Справа № 825/20/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 825/20/14
1-й інстанції: Тихоненко О.М.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 30 січня 2014
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у м. Чернігові Головного
управління Міндоходів у м. Чернігові
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 (далі -
Позивач, ФОП ОСОБА_2) звернувся до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області
(далі - Відповідач, ДПІ у м. Чернігові)
про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення від 13.03.2010 року
№ на суму 870,19 грн. та частково
нечинним податкового
повідомлення-рішення від 13.03.2010 року
№/0 на суму 270 202,26 грн.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 27.05.2010 року
позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23.11.2010 року
задоволено апеляційну скаргу ДПІ у м.
Чернігові - скасовано постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 27.05.2010 року
та прийнято нову, якою у задоволенні
позову відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 17.12.2013 року частково
задоволено касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2
- скасовано постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
27.05.2010 року та постанову Київського
апеляційної адміністративного суду
від 23.11.2010 року, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому, скасовуючи рішення суду
апеляційної та першої інстанції, Вищий
адміністративний суд України зазначив,
що судами не розмежовано суму
основного платежу та суму штрафних
(фінансових) санкцій, визначених
оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішення, за кожним
окремим епізодом, у зв'язку з чим у суду
касаційної інстанції була відсутня
можливість виокремити правомірні
донарахування від неправомірних.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014 року
позов задоволено повністю. При цьому
суд першої інстанції, керуючись
висновками суду касаційної інстанції,
виходив з того, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийняті без дотримання вимог чинного
законодавства, у зв'язку з чим позовні
вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Наголошує на
неповному дослідженні судом всіх
фактичних обставин справи та перевірки
їх доказами, що спричинило прийняття
неправильного рішення.

Представник Позивача наполягав на
залишенні апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідач, будучи належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду справи, у судове
засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, заслухавши
пояснення повноважного представника
позивача, повно та всебічно дослідивши
обставини справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а постанову суду першої
інстанції - скасувати, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції встановив, що у лютому
2010 року працівниками ДПІ у м. Чернігові
було проведено документальну планову
виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2007 року по 31.12.2009 року. У
ході перевірки податковим органом було
виявлено порушення Позивачем: п. 6 ст. 128
ГК України, а саме не ведення книги
обліку доходів та витрат (ф. 10); ст. 13
Декрету КМ України «Про прибутковий
податок з громадян», в результаті чого
занижено чистий дохід за 4 квартал 2007
року на 880,05 грн., за 1 квартал 2008 року на
1919,70 грн., за І півріччя 2008 року на 1026,00
грн., за 9 місяців 2008 року на 1974,95 грн. та
за 2008 рік на 1974,95 грн., у зв'язку з чим
донараховано податок з доходів
фізичних осіб 870,19 грн.; п. 3.5 ст. 3, пп. 6.5.1
п. 6.5 ст. 6 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», в результаті
чого було занижено податок з доходів
фізичних осіб з заробітної плати
найманих працівників всього у сумі 137,25
грн.; п. 4.9 ст. 4, пп. 7.2.1, пп. 7.2.3, пп. 7.2.8 п. 7.2,
пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1, пп. 7.4.4, пп. 7.4.5 п. 7.4,
пп. 7.5.1 п. 7.5, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого було
занижено податок на додану вартість, що
підлягає сплаті до бюджету всього в
сумі 180 217,00 грн., у тому числі за січень
2008 року у сумі 20845,00 грн., за жовтень 2008
року у сумі 48 859,00 грн., за листопад 2008
року у сумі 46 085,00 грн., за грудень 2008
року у сумі 16 416,00 грн., за березень 2009
року у сумі 26 081,00 грн., за жовтень 2009
року у сумі 21 687,00 грн., за грудень 2009
року у сумі 244,00 грн.; пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4,
пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», що
призвело до заниження суми податку на
додану вартість у лютому 2008 року в сумі
645,00 грн.; ст. 1 Закону України «Про
порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті» щодо прострочення
термінів надходження валютної виручки
в сумі 1210,00 доларів США по договору від
31.08.2007 року №07-08.

Результати перевірки зафіксовані в
акті від 03.03.2010 року №213/17-219/НОМЕР_1. На
підставі викладених в акті перевірки
висновків Відповідачем винесені
податкові повідомлення-рішення від
13.03.2010 року: №/0, яким Позивачу
визначено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 270 325,50 грн. (у тому числі
за основним платежем - 180 217,00 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями - 90
108,50 грн.); №/0, яким Позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб на суму 870,19 грн.

Надаючи оцінку висновкам суду першої
інстанції про безпідставність
донарахування Відповідачем податкових
зобов'язань за оскаржуваними
податковими повідомленнями-рішеннями,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
було вірно встановлено судом першої
інстанції, автомобіль марки Ореl
Позивач використовував у власній
господарській діяльності, що
підтверджується подорожніми листами
службового легкового автомобіля (т. І
а.с.70-90).

