Справа № 2а-16814/12/2670
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

01 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представника відповідача -
Державної виконавчої служби України
представника відповідача -
Міністерства юстиції УкраїниБорисюк
Л.П., Ключковича В.Ю., Собківа Я.М. Чайка
О.С. Малиш Т.О. Глущенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_7 та
Міністерства юстиції України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 січня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_7 до Державної
виконавчої служби України,
Міністерства юстиції України про
визнання протиправними дій і
бездіяльності, зобов'язання вчинити
дії, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва із позовом до Державної
виконавчої служби України,
Міністерства юстиції України в якому
просив визнати протиправною
бездіяльність Державної виконавчої
служби у зв'язку з ненаданням
інформації за скаргами ОСОБА_7 від
14.05.2012; визнати протиправними дії
Міністерства юстиції України у зв'язку
із направленням скарги ОСОБА_7 від
24.07.2012 до Державної виконавчої служби;
зобов'язати Державну виконавчу службу
і Міністерство юстиції України надати
ОСОБА_7 відповіді на скарги від 14.05.2012 та
від 24.07.2012; стягнути з Державної
виконавчої служби і Міністерства
юстиції України на користь позивача в
солідарному порядку моральну шкоду в
розмірі 3 000 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
січня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано протиправною бездіяльність
Державної виконавчої служби у зв'язку
із ненаданням інформації за скаргами
ОСОБА_7 від 14.05.2012.

Зобов'язано Державну виконавчу службу
та Міністерство юстиції України надати
ОСОБА_7 відповіді на скарги від 14.05.2012 та
від 24.07.2012.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернувся з апеляційною
скаргою в якій просить скасувати
постанову суду та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, також подав
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників відповідачів, які
з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 25
квітня 2007 року Печерським районним
судом міста Києва розглянуто
адміністративну справу № 2-а-95/07 за
позовом ОСОБА_7 до Головного управління
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації, Головного
управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища Київської міської
державної адміністрації, Голови
Київської міської державної
адміністрації, Київського міського
голови, третя особа: Генеральний
директор АТЗТ «Інституту
перспективного проектування і
техніко-економічних досліджень»
Садкін В.В. про визнання недійсними
вимоги відповідача-1 щодо надання
висновків «органу охорони культурної
спадщини, Печерської районної в м.
Києві державної адміністрації;
зобов'язання відиовідача-2 протягом 3-х
днів надати відповідачу-1 та третій
особі передбачений ст. 118 ЗК України та
рішенням Київської міської ради № 313/1747
від 14.03.2002 висновок щодо відведення
земельної ділянки під належним йому
гаражем; зобов'язати відповідача-2 та
відповідача-3 вручити йому мотивовану
відповідь на його заяву від 19.01.2006 (вх.
0-1336 від 21.01.2006); стягнути з відповідача-2
та відповідача-3 на його користь у
солідарному порядку відшкодування
моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 1
700,00 грн.; стягнути з відповідача-2 та
відповідача-3 на його користь у
солідарному порядку судові витрати за
розгляд справи в сумі 3,40 грн. та витрати
на правову допомогу в сумі 80,00 грн.,
покласти на них інші судові витрати,
пов'язані з розглядом даної справи.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва по справі № 2-а-95/07 у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7
відмовлено.

14.01.2009 Київським апеляційним
адміністративним судом апеляційну
скаргу ОСОБА_7 задоволено частково,
змінено постанову Печерського
районного суду міста Києва від 25 червня
2007 року, доповнено резолютивну частину
постанови після абзацу першого абзацом
наступним змістом:

«Позовні вимоги ОСОБА_7 в частині
зобов'язання відповідача-2 та
відповідача-3 надати йому мотивовану
відповідь на його заяву від 19.01.2006 (вхід.
О-1336 від 21.01.2006) задовольнити.
Зобов'язати Головне управління
містобудування, архітектури та дизайну
міського середовища Київської міської
державної адміністрації, голову
Київської державної адміністрації,
Київського міського голову надати
ОСОБА_7 мотивовану відповідь на його
заяву від 19.01.2006 (вх. 0-1336 від 21.01.2006)».

У іншій частині постанову Печерського
районного суду міста Києва від 25 червня
2007 року залишити без змін».

На виконання постанови Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14.01.2009 у справі № 2-а-95/07 Печерським
районним судом міста Києва 21.09.2009
видано виконавчий лист.

16.10.2009 старшим державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
департаменту Державної виконавчої
служби Черноволом В.А. прийнято
постанову про відкриття виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листа від 21.09.2009 № 2-а-95/07.

Окружним адміністративним судом міста
Києва від 07.06.2011 розглянуто
адміністративну справу № 2а-3685/11/2670 за
позовом ОСОБА_7 до Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України, треті
особи Голова київської міської
державної адміністрації, Голова
Київської міської ради про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
07.06.2011 у справі № 2а-3685/11/2670 позов ОСОБА_7
задоволено частково, визнано
протиправною бездіяльність
Департаменту державної виконавчої
служби юстиції України під час
виконання постанови Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14.01.2009 за виконавчим листом
Печерського районного суду м. Києва №
2-а-95/07 від 21.09.2009.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
позивач зазначає, що Відповідачем-1
допущено бездіяльність в частині не
забезпечення виконання рішення суду,
що набрало законної сили у справі №
2-а-95/07, а Відповідачем-2 в свою чергу не
здійснено контролю за виконавчими
провадженнями, відкритими за
виконавчими документами, виданими у
справі № 2-а-95/07.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів
виходить з наступного.

Питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
Конституцією України права вносити в
органи державної влади, об'єднання
громадян відповідно до їх статуту
пропозиції про поліпшення їх
діяльності, викривати недоліки в
роботі, оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів
регулює Закон України «Про звернення
громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі -
Закон № 393/96-ВР).

