно від
прожиткового мінімуму.

Оскільки розмір основної пенсії по
інвалідності та додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, залежить від
розміру прожиткового мінімуму, вона не
підлягає індексації.

Також, колегія суддів вважає
необґрунтованими позовні вимоги
позивача про відшкодування моральної
шкоди, оскільки відповідно до п. 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.
З'ясуванню в даному випадку підлягає
те, чим підтверджується факт
заподіяння «позивачеві моральних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Натомість, розрахунків заподіяної
моральної шкоди, які б відповідали
вищезазначеним вимогам Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року, позивачем суду не
надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції
частково не відповідають встановленим
обставинам по справі, допущені судом
першої інстанції порушення норм
матеріального права частково призвели
до неправильного вирішення справи, а
тому оскаржувана постанова підлягає
скасуванню з прийняттям нового
рішення.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами
для скасування постанови або ухвали
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 202, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Подільському районі м.Києва -
задовольнити частково.

Постанову Подільського районного суду
м. Києва від 21 листопада 2013 року
скасувати та прийняти нову постанову,
якою адміністративний позов ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва щодо
перерахунку та виплати ОСОБА_3 основної
пенсії по інвалідності та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірах, менших ніж передбачено ст. ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за періоди з 05 листопада 2006
року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008
року по 22 липня 2011 року включно.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Подільському районі м.
Києва здійснити перерахунок і виплату
ОСОБА_3 основної пенсії по інвалідності
у розмірі 10 мінімальних пенсії за віком
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 100%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за періоди
з 05 листопада 2006 року по 31 грудня 2007
року та з 22 травня 2008 року по 22 липня 2011
року включно, з урахуванням проведених
виплат.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст постанови виготовлено 26.03.
2014 року.

Головуючий суддя

Вівдиченко Т.Р.

Судді:

Бєлова Л.В.

Міщук М.С.