При цьому, як вірно зазначив суд,
вартість придбаних товарів та робіт до
складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів, за
відповідний звітний період позивачем
не відносилась. Вказані товари та
роботи використано підприємцем для
проведення ремонтних робіт автомобіля
марки Ореl, у зв'язку з чим ФОП ОСОБА_2
зменшено валовий дохід на суму
амортизаційних відрахувань за
відповідний звітний період, що
підтверджується первинними
документами та даними книги обліку
доходів і витрат позивача (т. І а.с.91-100).

Оцінюючи висновок суду першої
інстанції щодо правомірності
зменшення валового дохід на суму
амортизаційних відрахувань за
відповідний звітний період, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон про
бухгалтерський облік) документом, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення
є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону
визначають, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно ст. 13 розділу IV Декрету КМ
України від 26.12.1992 № 13-92 оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно із Законом України від 28.12.1994 №
334/94-ВР «Про оподаткування прибутку
підприємств» (далі - Закон про ОПП).

Як вірно зазначив суд, у додатку № 7 до
Інструкції про прибутковий податок з
громадян, затвердженої наказом
Головної державної податкової
інспекції України від 21.04.1993 року № 12 (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), зазначено, що
відповідно до статті 8 («Амортизація»)
можливо додатково зменшити валовий
дохід виключно на суми витрат, які
підлягають амортизації і не
перевищують розмір амортизаційних
відрахувань, нарахованих шляхом
застосування норм амортизації до
балансової вартості груп основних
фондів, лише у випадку ведення
бухгалтерського обліку балансової
вартості груп основних фондів
відповідно з Порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів
України.

До податкової декларації за звітний
податковий період, включаються тільки
прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально.

За змістом підпункту 8.1.2 пункту 8.1
статті 8 Закону про ОПП амортизації
підлягають витрати на придбання
основних фондів та нематеріальних
активів для власного виробничого
використання, включаючи витрати на
придбання племінної худоби та
придбання, закладення і вирощування
багаторічних насаджень до початку
плодоношення; самостійне виготовлення
основних фондів для власних виробничих
потреб, включаючи витрати на виплату
заробітної плати працівникам, які були
зайняті на виготовленні таких основних
фондів; проведення всіх видів ремонту,
реконструкції, модернізації та інших
видів поліпшення основних фондів.

Відповідно до підпункту 8.2.1 пункту 8.2
статті 8 Закону ОПП під терміном
«основні фонди» слід розуміти
матеріальні цінності, що призначаються
платником податку для використання у
господарській діяльності платника
податку протягом періоду, який
перевищує 365 календарних днів з дати
введення в експлуатацію таких
матеріальних цінностей, та вартість
яких перевищує 1000 гривень і поступово
зменшується у зв'язку з фізичним або
моральним зносом.

Згідно з підпунктом 8.2.2 пункту 8.2 статті
8 Закону про ОПП автомобільний
транспорт та вузли (запасні частини) до
нього належать до другої групи
основних фондів.

Наведені законодавчі положення дають
підстави для висновку про те, що
валовий дохід платників
податку-фізичних осіб підлягає
зменшенню на суму амортизаційних
відрахувань у разі ведення такими
платниками бухгалтерського обліку
балансової вартості основних фондів та
за умови фактичного отримання валового
доходу завдяки використанню
відповідних основних фондів.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону про ПДВ податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
оскільки запасні частини, шини та
ремонтні роботи придбано Позивачем з
метою ремонту автомобіля Ореl, який
використовується підприємцем у межах
власної господарської діяльності, то
останнім правомірно включено суми
податку на додану вартість, сплачені в
ціні таких товарів та робіт, до складу
податкового кредиту.

Оцінюючи висновки суду першої
інстанції щодо правомірності
віднесення Позивачем до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, витрат на ремонт автомобіля
марки Мерседес 77-86, який на переконання
ДПІ у м. Чернігові, не належить ФОП
ОСОБА_2 та не використовувався в його
господарській діяльності, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

Як вірно зазначив суд, на підтвердження
факту належності Позивачу даного
транспортного засобу та використання
його в межах господарської діяльності
останнім надано: інвойси № 533 від 03.09.2008
року, № 589 від 30.09.2008 року на виконання
договору щодо надання Позивачем
транспортних послуг замовнику - «K@L Sp. z o
o» з використанням транспортного
засобу Мерседес НОМЕР_2/НОМЕР_3, акти
виконаних робіт, заявки до договору,
товарно-транспортні накладні (том IV
а.с.10-17). Крім того, на підтвердження
виконання договору, укладеного між
позивачем (Постачальник) та ТОВ
«Автологістика» (Одержувач) щодо
надання автопослуг по території Росії,
транзитне перевезення по території
України з використанням транспортного
засобу Мерседес НОМЕР_2/НОМЕР_3
Позивачем надано первинні документи, а
саме: рахунки фактури, заявки до
договору, акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг), товарно-транспортні
накладні (том IV а.с.18-29).