Відповідно до ст. 1 Закону № 393/96-ВР,
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 3 Закону № 393/96-ВР, скарга -
звернення з вимогою про поновлення
прав і захист законних інтересів
громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Статтею 16 Закону України «Про
звернення громадян» передбачено, що
скарга на дії чи рішення органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації, об'єднання
громадян, засобів масової інформації,
посадової особи подається у порядку
підлеглості вищому органу або
посадовій особі, що не позбавляє
громадянина права звернутися до суду
відповідно до чинного законодавства, а
в разі відсутності такого органу або
незгоди громадянина з прийнятим за
скаргою рішенням - безпосередньо до
суду.

Згідно ст. 19 Закону № 393/96-ВР, органи
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
засоби масової інформації, їх
керівники та інші посадові особи в
межах своїх повноважень зобов'язані,
зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги;
забезпечувати поновлення порушених
прав, реальне виконання прийнятих у
зв'язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; у разі
визнання заяви чи скарги
необґрунтованою роз'яснити порядок
оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі
розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти
стан розгляду заяв чи скарг громадян,
вживати заходів до усунення причин, що
їх породжують, систематично
аналізувати та інформувати населення
про хід цієї роботи.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
звернення громадян», звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання. Якщо в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

Як вбачається з матеріалів справи,
14.05.2012 на адресу Державної виконавчої
служби України направлено скарги з
приводу невиконання постанови
Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.01.2009 у
справі № 2-а-95/07 та невжиття
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» заходів з
проханням повідомити про причини
зазначених порушень.

Однак, відповіді на скарги в межах
строків, передбачених Законом № 393/96-ВР,
позивач не отримував, що свідчить про
порушення імперативних приписів
чинного законодавства України.

24.07.2012 ОСОБА_7 звернувся зі скаргою до
Міністерства юстиції України з
вимогами здійснити контроль за
діяльністю державних виконавців
шляхом проведення повної та всебічної
перевірки виконавчих проваджень №
13140235 відкритого 04.06.2009 та № 15312047
відкритого 16.10.2009 за виконавчими
листами, які видані Печерським
районним судом м. Києва.

Згідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про
виконавче провадження», скарга на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця подається
начальнику відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець. Рішення, дії чи
бездіяльність начальника відділу
можуть бути оскаржені до вищестоящого
органу державної виконавчої служби.

Контроль за своєчасністю, правильністю
і повнотою виконання рішень державним
виконавцем здійснюють начальник
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
а також керівник вищестоящого органу
державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 83
Закону України «Про виконавче
провадження»).

Разом з тим, Указом Президента України
«Про оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади» від 09.12.2010 №
1085/2010, утворено Державну виконавчу
службу України, поклавши на цю Службу
функції з реалізації державної
політики у сфері організації виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб) відповідно до законів.

Таким чином, у Міністерства юстиції
України відсутні повноваження щодо
виконання рішень судів. При цьому,
Положення про Міністерство юстиції
України затверджене Указом Президента
України від 06.04.2011 № 395/2011 також не
передбачає повноважень Міністерства
юстиції України щодо контролю за
виконанням рішень.

Разом з тим, відповідно до пп. 6 п. 4
Положення про Державну виконавчу
службу затвердженого Указом
Президента України від 06.04.2011 № 385/2011,
ДВС України відповідно до покладених
на неї завдань здійснює державний
нагляд та контроль за додержанням
законодавства про виконавче
провадження, правильністю,
своєчасністю та повнотою вчинення
виконавчих дій державними виконавцями.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР,
якщо питання, порушені в одержаному
органом державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями.

Таким чином, Міністерством юстиції
України розглянуто скаргу позивача від
24.07.2012 та у зв'язку з відсутністю
повноважень перевіряти виконавчі
провадження, направлено її за
належністю для розгляду до Державної
виконавчої служби України.

Листом № Л-16781/61 від 01.08.2012 Міністерство
юстиції України повідомило ОСОБА_7 про
направлення його скарги до Державної
виконавчої служби України, про що
свідчить наявна в матеріалах справи
реєстраційно-контрольна картка.

З огляду на зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про зобов'язання Державної
виконавчої служби надати позивачу
відповіді на скарги від 14.05.2012 та від
24.07.2012 та відмови в задоволенні
позовних вимог в частині визнання
протиправними дій Міністерства
юстиції України у зв'язку із
направленням скарги ОСОБА_7 від 24.07.2012
до Державної виконавчої служби.

Обговорюючи питання щодо
правомірності заявлених позивачем
вимог в частині відшкодування
моральної шкоди, яку він визначає в
розмірі 3 000 грн., колегія суддів зважає
на наступне.

Статтями 23 та 1167 Цивільного кодексу
України визначено право особи на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав,
яка відшкодовується незалежно від
майнової шкоди.

Так, виходячи з положень ст. 23
Цивільного кодексу України слід
зазначити, що моральна шкода полягає: -
у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; - у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; - у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; - у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених
законом.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Позивачем не було обґрунтовано, в чому
полягає ця шкода, не доведено факту
завдання моральних страждань, душевних
переживань та психологічного розладу,
наявність втрат немайнового характеру,
що настали у зв'язку з бездіяльності
вищезазначених суб'єктів владних
повноважень та не надано доказів, якими
це підтверджується.

Таким чином, доводи позивача про те, що
відповідачі завдали йому моральну
шкоду є необґрунтованими, а тому
позовні вимоги в цій частині слід
залишити без задоволення.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та
Міністерства юстиції України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 січня 2013 року -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 січня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
В.Ю. Ключкович Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 07.04.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Ключкович В.Ю.

Собків Я.М.