Справа № 101/3138/13-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
К/800/10154/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Лиски Т.О., Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 16
жовтня 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 3 лютого 2014
року по справі № 101/3138/13-а

за позовом ОСОБА_4

до Виконавчого комітету
Алуштинської міської Ради

про визнання дій
протиправними та зобов'язання видати
посвідчення реабілітованого,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом, в якому просила визнати
дії Виконавчого комітету Алуштинської
міської Ради неправомірними щодо
відмови у видачі їй посвідчення
реабілітованої у відповідності до
статті 6 Закону України від 17 квітня 1991
року № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні» (далі -
Закон № 962-ХІІ) та зобов'язати
відповідача видати позивачу
посвідчення реабілітованої у
відповідності до статті 6 Закону №
962-ХІІ.

Постановою Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим
від 16 жовтня 2013 року, залишеною без
змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 3 лютого 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_4 подала
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_5 (мати позивача) в
1944 році разом із своєю родиною була
піддана насильницькому виселенню з м.
Алупки Ялтинського району Кримської
АССР та була направлена на
спецпоселення з обмеженням прав і
свобод до Узбекської ССР. При виселенні
родина складалась з голови родини -
ОСОБА_6, доньки - ОСОБА_5 та сина ОСОБА_7

ОСОБА_4 народилась у ІНФОРМАЦІЯ_1 році у
період знаходження її батьків в місцях
спецпоселення.

У 1956 році на підставі Указу
Президії Верховної Ради СССР від 28
квітня 1956 року ОСОБА_5 разом з родиною
була звільнена від спецпоселення із
зняттям обмежень по спецпоселенню.

ОСОБА_4 звернулась до Виконавчого
комітету Алуштинської міської Ради із
заявою про видачу посвідчення
реабілітованої у відповідності до
статті 6 Закону № 962-ХІІ.

Відповідач листом від 20
березня 2013 року № 665 відмовив позивачу
у задоволенні заяви, оскільки ОСОБА_4
не було надано документів, які б
свідчили, що вона піддавалася
репресіям за політичними мотивами
(а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні
позову, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з чим погоджується суд
касаційної інстанції.

На території України реабілітація
осіб, необґрунтовано підданих
репресіям здійснюється згідно із
Законом № 962-ХІІ.

Відповідно до статті 1 Закону № 962-ХІІ
реабілітованими вважаються особи, які
з політичних мотивів були
необґрунтовано засуджені судами або
піддані репресіям позасудовими
органами, в тому числі «двійками»,
«трійками», особливими нарадами і в
будь-якому іншому позасудовому
порядку, за вчинення на території
України діянь, кваліфікованих як
контрреволюційні злочини за
кримінальним законодавством України
до набрання чинності Законом СРСР «Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини» від 25 грудня 1958 року,
за винятком осіб, зазначених у статті 2
цього Закону.

Визнаються реабілітованими
також громадяни, засуджені за:

- антирадянську агітацію і
пропаганду за статтею 7 Закону СРСР
«Про кримінальну відповідальність за
державні злочини» від 25 грудня 1958 року
і статтею 62 Кримінального кодексу
України в редакціях до прийняття
Закону Української РСР від 28 жовтня 1989
року «Про затвердження Указу Президії
Верховної Ради Української РСР від 14
квітня 1989 року» Про внесення змін і
доповнень до Кримінального і
Кримінально-процесуального кодексів
Української РСР»;

- поширення завідомо
неправдивих вигадок, що порочать
радянський державний і суспільний лад,
тобто за статтею 187-1 Кримінального
кодексу України;

- порушення законів про
відокремлення церкви від держави і
школи від церкви, посягання на особу та
права громадян під приводом справляння
релігійних обрядів, якщо вчинені дії не
були поєднані з заподіянням шкоди
здоров'ю громадян чи статевою
розпустою.

Дія цієї статті поширюється
на осіб, громадян України, які постійно
проживали в Україні і яких з різних
причин було переміщено за межі
колишнього Радянського Союзу,
необґрунтовано засуджено військовими
трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР
чи піддано репресіям позасудовими
органами.

Підлягають реабілітації
також особи, щодо яких з політичних
мотивів застосовано примусові заходи
медичного характеру.

Статтею 6 Закону № 962-ХІІ
передбачені пільги лише особам,
реабілітованим згідно статті 1 цього
Закону та які стали інвалідами
внаслідок репресій або є пенсіонерами
і саме вказаній категорії осіб.

Відповідно до постанови
Верховної Ради України «Про тлумачення
Закону України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні» особи,
які були незаконно вислані чи заслані і
згодом реабілітовані, поновлюються в
усіх громадянських правах, але на них
не поширюються пільги, передбачені
статтею 6 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні».

Судами встановлено, що
позивачка репресіям не піддавалася.
Насильницькому виселенню з м. Алупки
Ялтинського району Кримської АССР та
направленню на спецпоселення з
обмеженням прав і свобод була піддана
мати позивачки, що підтверджено
архівною довідкою від 13 жовтня 2011 року
№ 886.

Доказів, які б свідчили, що
ОСОБА_4 піддавалася репресіям за
політичними мотивами, позивачем суду
надано не було.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виконавчим комітетом Алуштинської
міської Ради доведено правомірність
відмови позивачу у видачі посвідчення
реабілітованої у відповідності до
статті 6 Закону № 962-ХІІ, а тому суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
безпідставності позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують і не дають
підстав вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим
від 16 жовтня 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 3 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ємельянова В.І.

Судді
Лиска Т.О.

Рецебуринський Ю.Й.