Справа № 2н-1768/10/0670
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Літвин
Суддя-доповідач:Мацький Є.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"07" квітня 2014 р.
Справа № 2н-1768/10/0670

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Мацького Є.М.

суддів:
Євпак В.В.

Шидловського В.Б.,

,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу Міністерства
фінансів України на постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "25" лютого
2014 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства фінансів України,
Апеляційного суду Вінницької області,
Державної судової адміністрації
України, Головного управління
державного казначейства України при
Міністерстві фінансів України про
стягнення заборгованості ,

ВСТАНОВИВ:

Державна судова адміністрація України
звернулася до Житомирського
окружного адміністративного суду із
заявою про перегляд за нововиявленими
обставинами судового рішення у справі
за позовом ОСОБА_3 до Апеляційного суду
Вінницької області, Державної судової
адміністрації України, Головного
управління Державного казначейства
України при Міністерства фінансів
України, Міністерства фінансів України
про стягнення заборгованості по
заробітній платі.

В обґрунтування заяви, ДСА України
посилалась на те, що постанова
Печерського райсуду м. Києва від 19
березня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_4, яка стала підставою для
прийняття постанови, що належить
переглянути, скасована. В зв'язку з цим
ДСА України просило скасувати
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2010 року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2014
року заяву Державної судової
адміністрації України задоволено
частково.

Скасовано постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 22
березня 2010 року та прийнято нову
постанову.

Стягнуто з Міністерства фінансів
України на користь ОСОБА_3 60139,12 грн. як
суми недоотриманої заробітної плати за
період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006
року.

У решті позовних вимог відмовлено за
безпідставністю.

В апеляційній скарзі Міністерство
фінансів України, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просило скасувати постанову суду та
прийняти нову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу у межах, визначених
ст. 195 КАС України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення, а постанова суду першої
інстанції скасуванню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2010 року позов ОСОБА_3 до Апеляційного
суду Вінницької області, Державної
судової адміністрації України,
Головного управління Державного
казначейства України при Міністерства
фінансів України, Міністерства
фінансів України про стягнення
заборгованості по заробітній плати
задоволено частково. Стягнуто з
Державної судової адміністрації
України на користь ОСОБА_3 за період з
червня 2005 року по червень 2008 року
126097,97грн. як суми недоотриманої
заробітної плати. Зобов'язано Державне
казначейство України провести видатки
з Державного бюджету, передбачені
Державній судовій адміністрації
України за бюджетною програмою
"Виконання рішень судій на користь
суддів". Відшкодовано ОСОБА_3 понесені
судові витрати в сумі 80,00 грн. з
Державного бюджету України через
Державне казначейство України. В
задоволенні позову до Апеляційного
суду Вінницької області та
Міністерства фінансів України
відмовлено. Вказана постанова набрала
законної сили.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд
посилався на те, що постановою
Печерського районного суду міста Києва
від 19 березня 2007 року задоволено
частково позовні вимоги ОСОБА_4 до
Держави Україна, Кабінету Міністрів
України, третіх осіб - Державного
казначейства України, Державної
судової адміністрації України про
визнання протиправною бездіяльності
та окремих положень постанови Кабінету
Міністрів України від 13 грудня 2005 року
№1310 та визнано протиправним і
скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№865 "Про оплату праці суддів".

Однак постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 липня 2011 року у адміністративній
справі №2а-7271/11/2670 задоволено заяву
Державної судової адміністрації
України про перегляд судового рішення
за нововиявленими обставинами та
скасовано постанову Печерського
районного суду міста Києва від 19
березня 2007 року в частині визнання
протиправним та скасування пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865 "Про оплату
праці суддів" і в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 в цій частині відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 01 березня
2012 року постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 28
липня 2011 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст.245 КАС України,
постанова або ухвала суду, що набрала
законної сили, може бути переглянута у
зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України,
однією з підстав для перегляду
судового рішення за нововиявленими
обставинами є скасування судового
рішення, яке стало підставою для
прийняття постанови чи постановляння
ухвали, що належить переглянути.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що оскільки постанова Печерського
районного суду міста Києва від 19
березня 2007 року в частині визнання
протиправним та скасування пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 №865 "Про оплату праці
суддів" скасована і в позові ОСОБА_4 в
цій частині відмовлено, то підлягала
частковому скасуванню і постанова
Житомирського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 з
прийняттям нової постанови про
часткове задоволення позову, а саме, в
частині стягнення недоотриманої
заробітної плати за період з 01 січня 2006
року по червень 2008 року слід відмовити
в позові, оскільки судове рішення, що
стало підставою для задоволення позову
в цій частині скасоване.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення недоотриманої заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року по 01
січня 2006 року, то суд першої інстанції
дійшов висновку, що при постановлені
рішення в цій частині, суд не посилався
на постанову Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007 року, а
підставою для прийняття рішення в цій
частині була постанова Вищого
адміністративного суду України від 16
травня 2007 року за позовом ОСОБА_5 до
Держави України в особі Кабінету
Міністрів України, якою визнано п.5
Постанови Кабінету Міністрів від 03
вересня 2005 року №865 "Про оплату праці
суддів" незаконним. Цією ж постановою
суду допущено поворот виконання
Постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865 "Про оплату
праці суддів", визнано, що вона підлягає
застосуванню одночасно з Постановами
Кабінету Міністрів України від 30
червня 2005 року №513 та №514 з питань
оплати праці керівників судів, тобто з
01 червня 2005 року. Вказана постанова
Вищого адміністративного суду України
на момент розгляду справи є чинною.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01.03.1994
року працювала суддею Староміського
районного суду м. Вінниці, а з 07.02.2002
року - суддею апеляційного суду
Вінницької області, і, відповідно до
Конституції України та Закону України
"Про статус суддів", мала право на
належне матеріальне та соціальне
забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України
"Про статус суддів" (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин),
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя.

Тобто, відповідно до норм вказаного
Закону, гарантований мінімальний
посадовий оклад судді не може бути
меншим встановленого ст. 44 цього Закону
в співвідношенні до окладу Голови
Верховного Суду України. Недодержання
цього принципу є порушенням
конституційного права суддів на
отримання заробітної плати не нижче
від визначеної Законом, та порушенням
конституційних гарантій щодо
незалежності та недоторканності
суддів.

Кабінетом Міністрів України, в межах
своїх повноважень, 30 червня 2005 року
було прийнято постанову №513 "Про оплату
праці Голови та заступника Голови
Конституційного Суду України" та
постанову №514 "Про оплату праці Голови,
першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України", якими підвищив оклади,
зокрема, Голови Конституційного Суду
України та Голови Верховного Суду
України.

Що ж стосується суддів загальних судів,
то лише 03 вересня 2005 року Кабінетом
Міністрів України було прийнято
постанову №865 "Про оплату праці суддів",
якою підвищено їм посадові оклади
пропорційно до окладів Голови та
заступників Голови Верховного Суду
України. Однак набрання чинності цієї
постанови було визначено на майбутнє -
з 1січня 2006 року (п. 5 постанови Кабінету
Міністрів України).

В той же час постановою Вищого
адміністративного суду України від 16
травня 2007 року за позовом ОСОБА_5 до
Держави Україна в особі Кабінету
Міністрів України, визнано п. 5
Постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року №865 "Про оплату
праці суддів" незаконним, та допущено
поворот виконання Постанови Кабінету
Міністрів України №865, визнано, що вона
підлягає застосуванню одночасно з
Постановами Кабінету Міністрів
України від 30.06.2005 року №513 та №514 з
питань оплати праці керівників судів,
тобто з 01 червня 2005 року.

Позивачці в червні-грудні 2005 року
заробітна плата виплачувалась без
врахування підвищення посадових
окладів, передбаченого постановою
Кабінету Міністрів №865 від 03 вересня 2005
року, і в подальшому, після прийняття
постанови суду по справі ОСОБА_5,
відповідачами не виділялись кошти для
погашення заборгованості по
заробітній платі суддів.

Розмір заборгованості перед
позивачкою підтверджений висновком
судово-економічної експертизи (а.с. 49-131
т.1), зокрема, за період з червня по
грудень 2005 року включно позивачка
недоотримала заробітну плату в розмірі
60139,12 грн. (а.с. 83 зворот т.1).

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що зазначена сума фактично є державним
боргом, оскільки заборгованість
утворилась в результаті неефективної
фінансової політики держави в особі
Кабінету Міністрів України, який не
лише прийняв незаконну постанову, але й
не вжив заходів до усунення негативних
наслідків її застосування. Відповідно
до ст.116 Конституції України, КМ України
розробляє проект закону про Державний
бюджет України і забезпечує виконання
затвердженого бюджету. Проте з 2007 року,
незважаючи на визнання судом
незаконним пункту 5 постанови КМ
України від 3 вересня 2005 року № 865 "Про
оплату праці суддів" та поворот
виконання цієї постанови, КМ України
не вжив заходів до погашення
заборгованості перед суддями по
заробітній платі у позасудовому
порядку.

Суму боргу суд першої інстанції
стягнув з Міністерства фінансів
України, яке, відповідно до
затвердженого Указом Президента
України від 8 квітня 2011 року N 446/2011
Положення про Міністерство фінансів
України, є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади з формування та
забезпечення реалізації державної
фінансової політики, казначейського
обслуговування бюджетних коштів,
здійснює управління державним боргом,
в т.ч. здійснює його погашення (підпункт
30 пункту 4 Положення).

Однак з такими висновками суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 2002 року
працювала на посаді судді Апеляційного
суду Вінницької області. Протягом
червня-грудня 2005 року позивач
отримувала заробітну плату, розмір
якої було визначено без урахування
положень чинного на той час
законодавства про оплату праці суддів.

Частиною четвертою статті 43
Конституції України визначено, що
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.

Визначальним актом, який регулював
питання оплати праці суддів на момент
виникнення спірних правовідносин був
Закон України «Про статус суддів», який
встановлював гарантії незалежності
суддів, включаючи їх матеріальне і
соціальне забезпечення, у тому числі
гарантії права щодо оплати праці.
Відповідно до частини першої статті 126
Конституції України незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів»
передбачалося, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя. Тобто,
згідно з цією нормою гарантований
мінімальний посадовий оклад судді не
може бути меншим встановленого статтею
44 цього Закону в співвідношенні до
окладу Голови Верховного Суду України.
Недодержання цього принципу є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче від визначеної законом та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці Голови, першого
заступника Голови та заступника Голови
Верховного Суду України» від 30.06.2005 р. №
514 встановлено, що з 1 червня 2005 року
посадовий оклад Голови Верховного Суду
України становить 15 розмірів
мінімальної заробітної плати, а тому
посадовий оклад суддів не може бути
нижче 7,5 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів».
Лише 03 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України прийняв постанову №
865 «Про оплату праці суддів», якою
затверджено схеми посадових окладів
інших керівників та суддів
Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини 2 статті
44 Закону України «Про статус суддів» і
не привів оклади суддів усіх судів
України до встановленого цією нормою
співвідношення, одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України, а
саме з 1 червня 2005 року, оскільки надав
постанові «Про оплату праці суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865 чинності з 1
січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 1 червня 2005 року до 1
січня 2006 року оклади суддів не
відповідали вимогам статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

У той же час суд першої інстанції
помилково стягнув з Міністерства
фінансів України на користь ОСОБА_3
60139,12 грн. як суми недоплаченої
заробітної плати з 1 червня 2005 року по 31
грудня 2005 року, обчисленої з
урахуванням посадового окладу,
виходячи з 7,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведення виплат, з урахуванням
раніше проведених виплат, оскільки
акти бюджетного законодавства не
передбачають повноваження Мінфіну
щодо списання коштів з відповідних
рахунків Державної казначейської
служби України, для подальшого
перерахунку з єдиного рахунку
Державного бюджету України,
передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові ВАС України від 18.12.2013 року (
справа К/800/52405/13, К/800/54517/13 ) .

За таких обставин, постанова суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог підлягає скасуванню з
прийняттям в цієй частині нового
судового рішення - про відмову у
задоволенні позові.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства
фінансів України задовольнити,
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від "25" лютого
2014 р. в частині стягнення з
Міністерства фінансів України на
користь ОСОБА_3 60139,12 грн. як суми
недоотриманої заробітної плати за
період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006
року скасувати та прийняти в цієї
частині нову постанову.

Відмовити в задоволенні заяви ДСА
України про перегляд за нововиявленими
обставинами судового рішення у справі
за позовом ОСОБА_3 до Міністерства
фінансів України про стягнення
заборгованості по заробітній платі.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання її в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Є.М. Мацький

судді:
В.В. Євпак

В.Б. Шидловський

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу: Міністерство фінансів
України вул. Грушевського, 12/2,м.Київ,01008
4- Апеляційний суд Вінницької області
вул. Соборна, 6,м.Вінниця,Вінницька
область,21050 5- Державна судова
адміністрація України вул. Липська,
18/5,м. Київ,01601

6- Головне управління державного
казначейства України при Міністерстві
фінансів України вул.
Бастіонна,6,м.Київ,01014

- ,