Наведені вище документи, враховуючи їх
відповідність встановленим до
первинним документам вимогам,
передбаченим Законом про
бухгалтерський облік, на думку колегії
суддів, підтверджуються використання
транспортного засобу Мерседес
НОМЕР_2/НОМЕР_3 у власній господарській
діяльності Позивача.

Щодо твердження Чернігівського
окружного адміністративного суду про
наявність підстав для включення до
оподатковуваних операцій вартості
транспортного засобу, який Позивачем
ввезено зі Швейцарії на митну
територію України та безоплатно
передано громадянину ОСОБА_2 (у січні 2008
року), суд апеляційної інстанції
виходить з наступного.

Як було вірно встановлено судом першої
інстанції, Позивачем на підтвердження
факту здійснення господарських
операцій щодо ввезення транспортних
засобів на митну територію України та
безоплатної передачі ОСОБА_2 було
надано копії: контракту №04.12 від 07.12.2007
року (т. І а.с. 187-190), інвойсу (т. І а.с. 191),
рахунку-фактури (т. І а.с. 192), свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу (т.
І а.с. 193).

При цьому, як вірно зазначив суд, з
системного аналізу положень ст. ст. 52, 128
ГК України, відокремлення майне, яке
використовується фізичною
особою-підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності, від усього
належного такій фізичній особі майна
не передбачено.

Порядком державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою КМ України від 07.09.1998 року
№1388 (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
встановлено можливість реєстрації
транспортних засобів лише за
юридичними чи фізичними особами та не
передбачено їх окремої реєстрації за
фізичними особами-підприємцями.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з позицією суду першої
інстанції щодо того, що реєстрація
імпортованих автомобілів за ФОП
ОСОБА_2, як фізичної особи, не може
свідчити про здійснення в даній
ситуації поставки товарів у розумінні
пункту 4.1 статті 4 Закону про ПДВ.

Судом апеляційної інстанції також
враховується, що, як було вірно
встановлено судом першої інстанції та
зазначено в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
17.12.2013 року, факт господарських
правовідносин Позивача з Асоціацією
міжнародних автомобільних
перевізників України, Чернігівською
філією ТОВ «INTER CARS UKRAINE», ФОП ОСОБА_3, КП
«АТП-2528» Чернігівської міської ради,
підтверджується наявними у матеріалах
справи документами, у той час як
правомірність формування податкового
кредиту з ПДВ - належним чином
оформленими податковими накладними та
реєстрами отриманих та виданих
податкових накладних (т. І а.с.195-207, 213-220,
223-233; т. ІІ а.с.10-15, 24; т. IV а.с.30-41).

Колегія суддів поряд з іншим
погоджується з твердженням суду першої
інстанції щодо безпідставності
посилання Відповідача на
безпідставність формування
податкового кредиту з ПДВ за
наслідками господарських відносин з
ТОВ «Автофорвард», оскільки реальність
здійснення господарської операції з
придбання Позивачем послуг з
організації супроводження
негабаритного автопоїзду у ТОВ
«Автофорвард» підтверджується
належними чином оформленими
первинними документами: договором,
актом прийому-передачі, банківською
випискою, податковою накладною (т. ІІ
а.с.16-23).

Надаючи оцінку висновкам суду першої
інстанції щодо про безпідставність
твердження податкового органу щодо
неправомірного формування Позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість у лютому 2008 року в сумі
645,00 грн., яка не є сумою податку
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів згідно нікчемного
правочину ПП «БФ «Тен», а оформлена
податкова накладна не засвідчує факт
придбання платником податку товарів
(робіт, послуг) та не є підставою для
включення до складу податкового
кредиту з ПДВ, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп.7.2.4. п.7.2 ст.7 Закону про
ПДВ право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Пунктом 7.5 статті 7 Закону про ПДВ
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається: дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп.7.2.6. п.7.2 ст.7 Закону про
ПДВ податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають,
що якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то за
наявності наміру в обох сторін - у разі
виконання зобов'язання обома сторонами
- в доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за
зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої
сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру
лише у однієї із сторін усе одержане
нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход
держави.

