Справа № 2а-11926/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/69129/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.

та представників сторін:

позивача - Ковальова А.В.,

відповідача - Маісурадзе З.А.,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові Державної податкової
служби (далі - СДПІ)

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.05.2012

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.10.2012

у справі № 2а-11926/11

за позовом державного підприємства
завод "Електроважмаш" (далі -
Підприємство)

до СДПІ та управління Державної
казначейської служби України у
м.Харкові Харківської області

про визнання протиправним податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов (з урахуванням уточнення до
нього) подано про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
08.04.2011 № та про стягнення з
Державного бюджету України на користь
Підприємства бюджетної заборгованості
з ПДВ у сумі 8 649 785 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 07.05.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.10.2012,
позов задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано оспорюване
податкове повідомлення-рішення; у
задоволенні решти позову відмовлено.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що за відсутності порушень з боку
платника при формуванні даних
податкового обліку право платника на
отримання належної йому суми
бюджетного відшкодування не залежить
від дотримання його постачальниками
вимог податкового законодавства, тоді
як з огляду на процедуру повернення з
бюджету сум ПДВ вимога про стягнення на
користь позивача оспорюваної суми
бюджетного відшкодування є
передчасною .

На вказані судові акти СДПІ подано
касаційну скаргу, в якій скаржник
просить скасувати ухвалені у справі
рішення та повністю відмовити у
задоволенні позову Підприємства. На
обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, що від'ємне значення
з ПДВ в оспорюваній сумі виникло у
позивача за наслідками здійснення
фіктивних операцій з контрагентами,
які не виконували своїх зобов'язань з
декларування та сплати ПДВ до бюджету.

Підприємством у відповідності до
статті 216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано касаційну
скаргу, в якій платник зазначає про
правильність та обґрунтованість
висновків попередніх судових
інстанцій та просить залишити
оскаржувані судові акти без змін, а
скаргу - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог СДПІ з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
підставою для прийняття оспорюваного
податкового повідомлення-рішення,
згідно з яким позивачеві було
визначено суму завищення бюджетного
відшкодування з ПДВ за серпень,
листопад 2010 року в загальному розмірі 8
567 948 грн., став висновок податкового
органу про те, що, як було з'ясовано у
рамках проведених заходів з
податкового контролю, від'ємне
значення з ПДВ у вказаній сумі виникло
у Підприємства за наслідками
формування податкового кредиту по
операціям з контрагентами, які не
задекларували податкові зобов'язання у
відповідній сумі (подані ними
податкові декларації не визнані
податковою звітністю), мають стан
платника податків, відмінний від
нульового, мають ознаки фіктивних
суб'єктів господарювання, не мають в
наявності основних фондів, майна,
трудових ресурсів, об'єктивно
необхідних для провадження
господарської діяльності.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення даного позову, попередні
судові інстанції виходили з того, що
наведені обставини було помилково
розцінено податковим органом як
свідчення недобросовісності
Підприємства, що виключає його права на
отримання належних йому сум бюджетного
відшкодування.

На час виникнення спірних
правовідносин порядок визначення суми
податку, що підлягає сплаті до бюджету
або відшкодуванню з бюджету, та строки
розрахунків з бюджетом було визначено
у пункті 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість».

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 названого Закону сума податку,
що підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту «а» підпункту 7.7.2
пункту 7.7 цієї ж статті Закону якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг).

З наведених положень Закону випливає,
що за відсутності обставин, які
виключають право платника на одержання
податкової вигоди, від'ємне значення
ПДВ, обчислене за цими правилами,
підлягає поверненню платникові.

При цьому наведені приписи Закону не
дають підстави для висновку про те, що
виникнення у платника права на
бюджетне відшкодування обумовлюється
виконанням його постачальниками свого
обов'язку з декларування та сплати
податку до бюджету.

Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак самі по собі
правопорушення у сфері оподаткування,
допущені постачальниками платника, не
можуть бути мотивом для висновку про
необґрунтованість податкової вигоди.
Платник не несе відповідальності за
дії всіх підприємств та організацій, що
беруть участь у багатостадійному
процесі сплати податків до бюджету.
Податкові органи не вправі тлумачити
поняття добросовісності платника як
таке, що породжує у останнього
додаткові обов'язки, не передбачені
чинним законодавством.

Суди, виходячи з наведених у пункті 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» правил формування
податкового кредиту, безпосередньо
дослідивши подані платником первинні
документи (складенням яких
оформлювалися господарські операції
між позивачем та спірними
контрагентами), встановили реальність
виконання цих операцій та їх
оформлення необхідними первинними
документами, що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Доказів на підтвердження зворотного
СДПІ не подано, так само як і доказів
узгодженості дій платника та
постачальників з метою перенесення
податкового навантаження на особу, яка
не виконує свої податкові зобов'язання.

За таких обставин суди дійшли
вмотивованого висновку щодо
законності позовних вимог у
відповідній частині та правомірно
задовольнили позов.

Доводи касаційної скарги були
розглянуті судами першої та
апеляційної інстанцій по суті, цим
доводами було надано правильну
юридичну оцінку. Підстави для їх
переоцінки у суду касаційної інстанції
відсутні в силу статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

З огляду на реорганізацію відповідача
у справі Вищий адміністративний суд
України вважає за необхідне замінити
СДПІ її правонаступником -
спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 55, 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Замінити спеціалізовану державну
податкову інспекцію по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові Державної податкової служби її
правонаступником - спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів.

2. Касаційну скаргу спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

3. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.05.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.10.2012 у
справі № 2а-11926/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько