Справа № 810/4627/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
810/4627/13-а Головуючий
у 1-й інстанції: Колеснікова І.С.
Суддя-доповідач: Губська
У Х В А Л А

Іменем України

03 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

за участю:

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Осаволюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів України у Київській області на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 14 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів України у Київській області
про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів
України у Київській області, в якому
просив скасування податкових
повідомлень-рішень відповідача: від
25.03.2013 № 658//61, від 25.06.2013 №
657//63, від 25.03.2013 № 659//62.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 14 жовтня 2013
року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів
України у Київської області від 25.03.2013
№ 659//62, у частині нарахування
позивачу грошового зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 172188,72 грн. (за основним
платежем - 137751,00 грн. та за штрафними
санкціями - 34437,72 грн.); визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення відповідача від
25.03.2013 № 658//61, у частині
нарахування позивачу грошового
зобов'язання за платежем «єдиний
податок з фізичних осіб» у розмірі
378801,66 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, а також на
відсутність повного та всебічного
з'ясування обставин справи, що призвело
до неправильного вирішення справи,
просив його скасувати та ухвалити нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги посилається на викладені в акті
перевірки позивача обставини та
висновки щодо порушення останнім вимог
податкового законодавства.

В судове засідання з'явився
представник відповідача, апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Представник позивача до суду з'явився,
проти апеляційної скарги заперечував
та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, постанова суду - без змін з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
відповідачем проведено планову виїзну
документальну перевірку позивача щодо
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від
11.03.2013 року № 1069/17-2//4.

Згідно висновків даного акту,
податковим органом в ході проведення
перевірки, встановлено порушення
позивачем положень податкового
законодавства, зокрема: п.п. 139.1.5 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України (далі
- ПК України), що призвело до заниження
позивачем податку з доходів фізичних
осіб у розмірі 5246,71 грн. за 4 квартал 2011
року та застосування штрафних санкцій
на підставі п. 123.1 ст. 123 ПК України у
розмірі 1311,68 грн.; п.п. 292.1, 292.11 ст. 292 ПК
України, що призвело до заниження
єдиного податку у розмірі 380031,66 грн.; п.
119.2 ст. 119, абзацу «б» п. 176.2 ст. 176, ст. 9
Закону України «Про державний реєстр
фізичних осіб - платників податків та
інших обов'язкових платежів», Порядку
заповнення та подання податковими
агентами податкового розрахунку сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку і сум
утриманого з нього податку,
затвердженого наказом ДПА України від
24.12.2010 № 1020, що призвело до застосування
до позивача штрафних санкцій у розмірі
510,00 грн.; п.п. 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п. 201.4 ст.
201 ПК України, що призвело до заниження
позивачем податку на додану вартість
у розмірі 138773,00 грн.

На підставі висновків Акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення: від 25.03.2013 №
658//61, за яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «єдиний податок з фізичних
осіб» у розмірі 380031,66 грн.; від 25.06.2013 №
657//63, за яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на доходи фізичних
осіб» у розмірі 7680,39 грн. (за основним
платежем - 5246,71 грн. та за штрафними
санкціями - 1821,68 грн.); від 25.03.2013 №
659//62, за яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 173466,25 грн. (за основним
платежем - 138773,00 грн. та за штрафними
санкціями - 34693,25 грн.).

Вважаючи, що вказані податкові
повідомлення-рішення прийнято
відповідачем протиправно, позивач
звернувся до суду з позовом про їх
скасування.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду, виходячи з наступного.

Щодо оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення від 25.03.2013 року №
659//62, яким позивачу нараховано
грошове зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» у розмірі
173466,25 грн. (за основним платежем - 138773,00
грн. та за штрафними санкціями - 34693,25
грн.), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, у листопаді 2011
року, серпні, вересні та грудні 2012 року
позивачем було придбано основні фонди -
верстати та об'єкт приватизації. За
вказаними операціями позивачем було
віднесено до податкового кредиту суму
у розмірі 121269,45 грн. При цьому, факт
товарності операцій і наявність
належним чином оформлених податкових
накладних в даному випадку
відповідачем не оспорюється.

Разом з тим, податковий орган дійшов
висновку про завищення позивачем суми
податкового кредиту в розмірі 121269,45
грн., мотивуючи вказану позицію тим, що
віднесення до складу валових витрат
фізичними особами-підприємцями суми
витрат на придбання основних фондів та
амортизаційних нарахувань
законодавством не визначено, з чого
слідує, що позивач не має права на
податковий кредит, оскільки суми
витрат, понесені на придбання основних
фондів, не беруть участі при визначенні
оподаткованих операцій у межах
господарської діяльності платника
податку на додану вартість.

Суд першої інстанції, виходячи з
системного аналізу п. 185.1 ст. 185, пунктів
198.2, 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, ст.ст. 196, 197, п. 201.10
ст. 201 ПК України, дійшов висновку про
помилковість позиції податкового
органу та наявності у позивача права на
податковий кредит у розмірі 121269,45 грн.
за вищевказаними операціями, оскільки
суми витрат, понесені на придбання
основних фондів, приймають участь при
визначенні оподаткованих операцій з
податку на додану вартість та
підтверджено відповідними податковими
накладними.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком виходячи з наступного.

Згідно п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування ПДВ є операції платників
податку, зокрема, з постачання товарів
та послуг, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

В силу положень п. 198.2 ст. 198 ПК України
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України визначено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених згідно зі ст. 39 цього
Кодексу, та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.4 ст. 198 ПК України,
якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

В силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
які не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Як встановлено судом першої інстанції,
основним видом діяльності позивача є
виробництво меблів і саме з метою
здійснення основного виду діяльності
позивачем було придбано основні фонди
(деревообробні верстати).

При цьому суд вірно зазначив, що
виробництво меблів не відноситься до
операцій, які не є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, визначених статтею 196
Податкового кодексу України або які
звільнено від оподаткування податком
на додану вартість згідно статті 197
Податкового кодексу України. В той же
час право на отримання податкового
кредиту відсутнє у платника у періоді
придбання ним основних фондів для
операцій, які не є об'єктом
оподаткування (ст. 196 ПК України) або для
тих, що звільнені від оподаткування (ст.
197 ПК України).

Зважаючи на наведене, а також
враховуючи ту обставину, що
відповідачем в даному випадку не
оспорюється факт товарності операцій і
наявність належним чином оформлених
податкових накладних, копії яких
наявні в матеріалах справи, колегія
суддів вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції, що позивач в
даному випадку має право на податковий
кредит у розмірі 121269,45 грн. за
операціями з придбання основних
фондів, оскільки такі суми витрат
приймають участь при визначенні
оподаткованих операцій з податку на
додану вартість та підтверджено
відповідними податковими накладними.

Щодо висновків податкового органу про
завищення позивачем податкового
кредиту у розмірі 16481,33 грн. за
операціями з придбання маркетингових
послуг у ТОВ «Епіцентр К», колегія
суддів зазначає наступне.

Так, податковий орган, на підставі
наданих позивачем документів по
взаємовідносинах з ТОВ «Епіцентр К» по
наданню маркетингових послуг дійшов
висновку про відсутність зв'язку таких
послуг з господарською дальністю
платника податку, з чого слідує
неправомірність формування ним
податкового кредиту.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов висновку про помилковість
вказаної позиції відповідача і в той же
час правомірність віднесення
позивачем суми ПДВ у розмірі 16481,33 грн.
до складу податкового кредиту. При
цьому суд виходив з того, що позивачем
доведено наявність безпосереднього
зв'язку отриманих маркетингових послуг
з його господарською діяльністю.

Надаючи правову оцінку висновкам суду
першої інстанції та доводам
апеляційної скарги, колегія суддів
виходить з наступного.

Так, зі змісту положень наведених вище
ст.ст. 185-201 ПК України вбачається, що
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість
допускається за умови підтвердження
відповідних сум належним чином
оформленими документами. Такими
документами Податковий кодекс України
визначає податкові накладні.

Разом з тим, визначальною умовою для
віднесення сум ПДВ на підставі
податкових накладних до податкового
кредиту є реальність господарських
операцій, яка підтверджується
первинними документами, оформленими
належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
04.07.2012 між позивачем (замовник) та ТОВ
«Епіцентр К» (виконавець) укладено
договір № 2195140 про надання послуг по
організації просування товарів
(торгової марки). Копія даного договору
наявна в матеріалах справи.

Відповідно до пп. 14.1.108 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, маркетингові послуги
(маркетинг) - послуги, що забезпечують
функціонування діяльності платника
податків у сфері вивчання ринку,
стимулювання збуту продукції (робіт,
послуг), політики цін, організації та
управлінні руху продукції (робіт,
послуг) до споживача та після
продажного обслуговування споживача в
межах господарської діяльності такого
платника податків.

Так, згідно умов вказаного вище
договору, виконавець зобов'язується
надати замовнику послуги щодо
просування товару (торгової марки) в
регіонах України на умовах,
передбачених договором. Відповідно до
пункту 1.3 договору послуги щодо
просування товару (торгової марки)
передбачають надання наступної
консультаційної інформації:
розміщення товару на окремих стелажах
та площадках виконавця (1.3.1); формування
виконавцем споживчого кошику покупця
поденно (1.3.2); проведення
інформаційного обслуговування
товарів, які постачаються замовником,
та цільового опитування клієнтів, як
фактичних так і потенційних (1.3.3);
інформування щодо залишку товарів на
стелажах гіпермаркету (1.3.4); надання
інформації замовнику стосовно
періодів проведення рекламних акцій та
інформування про зміну попиту на
товари, що постачаються змовником (1.3.5);
проведення аналізу
рекламно-інформаційної продукції за
аналогічними видами (1.3.6); проведення
аналізу результатів маркетингових
досліджень, формування висновків
рекомендацій (1.3.7). Згідно пункту 1.4
договору, вся консультаційна
інформація надається виконавцем
замовнику в усній формі, або у формі,
погодженій сторонами. Факт отримання
послуг підтверджується актом надання
послуг.

На підтвердження факту реального
виконання умов даного договору в
матеріалах справи містяться акти
виконаних робіт щодо виконання послуг
по організації просування товарів на
загальну суму 98888 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач отримав від ТОВ «Епіцентр К»
податкові накладні на загальну суму 98888
грн., в т.ч. ПДВ 16481,33 грн.

Крім того, в матеріалах наявні звіт до
акту виконаних робіт від 10.10.2012 року №
Ком/01-0008289 щодо переліку послуг, наданих
позивачеві, здійснених контрагентом та
направлених на популяризацію товарів
на ринку України, стимулювання попиту
кінцевого споживача на них і
забезпечення їх ефективного збуту та
звіт до акту виконаних робіт від 18.12.2012
року № Ком/01-0011258 щодо переліку послуг
наданих позивачеві здійснених
контрагентом та направлених на
популяризацію товарів на ринку
України, стимулювання попиту кінцевого
споживача на них й забезпечення їх
ефективного збуту.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
первинні документи, копії яких
містяться в матеріалах справи повністю
відповідають вимогам, встановлених до
первинних документів, встановленим п.2
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та п.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88.

Колегія суддів зазначає, що наявність у
покупця належно оформлених документів,
які відповідно до Податкового кодексу
України необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
для формування податкового кредиту,
якщо податковий орган доведе, що
відомості в таких документах не
відповідають дійсності.

Відповідач доказів того, що відомості
первинних документів не відповідають
дійсності не надав.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що
основним видом діяльності позивача є
виробництво меблів та беручи до уваги
специфіку отриманих від контрагента
послуг, колегія вважає обґрунтованою
позицію суду, що позивачем доведено
наявність безпосереднього зв'язку
отриманих маркетингових послуг з його
господарською діяльністю, при цьому
наявними у справі матеріалами в повній
мірі підтверджується факт реального
здійснення господарських операцій за
укладеним позивачем з ТОВ «Епіцентр К»
договором від 04.07.2012 року № 2195140, що
свідчить про правомірність віднесення
позивачем суми ПДВ у розмірі 16481,33 грн.
до складу податкового кредиту.

Щодо висновку відповідача про
завищення позивачем податкового
кредиту у розмірі 1021,66 грн, у зв'язку з
тим, що останнім було двічі відображено
у складі податкового кредиту суми
податку на додану вартість по
податковим накладним: №1083 від 17.07.27.2012,
виписаною ТОВ
«Камоціпневматик-Сімферополь» на суму
ПДВ 193,18 грн.; № 342 від 27.07.2012, виписаною
ТОВ «ЄВРОПРОЕКТ Україна» на суму ПДВ
828,48 грн., то як вбачається з матеріалів
справи та було встановлено у судовому
засіданні в ході розгляду справи судом
першої інстанції, позивачем не
оспорюється факт наявності
зазначеного порушення і будь-яких
заперечень з цього приводу як суду
першої, так і суду апеляційної
інстанції надано не було.

