Справа № 875/9/14
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа № 875/9/14
Суддя-доповідач: Бистрик Г.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 год 15 хв

07 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Карпушової О.В., Оксененка О.М.,

при секретарі: Колотушко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 до Центральної виборчої
комісії, третя особа на стороні
позивача Представництво Європейського
союзу в Україні, треті особи на стороні
відповідача кандидат на пост
Президента України ОСОБА_4, Верховна
рада України про визнання
бездіяльності протиправною,
скасування постанови та зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 05 квітня 2014 року
звернувся в суд з позовом до
Центральної виборчої комісії, в якому
просив: визнати протиправною
бездіяльність Центральної виборчої
комісії (надалі - ЦВК) та її посадових
осіб щодо не виконання п.2 ч.1 ст.52 Закону
України «Про вибори Президента
України» щодо не проведення перевірки
передвиборчої програми на пост
Президента України ОСОБА_4 на предмет
наявності в ній положень, що дають
підстави для відмову в реєстрації;
визнати незаконною та скасувати
постанову Центральної виборчої
комісії від 31.03.2014 року №136 про
реєстрацію кандидатом на пост
Президента України ОСОБА_4; ухвалити
окрему ухвалу з приводу порушення
Верховною Радою України та її
посадовими особами ч.2 та ч.3 ст.5
Конституції України.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що
одним із пунктів передвиборчої
програми кандидата на пост Президента
України ОСОБА_4 є гарантування
«збереження щойно відновленої
парламентсько-президентської форми
правління». Вказане положення
передвиборчої програми, на думку
позивача, суперечить п.2 ч.1 ст.52 Закону
України «Про вибори Президента
України», яка визначає, що підставою
для відмови у реєстрації кандидата на
пост Президента України є встановлення
ЦВК наявності у передвиборчій програмі
кандидата положень, спрямованих на
ліквідацію незалежності України, зміну
конституційного ладу насильницьким
шляхом.

Позивач, посилаючись на недійсність
змін від 21.02.2014 року до Конституції
України, стверджує, що в Україні діє
«народно-президентсько-парламентська
форма правління», а тому, на виключно
особисту думку позивача, ОСОБА_4
гарантуючи у свої передвиборчій
програмі збереження
парламентсько-президентської форми
правління, закликав до насильницької
зміни конституційного ладу в Україні.

Крім того, позивач акцентує увагу суду
на тому, що Верховною Радою України, під
час ухвалення Закону України «Про
відновлення дії окремих положень
Конституції України» від 21.02.2014 року,
було вчинено протиправні і злочинні
діяння, які «кваліфікуються частинами 2
і 3 Конституції України».

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог
заперечив, мотивуючи це тим, що
постанова ЦВК №136 «Про реєстрацію
кандидата на пост Президента України
ОСОБА_4 на позачергових виборах
Президента України 25 травня 2014року»
була прийнята відповідно до норм
чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши думку учасників процесу,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
на яких ґрунтуються вимоги позивача,
об'єктивно та неупереджено оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що вимоги позивача не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, посилався на незаконність дій
Верховної Ради України під час
прийняття Закону України «Про
відновлення дії окремих положень
Конституції України» від 21.02.2014 року,
який змінив форму державного правління
в Україні з
президентсько-парламентської на
парламентсько-президентську. А тому
позивач дійшов висновку, що пункт про
збереження
парламентсько-президентської форми
правління, передвиборчої програми
ОСОБА_4, є посяганням на зміну
конституційного ладу України
насильницьким шляхом.

Колегія суддів, не погоджується з такою
позицією позивача, вважає вимоги
необґрунтованими і неправомірними
виходячи з наступного.

Стаття 2 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Стаття 147 Конституції України визначає,
що Конституційний Суд України є єдиним
органом конституційної юрисдикції в
Україні. Конституційний Суд України
вирішує питання про відповідність
законів та інших правових актів
Конституції України і дає офіційне
тлумачення Конституції України та
законів України.

Відповідно до ст. 152 Конституції
України, закони та інші правові акти за
рішенням Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності.

Таким чином, суд звертає увагу
позивача, що вирішення питання щодо
відповідності законів та інших
правових актів Конституції України
належить до виключної компетенції
Конституційного Суду України, а тому,
якщо закон не втратив чинність або не
буде визнаний неконституційним, він є
обов'язковим для виконання всіма
особами та органами держави на
території України.

Крім того, на підставі повного,
ґрунтовного та всебічного аналізу норм
Конституції та законів України, суд
приходить до висновку, що законодавцем
не визначено термін
«парламентсько-президентська» чи
«президентсько-парламентсько» форма
правління, а включення існуючої в
Україні форми правління до однієї із
вказаних вище є виключно
загально-теоретичною процедурою і не
має жодних правових наслідків.

Оскільки законодавець прямо не
визначає в основному законі ту чи іншу,
існуючу в правовій доктрині, форму
правління, висновок про належність
форми державного правління в Україні
до будь-якої з існуючої в теоретичній
науці груп є особистою думкою будь-якої
особи.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, пункт програми ОСОБА_4, таким, що
відображає його особисту думку на
теоретико-правовий розподіл держав за
формою державного правління та жодним
чином не може вважатися таким, що
посягає на зміну конституційного ладу
насильницьким шляхом.

Доводи позивача щодо порушення
процедури прийняття Закону України
«Про відновлення дії окремих положень
Конституції України» від 21.02.2014 року
судом до уваги не беруться, оскільки
вказане питання є поза межами його
компетенції.

Щодо вимоги скасувати постанову
Центральної виборчої комісії від 31
березня 2014 року №136 «Про реєстрацію
кандидата на пост Президента України
ОСОБА_4 на позачергових виборах
Президента України 25 травня 2014 року»,
колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої
статті 52 Закону України «Про вибори
Президента України» комісія відмовляє
в реєстрації кандидата на пост
Президента України, зокрема, у разі
встановлення нею наявності у
передвиборній програмі кандидата
положень, спрямованих на зміну
конституційного ладу насильницьким
шляхом.

З урахуванням зазначених вище обставин
судом зазначені положення у
передвиборній програмі кандидата на
пост Президента України ОСОБА_4 не
встановленні.

Приймаючи постанову від 31.03.2014 року №136
Центральна виборча комісія діяла на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 166 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено право
суду постановити окрему ухвалу.

Суд не вбачає необхідності для
постановлення окремої ухвали, з
підстав зазначених позивачем.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
адміністративного позову.

Керуючись статтями 11, 14, 24, 41, 70, 71, 72, 94,
159-163, 172, 177, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Центральної виборчої
комісії, третя особа на стороні
позивача Представництво Європейського
союзу в Україні, треті особи на стороні
відповідача кандидат на пост
Президента України ОСОБА_4, Верховна
рада України про визнання
бездіяльності протиправною,
скасування постанови та зобов'язання
вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, та може бути оскаржена в
апеляційному порядку у дводенний строк
з дня її проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.

Головуючий суддя
Бистрик Г.М.

Судді:
Оксененко О.М.

Карпушова О.В.