Справа № 2-а-5915/11
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 р.
Справа № 32076/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В., Глушко І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України у Камінь-Каширському районі
Волинської області на постанову
Камінь-Каширського районного суду
Волинської області від 08.06.2011 року в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України у Камінь-Каширському районі
Волинської області про нарахування
недоплаченої щомісячної соціальної
допомоги «Дітям війни», -

В С Т А Н О В
И В:

16.02.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, у якому
просив зобов`язати відповідача
провести перерахунки нарахування та
виплатити надбавку до пенсії в розмірі
30% мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» в межах
строку звернення до адміністративного
суду. Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, позивач посилається на те,
відповідач зобов'язаний був здійснити
перерахування пенсії, тобто привести у
відповідність з рішенням
Конституційного суду України розмір
виплат пенсії з врахуванням права на
надбавку як дитині війни.

Оскаржуваною постановою позов
задоволено повністю. Дії відповідача
визнані неправомірними. Зобов'язано
відповідача провести перерахунок та
виплату недоплаченої підвищеної
пенсії позивачу, в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком у
відповідності до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», з
урахуванням виплачених сум, за період з
16.08.2010 року по 16.02.2011 року.

Не погодившись із постановою суду, її
оскаржив відповідач, який,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову по справі про відмову в
позові.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що судом не взято до уваги, що п. 3 ч.
1 статті 72 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058 від 09.07.2003 року
зазначено, що джерелами формування
коштів Пенсійного фонду є кошти
державною бюджету та цільових фондів
що перераховуються до Пенсійного
фонду. Відповідно до статті 73 цього ж
Закону кошти Пенсійного фонду
використовуються на виплату пенсій,
передбачених цим Законом: надання
соціальних послуг, передбачених цим
Законом. Статтею 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», якою
передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних із застосуванням цього
Закону здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету, який
затверджується Верховною Радою
України, не проаналізовано закони про
Державний бюджет України на відповідні
роки, в яких визначено розміри видатків
для проведення виплат дітям війни.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.183-2 цього
Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що позивач належить до
категорії громадян, на яких
поширюються державні соціальні
гарантії дітей війни, а тому має право
на встановлене ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
підвищення до пенсії.

Безспірно встановлено, що позивач є
дитиною війни та відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» (у редакції, що була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) мала право на отримання
підвищення виплачуваної їй пенсії за
віком.

Щодо позовних вимог стосовно
здійснення позивачу нарахування та
виплати недоплаченого підвищення до
пенсії з 16.08.2010 року по 16.02.2011 року,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
оскільки такі позовні вимоги
підлягають задоволенню, так як Законом
України «Про Державний бюджет на 2010
рік» дію ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей» не зупинено.
Відповідно до Закону України «Про
Державний бюджет на 2010 рік» розміри
державних соціальних гарантій на 2010
роки, що визначаються залежно від
прожиткового мінімуму, встановлюються
відповідними законами України, цим
Законом, та нормативно-правовими
актами Кабінету Міністрів України.
Таким чином, відповідач у 2010 році,
повинен діяти у відповідності з
приписами діючої норми ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Відповідно до положень Закону України
«Про державний бюджет України на
2011рік» (на момент виникнення
правовідносин) нарахування та виплата
у 2011 році позивачу підвищення до пенсії
або щомісячного грошового довічного
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Достатніх правових підстав чи
застережень щодо неможливості
підвищення пенсії позивачу в
передбаченому ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» розмірі
за вказаний період, колегія суддів не
вбачає.

У зв'язку з тим, що функції з
призначення, нарахування та виплати
пенсії позивача здійснює Пенсійний
фонд України в особі відповідача, а
також виходячи з вимог п.15 Положення
про Пенсійний фонду України,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України № 1261 від 24.10.2007р.,
відповідний обов'язок слід покласти на
відповідача у справі.

Покликання апелянта на відсутність
бюджетного фінансування передбачених
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни» доплат до пенсії як на
причину невиконання покладених на
нього зобов'язань до уваги не
приймаються, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Кечко проти України»).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, п.1 ч.1 ст.198,
ст.200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Камінь-Каширському районі Волинської
області залишити без задоволення, а
постанову Камінь-Каширського
районного суду Волинської області від
08.06.2011 року справі № 2-а-5915/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною
та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

І.В. Глушко