Справа № 872/10542/13
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2013 р. справа № 801/11674/2012

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І.
Щербака А.А.

за участю секретаря судового
засідання: Фірсік Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Бердянського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері на постанову
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 29 травня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської
ради, третя особа Управління
Держземагентства у Бердянському
районі Запорізької області про
визнання протиправним та скасування
рішення в частині, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) у листопаді
2012р. звернулася до суду з позовом, в
якому просила визнати протиправним та
скасувати рішення Бердянської міської
ради шостого скликання від 30 грудня 2010
року № 62, яким було задоволено протест
Бердянського природоохоронного
міжрайонного прокурора (далі прокурор)
від 11 листопада 2010 року №26/262 та
скасовано пункт 4 рішення дев'яносто
першої сесії Бердянської міської ради
від 26 серпня 2010 року № 6.

Позивач обґрунтовувала свої
вимоги тим, що оскаржуване рішення
Міськради прийнято з порушенням норм
чинного законодавства, оскільки
рішення органів місцевого
самоврядування, які встановлюють право
власності, можуть бути скасовані
тільки в судовому порядку.

Постановою Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 травня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 було задоволено, рішення
п'ятої сесії шостого скликання
Бердянської міської ради Запорізької
області від 30 грудня 2010 року № 62
в частині задоволення протесту
Бердянського природоохоронного
міжрайонного прокурора та скасування
пункту 4 рішення дев'яносто першої
сесії Бердянської міської ради від 26
серпня 2010 року № 6 визнано протиправним
та скасовано.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що з ініціативи
прокурора Міськрада прийняла
оскаржуване рішення безпідставно та не
маючи на те повноважень у зв'язку з тим,
що таке рішення могло бути оскаржено
тільки у судовому порядку.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, прокурор подав апеляційну
скаргу, в якій просив скасувати
постанову Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 29 травня
2013 року та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що суд першої інстанції, при вирішенні
спору по суті, грубо порушив норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не з'явились, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином, а тому відповідно до ст.
41 КАС України фіксування судового
засідання технічними засобами не
здійснювалося.

Дослідивши наявні в матеріалах
справи докази та оцінивши їх в
сукупності, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції, рішенням Бердянської
міської ради від 28 січня 2010 року
№38 позивачці було надано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки,
орієнтовною площею 0,1га, розташованої
за адресою по АДРЕСА_1 для
індивідуального дачного будівництва.
На виконання вказаного рішення
позивачкою виготовлено проект
відведення земельної ділянки, який
було погоджено з Управлінням
архітектури та містобудування
виконавчого комітету Бердянської
міської ради (висновок № 684-06/10);
Мелітопольським сектором регулювання
природокористування Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Запорізькій
області (висновок № 1125 від 01.07.10р.) та
Управлінням Держкомзему у м. Бердянськ
Запорізької області (висновок № 770 від
04.08.10 року).

Рішенням Бердянської міської
ради № 6 від 26 серпня 2010р. в п.п. 4.2. п. 4
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
приватну власність ОСОБА_1 земельну
ділянку площею 0,1000га з присвоєнням
поштової адреси: АДРЕСА_1.

Згідно довідки Управління
земельних ресурсів у місті Бердянськ
від 17.09.10 року № 913, земельній ділянці по
зазначеній адресі присвоєно
кадастровий номер: :08:006:0157.

Управлінням Держкомзему у місті
Бердянськ на підставі рішення
Бердянської міської ради №6 від 26.08.10
року було виготовлено Державний акт на
право власності на земельну ділянку на
ім'я позивачки (серія ЯЛ № 538608). В той же
час, проведення державної реєстрації
зазначеного акту не відбулося у зв'язку
із скасуванням відповідачем свого
попереднього рішення №6 від 26.08.10 року,
про що позивачці повідомлено листом
від 17.10.12 року № 12-335-1/04-33.

З матеріалів справи вбачається,
що, задовольняючи протест Бердянської
природоохоронної міжрайонного
прокуратури Запорізької області від
11.11.2010р. за № 26/262, Бердянська
міська рада своїм рішенням № 62 від 30
грудня 2010 року скасувала п. 4 рішення
дев'яносто першої сесії Бердянської
міської ради п'ятого скликання від 26
серпня 2010 року № 6 «Про передачу у
власність та в оренду земельних
ділянок громадянам».

Визнання протиправним та
скасування рішення Бердянської
міської ради № 62 від 30 грудня 2010 року і
стало предметом адміністративного
спору.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, право власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

У відповідності до ст. 19
Конституції України органи державної
влади і органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Виходячи зі змісту даної статті,
суб'єкт владних повноважень повинен
бути утворений у порядку, визначеному
Конституцією та законами України та
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним;
повинен вчиняти дії, не виходячи за
межі прав та обов'язків, встановлених
законом; зобов'язаний дотримуватися
встановленої законом процедури
вчинення дії, і повинен обирати лише
встановлені законом способи
правомірної поведінки при реалізації
своїх владних повноважень.

У п. 5 Рішення Конституційного
Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 «У
справі за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування)» визначено,
що зі змісту частини другої статті 144
Конституції України та частини десятої
статті 59 Закону вбачається, що рішення
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб з мотивів
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб судом загальної
юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Однак, як вважає Конституційний Суд
України, це не позбавляє орган
місцевого самоврядування права за
власною ініціативою або ініціативою
інших заінтересованих осіб змінити чи
скасувати прийнятий ним правовий акт (у
тому числі і з мотивів невідповідності
Конституції чи законам України).
Конституційний Суд України зазначає,
що в Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Матеріали справи свідчать, що на
підставі рішення Бердянської міської
ради №6 від 26.08.10 року, яке потім було
скасоване відповідачем, було
виготовлено Державний акт на право
власності на земельну ділянку на ім'я
позивачки (а.с.22), земельній ділянці по
зазначеній в рішенні адресі присвоєно
кадастровий номер (а.с. 27).

Тобто, відповідно до приписів
цього рішення вже виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкт цих правовідносин - позивач у
справі заперечує проти їх зміни чи
припинення. За таких наявних обставин,
орган місцевого самоврядування не мав
права з ініціативи прокурора
скасовувати своє попереднє рішення,
оскільки це можливо було здійснити
лише у судовому порядку.

Суд прийшов до висновку, що
відповідач діяв упереджено,
необґрунтовано і без урахування усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, без дотримання
розумного балансу між публічними
інтересами та інтересами конкретної
особи, несправедливо, без використання
повноважень з належною метою.

Відповідно до вимог статей 70, 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Суб'єкт
владних повноважень повинен подати
суду всі наявні у нього документи та
матеріали, які можуть бути використані
як докази у справі.

Відповідачем не підтверджено
належними та допустимими доказами
правомірність та обґрунтованість
прийнятого ним рішення щодо позивача.

Відповідно до частини 1 статті 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судова колегія дійшла до
висновку, що судом першої інстанції
правильно встановлені обставини
справи, рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення не
вбачається.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, ст. 205,
206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Бердянського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері - залишити без
задоволення.

Постанову Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 травня 2013 року у справі №
801/11674/2012 - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку, визначеному у
ст.. 212 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлено
18.12.2013р.

Головуючий:
Н.П. Баранник

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак