Справа № 826/14765/13-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяноській
О.В.,

за участю:

представника позивача - Лисого М.С.,

третьої особи - ОСОБА_3,

представника третьої особи, ОСОБА_4, -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» до Відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про скасування постанови та
звільнення з-під арешту майна, за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Родовід Банк» звернулося у суд із
позовом до Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м.
Києві, за участю третіх осіб: ОСОБА_3,
ОСОБА_6, в якому просило скасувати
постанову державного виконавця про
арешт нерухомого майна ОСОБА_3 та
звільнити це майно, яке є предметом
іпотеки, з-під арешту.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 жовтня 2013 року позовні вимоги
задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, третя
особа, - ОСОБА_6, - подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким в частині
вимог закрити провадження в
адміністративній справі, а в іншій
частині - відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду - без
змін, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов
висновку про неправомірність
винесення державним виконавцем
постанови про арешт майна ОСОБА_3, з
огляду на те, що це майно є предметом
іпотеки, якою забезпечено виконання
зобов'язання названої особи перед
позивачем.

З таким висновком суду не можна не
погодитися.

Колегією суддів установлено, що згідно
постанови відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
про арешт майна та оголошення заборони
його відчуження від 10.07.2013 року,
прийнятої в рамках виконавчого
провадження №3837741, накладено арешт на
нерухоме майно ОСОБА_3 - квартиру
АДРЕСА_1. Зазначене виконавче
провадження відкрито на підставі заяви
ОСОБА_6 від 07.06.2013 року та виконавчого
напису №6333 від 21.05.2013 року, вчиненого
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7
Указаним виконавчим написом стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
заборгованість за договором поруки від
11.12.2012 року, нотаріально зареєстрованим
за №1765, у сумі 2168192,60 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що
арештована квартира ОСОБА_3 є предметом
іпотеки за договором іпотеки,
укладеним між названою особою та ПАТ
«Родовід Банк» 27.06.2008 року, нотаріально
зареєстрованого за № 1044. Вказаний
договір іпотеки укладений з метою
забезпечення виконання умов
кредитного договору між тими ж
сторонами від 27.06.2008 року №77.2/СЖ-164.08.1 на
суму 1860000 грн.

Судом встановлено, що у зв'язку з
посвідченням договору іпотеки 27.06.2008
року нотаріусом накладено заборону
відчуження вказаного в договорі
нерухомого майна до припинення
договору іпотеки. Обтяження згідно
даного договору було зареєстроване у
Державному реєстрі іпотек за
реєстраційним №7477761, а також в Єдиному
реєстрі заборони відчуження об'єктів
нерухомого майна, реєстраційний номер
7477688.

Вважаючи, що вищезгаданою постановою
державного виконавця неправомірно
накладено арешт на нерухоме майно
ОСОБА_3, яким забезпечене виконання
зобов'язання названої особи перед
банком за кредитним договором, позивач
звернувся у суд з вимогами щодо
скасування цієї постанови та
звільнення з-під арешту спірного майна.

Надаючи оцінку обставинам справи,
висновкам суду першої інстанції та
доводам апеляційної скарги, колегія
суддів виходить із наступного.

Конституцією України встановлено, що
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених
Конституцією межах і відповідно до
законів України (ч. 2 ст. 6). Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України (ч. 2 ст. 19).

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

У статті 1 вказаного Закону зазначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Статтею 11 Закону України «Про
виконавче провадження» визначені
обов'язки і права державних виконавців.
Згідно з частиною 1 вказаної правової
норми, державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Абзацом 1 частини 2 та пунктом 5 частини 3
статті 11 вказаного Закону передбачено,
що державний виконавець здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом. У процесі здійснення
виконавчого провадження державний
виконавець має право, серед іншого,
накладати арешт на майно боржника,
опечатувати, вилучати, передавати таке
майно на зберігання та реалізовувати
його в установленому законодавством
порядку.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 32 цього
Закону до заходів примусового
виконання рішень, зокрема, відноситься
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

Зі змісту оскаржуваної постанови
державного виконавця вбачається, що,
при її прийнятті, останній керувався
статтею 52 Закону України «Про
виконавче провадження». Зазначена
правова норма визначає порядок
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника.

Зі змісту частин 1, 2, 5, 6 статті 52 цього
Закону слідує, що звернення стягнення
на майно боржника полягає в його
арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Враховуючи приведені норми, судова
колегія вважає помилковим покликання
апелянта на те, що арешт майна боржника
не є заходом примусового стягнення
його майна, адже протилежне випливає зі
змісту п. 1 ч. 1 ст. 32 та ч. 1 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження».

Так, статтею 32 цього Закону звернення
стягнення на кошти та інше майно
(майнові права) боржника прямо
віднесено до заходів примусового
виконання рішень. А з приписів частини 1
статті 52 вказаного Закону слідує, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає, зокрема, в його арешті.

Враховуючи характер спірних
правовідносин, правову оцінку діям
державного виконавця в даному випадку
слід надавати в контексті особливостей
правого регулювання звернення
стягнення на нерухоме майно, яке
перебуває у заставі (є предметом
іпотеки).

Так, примусове звернення стягнення на
предметом іпотеки здійснюється
державним виконавцем відповідно до
статті 54 Закону України «Про виконавче
провадження» та з урахуванням положень
Закону України «Про іпотеку».

Положеннями частин 1, 3, 4 статті 54 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі:

- виникнення права застави після
винесення судом рішення про стягнення
з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

У частинах 6, 7 статті 3 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що у разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Якщо пріоритет окремого права чи
вимоги на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає відповідно до закону,
таке право чи вимога має пріоритет над
вимогою іпотекодержателя лише у разі
його/її виникнення та реєстрації до
моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

Аналіз приведених норм дає підстави
стверджувати, що законодавцем
встановлено пріоритет права
іпотекодержателя на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки відносно прав та
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно, що виникли пізніше,
аніж була проведена державна
реєстрація іпотеки. При цьому, вимоги
інших осіб стосовно майна, переданого в
іпотеку, а так само й проведення
будь-яких дій щодо примусового
звернення стягнення на таке майно,
можливі лише за умови, якщо право
застави виникло після винесення судом
рішення про стягнення з боржника
коштів, а також якщо вартість іпотеки
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Згідно Закону України «Про виконавче
провадження» визначення вартості та
оцінка майна боржника проводиться
відповідно до приписів статті 58 цього
Закону. За правилами наведеної норми,
для визначення вартості нерухомого
майна державним виконавцем
залучається суб'єкт оціночної
діяльності, який, у свою чергу,
проводить відповідну оцінку вартості
майна на основі національних
стандартів оцінки майна та згідно з
вимогами Закону України «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні».

Як убачається з матеріалів справи, у
ній відсутні докази того, що вартість
нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1
(предмета іпотеки) перевищує розмір
заборгованості боржника (ОСОБА_3)
заставодержателю (ПАТ «Родовід Банк»),
сума якої згідно позову (станом на час
звернення до суду) складає 2588251,04 грн.
Посилання апелянта на те, що у
вищезгаданому договорі іпотеки,
укладеному між позивачем та ОСОБА_3,
сторони домовились про те, що нерухоме
майно станом на дату укладення
договору оцінено в 4637394,52 грн., не
свідчить про дійсну вартість предмета
іпотеки та про те, що її вартість є
достатньою для забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_3 перед ПАТ «Родовід
Банк» за кредитним договором, сума
заборгованості за яким, вочевидь,
зростає.

Таким чином, оскаржувана постанова
державного виконавця прийнята з
порушенням статті 54 Закону України
«Про виконавче провадження» та Закону
України «Про іпотеку».

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
квартира АДРЕСА_1 підлягає звільненню
з-під арешту, оскільки такий
унеможливлює реалізацію позивачем
першочергового права задоволення
вимог до боржника за рахунок предмета
іпотеки відносно інших кредиторів, що
не є заставодержателями.

У апеляційній скарзі скаржник
стверджує, що суд першої інстанції
допустив порушення норм
процесуального права, розглянувши
вимогу позивача про звільнення з-під
арешту об'єкта іпотеки в порядку
адміністративного судочинства, адже,
на переконання апелянта, в цій частині
спір не являється публічно-правовим.

Аналізуючи доводи апелянта, колегія
суддів зазначає, що вимога позивача про
звільнення з-під арешту об'єкта іпотеки
є похідною та безпосередньо залежить
від наслідків перевірки судом
правомірності винесення постанови про
накладення арешту на предмет іпотеки.

Державна виконавча служба, її
територіальні органи та підрозділи є
суб'єктами владних повноважень,
основним завданням яких, згідно Закону
України «Про державну виконавчу службу
України», є виконання рішень судів,
третейських судів та інших органів, а
також посадових осіб (далі - рішень)
відповідно до законів України. Таке
завдання реалізується шляхом
здійснення владних управлінських
функцій.

Правилами, закріпленими у статті 383 ЦПК
України та статті 121-2 ГПК України,
передбачено право особи на звернення
шляхом оскарження рішення, дій або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
рішень господарських судів, чи рішень,
постановлених в порядку цивільного
судочинства.

Проте, як убачається з матеріалів
справи, позивачем оскаржується
правомірність постанови, прийнятої
державним виконавцем під час виконання
не судового рішення, а виконавчого
напису нотаріуса.

З огляду на вказане, колегія суддів
зазначає, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження
(виконавчі листи загального (не як
адміністративного) суду та виконавчі
накази господарського суду).

Окрім того, колегія суддів наголошує,
що в межах даної справи відсутній спір
про право, позаяк позивач не оспорює
жодних майнових прав апелянта чи інших
третіх осіб по справі на нерухоме майно
- квартиру АДРЕСА_1. До того ж, у апелянта
також відсутні будь-які майнові права
на вказане нерухоме майно, яке, як
вбачається з матеріалів справи,
належить на праві власності ОСОБА_3, і,
як вже зазначалось, учасниками справи
не оспорюється.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не знайшли підтвердження в ході
апеляційного розгляду справи та
підлягають залишенню без задоволення,
а постанова суду першої інстанції - без
змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 07
квітня 2014 року.)

.

Головуючий суддя
Глущенко Я.Б.

Судді:
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М