З огляду на наведене, суд обґрунтовано
зазначив про відсутність підстав для
скасування оскаржуваного ППР у частині
донарахування позивачеві податку на
додану вартість у розмірі 1022,00 грн. та
відповідно застосування штрафних
санкцій у розмірі 255,50 грн.

Таким чином, враховуючи викладене,
висновок податкового органу щодо
порушення позивачем п.п. 198.3, 198.4, 198.6 ст.
198, п. 201.4 ст. 201 ПК України, що призвело до
заниження позивачем податку на додану
вартість у розмірі 138773,00 грн.,
підтвердився лише в частині суми 1022,00
грн. та відповідно застосування
штрафних санкцій у розмірі 255,50 грн.,
відтак, податковим органом доведено
правомірність прийняття податкового
повідомлення-рішення від 25.03.2013 року №
659//62 в цій частині.

Разом з тим, зважаючи на зазначене вище,
колегія суддів не може не погодитися з
висновком суду першої інстанції, що у
частині нарахування позивачу
грошового зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» у розмірі
172188,72 грн. (в т.ч. за основним платежем -
137751,00 грн. та за штрафними санкціями -
34437,72 грн.), вказане податкове
повідомлення-рішення є протиправним та
підлягає скасуванню.

Стосовно правомірності прийняття
податкового повідомлення-рішення від
25.03.2013 року № 658//61, яким позивачу
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «єдиний податок з фізичних
осіб» у розмірі 380031,66 грн., підставою
для прийняття якого став висновок
податкового органу про порушення
позивачем п.п. 292.1, 292.11 ст. 292 ПК України,
що призвело до заниження останнім
єдиного податку у розмірі 380031,66 грн.,
колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та не заперечується
сторонами, у період з 01.01.2012 року по
31.12.2013 року позивач здійснював
діяльність на спрощеній системі
оподаткування та був платником єдиного
податку ІІІ групи.

Так, у 2012 році позивачем внесено в касу
банку АТ«ПроКредит Банк» готівкові
кошти на загальну суму 2874665,19 грн., для
перерахування постачальникам оплати
за товар, обладнання, сплати комісії за
здійснення переказу коштів.

Податковий орган, посилаючись на те, що
протягом перевіряємого періоду
позивачем не знімались готівкові кошти
у вказаному обсязі з банківських
рахунків, що зареєстровані на фізичну
особу-підприємця, та не відображалось в
книзі обліку доходів та витрат
отримання готівкових грошових коштів,
а також на те, що, позивачем не було
надано первинних документів чи
письмових пояснень щодо джерел
отримання відповідних готівкових
грошових коштів, дійшов висновку про
заниження доходів платника єдиного
податку на суму 2874665,19 грн.

Позивач, в обґрунтування власної
позиції зазначив щодо помилковості
висновків податкового органу та
визнання протиправним і скасування
оскаржуваного ППР, зазначив, що нормами
податкового законодавства не
передбачено віднесення до доходів
платника єдиного податку власних
грошових коштів та запозичених
коштів для подальшого перерахування за
товар, а тому такі кошти не є доходом та
не можуть бути об'єктом оподаткування
єдиним податком.

Суд першої інстанції, на підставі
аналізу положень пп. 1 п 292.1 ст. 292, п. 292.3
ст. 292, п. 292.11 ст. 292, пп. 3 п. 292.11 ст. 292, абз. 8
пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 ПК України, виходячи
з фактичних обставин справи, дійшов
висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 25.03.2013 року №
658//61, підлягає скасуванню у
частині нарахування позивачеві
грошового зобов'язання за платежем
«єдиний податок з фізичних осіб» у
розмірі 378801,66 грн.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 1 п. 292.1 ст. 292 ПК
України, доходами платника єдиного
податку для фізичної особи - підприємця
є дохід, отриманий протягом
податкового (звітного) періоду в
грошовій формі (готівковій та/або
безготівковій); матеріальній або
нематеріальній формі, визначеній
пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до
доходу не включаються отримані такою
фізичною особою пасивні доходи у
вигляді процентів, дивідендів, роялті,
страхові виплати і відшкодування, а
також доходи, отримані від продажу
рухомого та нерухомого майна, яке
належить на праві власності фізичній
особі та використовується в її
господарській діяльності;

Згідно з Інструкцією про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, затвердженою постановою
Правління Національного банку України
від 12 листопада 2003 № 492 поточні
банківські рахунки для фізичних осіб -
резидентів поділяються на поточні
рахунки фізичних осіб - підприємців,
які відкриваються для здійснення
підприємницької діяльності, та поточні
рахунки фізичних осіб, які не є
підприємцями.

При цьому зі змісту положень п. 292.11 ст.
292 ПК України, до складу
оподатковуваного доходу (виручки) не
включаються, зокрема, суми внесених
підприємцем власних заощаджень; суми,
отримані як фінансова допомога на
поворотній основі, якщо її отримано та
повернену протягом 12 календарних
місяців з дня її отримання, та суми
кредитів; суми доходу, отриманого від
продажу рухомого та нерухомого майна,
яке належить на праві власності
фізичній особі.

Таким чином, кошти, які надійшли на
розрахунковий рахунок, який відкрито
фізичною особою для здійснення
підприємницької діяльності,
включаються до доходу фізичної особи -
підприємця - платника єдиного податку з
врахуванням вимог статті 292
податкового кодексу України.

Платники єдиного податку ведуть облік
доходів у порядку, визначеному
підпунктами 296.1.1 - 296.1.3 Податкового
кодексу України.

Податковий орган дійшов висновку про
віднесення до складу валових доходів
позивача віднесено суму у розмірі
2874665,19 грн.

Разом з тим, позивач, в обґрунтування
власних доводів посилався на те, що
дана сума складається із власних
заощаджень позивача, отриманих за
результатами господарської діяльності
протягом 2005-2011 років, наявність яких
підтверджується довідкою
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів
України у Київської області від 17.04.2013
року № 324/609/17-1; коштів, отриманих у
результаті продажу власного
транспортного засобу, що
підтверджується річною декларацією
про майновий стан та доходи за 2012 рік;
запозичених коштів, що підтверджується
договорами про надання поворотної
фінансової допомоги. Крім того,
відповідачем не оспорюється той факт,
що призначення внесених коштів було,
зокрема, оплата за товар, обладнання та
сплата комісії за здійснення переказу
коштів.

Згідно Положення (Стандарту)
бухгалтерського обліку 15 "Дохід",
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 29.11.1999 № 290 і
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 17.12.1999 № 860/4153, "дохід" - це дохід
(виручка) від реалізації продукції
(товарів) визнається в разі наявності
умов: покупцеві передані ризики і
вигоди, пов'язані з правом власності на
товар. Право власності на товар
переходить з моменту передачі товару
покупцеві, згідно з актом
прийому-передачі або видаткової
накладної.

Отже, суд вірно вказав, що до бази
визначення обсягу доходу, зазначеного
у статті 292 Податкового кодексу
України, включається сума коштів,
фактично отриманих продавцем за товари
(послуги), за умови переходу на них
права власності до покупця.

Зважаючи на наведене, беручи до уваги
встановлені обставини, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо помилковості висновків
відповідача щодо заниження позивачем
доходів платника єдиного податку на
суму 2874665,19 грн., відтак оскаржуване
податкове повідомлення-рішення від
25.03.2013 року № 658//61 підлягає
частковому скасуванню.

Разом з тим, щодо висновку податкового
органу про заниження позивачем доходів
платника єдиного податку на суму 41000,00
грн. через не включення останнім до
складу доходу залишку суми фінансової
допомоги, наданої на поворотній основі,
отриманої та не повернутої протягом 12
календарних місяців з дня її отримання
у вказаному вище розмірі, колегія
суддів вважає вказані доводи
відповідача обґрунтованими, зважаючи
на наступне.

Згідно абз. 8 пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 ПК
України поворотна фінансова допомога -
сума коштів, що надійшла платнику
податків у користування за договором,
який не передбачає нарахування
процентів або надання інших видів
компенсацій у вигляді плати за
користування такими коштами, та є
обов'язковою до повернення.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, та не заперечується
сторонами, у період з грудня 2011 року по
листопад 2012 року, позивачем на власний
розрахунковий рахунок було внесено
суму фінансової допомоги на поворотній
основі у загальному розмірі 230000,00 грн.
Станом на час проведення перевірки
позивачем повернуто фінансову
допомогу у розмірі 119000,00 грн. Разом з
тим, залишок суми фінансової допомоги,
наданої на поворотній основі,
отриманої та не повернутої протягом 12
календарних місяців з дня її отримання
становить 41000,00 грн.

В силу приписів пп. 3 п. 292.11 ст. 292 ПК
України до складу доходу, визначеного
цією статтею, не включаються суми
фінансової допомоги, наданої на
поворотній основі, отриманої та
поверненої протягом 12 календарних
місяців з дня її отримання, та суми
кредитів.

Таким чином сума фінансової допомоги,
не повернена впродовж 12 календарних
місяців з дня отримання, зараховується
в оподатковуваний дохід.

Так, як встановлено судом першої
інстанції, позивачем, в порушення
вказаної вище норми, у 4 кварталі 2012
року позивачем не віднесено до складу
оподаткованого доходу поворотну
фінансову допомогу не повернуту
протягом 12 календарних місяців з дня її
отримання у розмірі 41000,00 грн. Вказана
обставина сторонами не оспорюється.

Зважаючи на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо правомірності
донарахування позивачеві єдиного
податку у розмірі 1230,00 грн. (41000,00 грн. х
3%), розрахованого у відповідності до
підпункту 293.3.1 пункту 293.3 статті 293
Податкового кодексу України, а саме,
для третьої і четвертої груп платників
єдиного податку ставка єдиного податку
становить 3 відсотки доходу (у разі
сплати податку на додану вартість
згідно з цим Кодексом). Відтак,
відповідачем доведено правомірність
прийняття податкового
повідомлення-рішення від 25.03.2013 року №
658//61 у вказаній частині.

Разом з тим, як було зазначено вище, в
іншій частині, а саме щодо нарахування
позивачеві грошового зобов'язання за
платежем «єдиний податок з фізичних
осіб» у розмірі 378801,66 грн., дане
податкове повідомлення-рішення
прийнято протиправно та підлягає
скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
25.06.2013 № 657//63, яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на доходи фізичних
осіб» у розмірі 7680,39 грн. (за основним
платежем - 5246,71 грн. та за штрафними
санкціями - 1821,68 грн.), колегія суддів
вважає вірним висновок суду першої
інстанції щодо правомірності його
прийняття, а відтак, відсутності
підстав для скасування даного ППР,
виходячи з наступного.

Так, в ході проведення податкової
перевірки позивача встановлено
неправомірність формування останнім
валових втрат у розмірі 33600,00 грн. по
операції з придбання основних фондів, а
саме: верстату скобозативного.
Податковий орган посилався на
положення пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 ПК
України, згідно приписів якого витрати
з придбання основних фондів не
відносяться до складу валових витрат.

Так, суд першої інстанції, виходячи із
системного аналізу положеннь пунктів
177.2, 177.4 ст. 177, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 138.1
ст. 138, пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138, п. 138.2 ст. 138,
пп. 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України, а
також ч. 3 ст. 2, ст.ст. 8, 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та п. 44.1 ст. 44 ПК
України, вірно зауважив, що до складу
витрат не включаються витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів, проте ці
витрати підлягають амортизації у
порядку, визначному статтями 144 - 146 ПК
України та включаються до валових
витрат у вигляді амортизаційних
відрахувань. При цьому Податковий
кодекс України та Закон України "Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні" не позбавляє права
фізичну особу - підприємця на загальній
системі оподаткування вести
бухгалтерський облік валових витрат
основних фондів, що підлягають
амортизації, більше того, норми пункту
44.1 статті 44 та пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України
зобов'язують платника податків вести
облік основних засобів, які в силу
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України підлягають
амортизації.

Так, оскільки позивачем не надано
доказів належного ведення обліку
основних фондів, який є правовою
підставою для здійснення
амортизаційних відрахувань, з чого
слідує правомірність висновку
податкового органу, з яким погодився
суд першої інстанції, про
донарахування позивачеві суми податку
з доходів фізичних осіб у розмірі 5246,71
грн. та 1311,68 грн. штрафних санкцій на
підставі пункту 123.1 ст. 123 ПК України,
внаслідок порушення позивачем пп. 139.1.5
п. 139.1 статті 139 ПК України.

Крім того, податковим органом
встановлено порушення позивачем п. 119.2
ст. 119, абз. «б» п. 176.2 ст. 176, ст. 9 Закону
України «Про державний реєстр фізичних
осіб - платників податків та інших
обов'язкових платежів», Порядку
заповнення та подання податковими
агентами податкового розрахунку сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку і сум
утриманого з нього податку,
затвердженого наказом ДПА України від
24.12.2010 № 1020, в результаті чого до
позивача було застосовано штрафні
санкції у розмірі 510,00 грн.

Так, відповідач посилається на те, що в
ході перевірки встановлено, що
позивачем у податкових розрахунках сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку і сум
утриманого з них податку за формою
1-ДФ, за 1 квартал 2011 року, 2 квартал 2011
року, 3 квартал 2011 року, 4 квартал 2011 року
та 1 квартал 2012 року, не відображено
суми виплаченого доходу фізичним
особам-підприємцям, а саме: ФОП ОСОБА_6,
ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, ФОП
ОСОБА_10, ФОП ОСОБА_11, ФОП ОСОБА_12, ФОП
ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_13, ФОП ОСОБА_14, ФОП
ОСОБА_15, в той же час, на позивача, як
податкового агента, в силу положень п.
176.2 ст. 176 ПК України покладено обов'язок
повідомити про всі виплачені
підприємцям суми доходів податковому
органу шляхом їх відображення у
податковому розрахунку за формою № 1ДФ.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується сторонами, що
вищевказані фізичні особи мають статус
суб'єктів підприємницької діяльності.

Підпунктом 14.1.180 п. 14.1. ст. 14 ПК України
визначено, що податковим агентом щодо
податку на доходи фізичних осіб, є
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ),
самозайнята особа, представництво
нерезидента - юридичної особи, інвестор
(оператор) за угодою про розподіл
продукції, які незалежно від
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками та/або форми нарахування
(виплати, надання) доходу (у грошовій
або негрошовій формі) зобов'язані
нараховувати, утримувати та сплачувати
податок, передбачений розділом IV цього
Кодексу, до бюджету від імені та за
рахунок фізичної особи з доходів, що
виплачуються такій особі, вести
податковий облік, подавати податкову
звітність контролюючим органам та
нести відповідальність за порушення
його норм в порядку, передбаченому
статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

В силу положень п. 176.2 ст. 176 ПК України,
особи, які відповідно до цього Кодексу
мають статус податкових агентів,
зобов'язані: а) своєчасно та повністю
нараховувати, утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, що виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати за її рахунок;
б) подавати у строки, встановлені цим
Кодексом для податкового кварталу,
податковий розрахунок суми доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також суми
утриманого з них податку до
контролюючого органу за місцем свого
розташування. Такий розрахунок
подається лише у разі нарахування сум
зазначених доходів платнику податку
податковим агентом протягом звітного
періоду. Запровадження інших форм
звітності з зазначених питань не
допускається.

Під час нарахування (виплати) фізичній
особі - підприємцю доходу від операцій,
здійснюваних у межах обраних ним видів
діяльності, суб'єкт господарювання,
який нараховує (виплачує) такий дохід,
не утримує податок на доходи у джерела
виплати, якщо фізичною особою -
підприємцем, яка отримує такий дохід,
надано копію документу, що підтверджує
її державну реєстрацію відповідно до
закону як суб'єкта підприємницької
діяльності (п. 177.8 ст. 177 ПК України).

Положеннями ст.ст. 49, 176 ПК України на
податкових агентів покладено обов'язок
представляти впродовж 40 календарних
днів, що йдуть за останнім календарним
днем звітного (податкового) кварталу,
податковий розрахунок суми доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також суми
утриманого з них податку в орган
державної податкової служби за місцем
свого розташування.

Форма податкового розрахунку сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
утриманого з них податку (ф. № 1ДФ) та
Порядок її заповнення і подання
податковими агентами до органу
державної податкової служби
затверджені наказом ДПА України від
24.12.2010 № 1020, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 13 січня
2011 р. за N 46/18784, який набрав чинності з 1
квітня 2011 року.

Так, судом вірно наголошено, що
податковий розрахунок по ф. № 1ДФ
передбачає відображення не лише
доходів, що підлягають оподаткуванню,
але також і доходів, які виплачуються
податковими агентами платникам
податку і не оподатковуються при їх
виплаті, зокрема доходів фізичних осіб,
- підприємців, з яких сплачений єдиний
податок згідно із спрощеною системою
оподаткування або фіксований податок.

Згідно п. 3 Порядку заповнення і подання
податковими агентами Податкового
розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку,
у графі 3а "сума нарахованого доходу"
відображається (за звітний квартал)
доход, нарахований фізичній особі
відповідно до ознаки доходу згідно з
довідником ознак доходів, приведеним в
додатку до Порядку.

У разі нарахування доходу його
відображення в графі 3а є обов'язковим
незалежно від того, виплачені такі
доходи або ні.

Дохід, виплачений самозайнятій особі,
відображається в податковому
розрахунку по ф. № 1ДФ під ознакою
доходу "157" - дохід, виплачений
самозайнятій особі (додаток до
Порядку).

Враховуючи наведене, суд
небезпідставно зазначив, що приватний
підприємець, незалежно від способу
оподаткування одержаних доходів, в
тому числі у разі перебування на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності, є податковим
агентом щодо нарахування, утримання
податку при виплаті доходів як
найманим працівникам, так й іншим
громадянам, в тому числі приватним
підприємцям. У разі здійснення
закупівлі товарів (робіт, послуг) у
інших громадян, які також є суб'єктами
підприємництва, приватний підприємець
є податковим агентом щодо виплачених
доходів. При цьому податок на доходи не
утримується, якщо фізична особа, у якої
закуповуються товари, є також
приватний підприємець та підтвердить
це копією документу, що підтверджує її
державну реєстрацію відповідно до
закону як суб'єкта підприємницької
діяльності.

При цьому, незалежно від факту
утримання чи неутримання податку на
доходи фізичних осіб, приватний
підприємець, який виплачує дохід
іншому підприємцю, зобов'язаний
відобразити такий дохід у Податковому
розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку
за формою № 1 ДФ.

Таким чином, видається обґрунтованим
висновок податкового органу, з яким
погодився суд першої інстанції, щодо
застосування до позивача штрафних
санкцій на підставі ст. 119 ПК України у
розмірі 510,00 грн., з огляду на
невідображення позивачем у
відповідних податкових розрахунках
суми доходу, нарахованого(сплаченого)
на користь платників податку - фізичних
осіб підприємців, у зв'язку з чим
порушено п. 119.2 ст. 119, абз. «б» п. 176.2 ст.
176, ст. 9 Закону України «Про державний
реєстр фізичних осіб - платників
податків та інших обов'язкових
платежів», Порядку заповнення та
подання податковими агентами
податкового розрахунку сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку і сум утриманого з
нього податку, затвердженого наказом
ДПА України від 24.12.2010 № 1020.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції щодо правомірності
прийнятого відповідачем податкового
повідомлення-рішення від 25.06.2013 №
657//63 яким позивачу нараховано
грошове зобов'язання за платежем
«податок на доходи фізичних осіб» у
розмірі 7680,39 грн.

Отже, зважаючи на все викладене вище,
колегія суддів підтримує позицію суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для задоволення позовних вимог
в частині визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів України у
Київської області від 25.03.2013 №
659//62, у частині нарахування
позивачу грошового зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 172188,72 грн. (за основним
платежем - 137751,00 грн. та за штрафними
санкціями - 34437,72 грн.) та від 25.03.2013 №
658//61, у частині нарахування
позивачу грошового зобов'язання за
платежем «єдиний податок з фізичних
осіб» у розмірі 378801,66 грн.

Таким чином, оцінивши докази, які є у
справі за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
колегія суддів дійшла висновку, що
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не знайшли свого підтвердження,
оскаржувана постанова прийнята судом
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів України у
Київській області на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 14 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів України у Київській області
про скасування податкових
повідомлень-рішень - залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 14
жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 07
квітня 2014 року

.

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.