Враховуючи положення зазначених вище
статей ГК України, колегія суддів
вважає за необхідне підкреслити той
факт, що для визнання правочину такого,
що укладений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, необхідно встановити факт
наявності у контрагентів або
контрагента такої мети. Разом з тим,
Відповідачем не подано жодних доказів
набрання законної сили вироком суду
щодо наявності у посадових осіб
Позивача відповідного умислу.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент виписування податкової
накладної Позивачу ПП «БФ «Тен» було
зареєстровано у встановленому законом
порядку як суб'єкт підприємницької
діяльності, а також платником податку
на додану вартість, а факт реальності
господарських операції, як було
встановлено раніше, підтверджується
належним чином оформленими первинними
документами, а тому правових підстав
для винесення оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень у Відповідача не
було.

Окрім іншого, судова колегія вважає за
необхідне зауважити, що навіть
встановлення факту взаємовідносин
Позивача з фіктивним суб'єктом
господарювання не є безумовним доказом
ознак фіктивності у діяльності ФОП
ОСОБА_2, оскільки приписи чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин законодавства не
ставили у залежність право формування
Позивачем податкового кредиту та
валових витрат від добросовісності
платника податку, з яким суб'єкт
господарювання перебував у
господарських правовідносинах. При
цьому суд апеляційної інстанції вважає
за необхідне зазначити, що невиконання
такими особами податкових зобов'язань
тягне за собою настання
відповідальності лише для зазначених
суб'єктів і не може бути підставою для
притягнення до відповідальності
іншого суб'єкта господарювання.

Разом з тим, судом першої інстанції не
було враховано та не надано належної
оцінки наступному.

Як вбачається з матеріалів справи,
Позивачем до складу податкового
кредиту з ПДВ було включено вартість
тимчасово ввезених на митну територію
України на підставі договорів оренди
сідельних тягачів.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
про ПДВ однією з визначальних умов
виникнення у платника права на
податковий кредит є саме факт
придбання товарів (послуг).

При цьому відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону
про ПДВ поставкою товарів є будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу.

Не належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

Отже, податкове законодавство
розрізняє тимчасове набуття певних
прав на майно (право користування), що
не охоплюється поняттям поставки
товару, та передачу товару у власність
від постачальника до покупця як
кваліфікуючу ознаку операції з
поставки товару.

Однак, судом першої інстанції не було
враховано, що відповідно до укладених
між Позивачем та нерезидентом
договорів оренди автотранспортних
засобів № 48/2007 від 02.10.2007 року (т. ІІ а.с.
1) та № 1/2008 від 09.07.2008 року (т. ІІ а.с. 6)
сідельні тягачі не переходять у
власність ФОП ОСОБА_2, зокрема, після
закінчення строку оренди останній
зобов'язаний повернути транспортні
засоби нерезидентам. Крім того, як
вбачається з матеріалів справи, тягачі
Позивачем ввезено на митну територію
України на підставі вантажних митних
декларацій типу ІМ-31 «Тимчасове
ввезення».

А відтак, на думку колегії суддів,
враховуючи відсутність в даному
випадку переходу права власності на
транспортні засоби від нерезидентів до
Позивача, в останнього не було правових
підстав для формування податкового
кредиту з податку на додану вартість за
вказаними операціями в сумі 5 624,08 грн.
за жовтень 2007 року та в сумі 720,97 грн. за
липень 2008 року.

У зв'язку з чим, не підлягає скасуванню
податкове повідомлення-рішення від
13.03.2010 року №/0 на загальну суму 9
517,55 грн., у тому числі за основним
платежем - 6 345,05 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями - 3 172,50 грн.
(згідно поданого Відповідачем
розрахунку (т. IV а.с. 61-62)).

Скасування податкового
повідомлення-рішення в іншій частині,
на думку суду апеляційної інстанції, є
обґрунтованим, оскільки, як вбачається
з додаткових пояснень Відповідача (т. IV
а.с. 61-62), ДПІ у м. Чернігові при
проведенні підрахунків в таблиці № 17
(стор. 25-27 акту перевірки) (т. І а.с. 44-46)
допущено арифметичну помилку. Дана
помилка вплинула на визначену
податковою інспекцією суму
донарахованого податку. Таким чином, з
допущеною арифметичною помилкою, сума
податку на додану вартість, яка
підлягає сплаті до бюджету (за даними
перевірки) зменшується на 114 610,00 грн. (т.
IV а.с.61-62).

Таким чином, враховуючи викладене, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про помилковість висновків
суду першої інстанції щодо
неправомірності винесення податковим
органом податкового
повідомлення-рішення від 13.03.2010 року
№/0 на загальну суму 9 517,55 грн., у
зв'язку з чим вважає за необхідне
скасувати постанову суду в частині та
прийняти нову постанову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні постанови
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи та порушено норми
матеріального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу частково, а
постанову суду - скасувати в частині.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у м.
Чернігові - задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 30 січня 2014
року - скасувати в частині задоволення
позовних вимог про визнання частково
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові від 13.03.2010 року №/0 на
суму 269 290,50 грн. (основного зобов'язання
у розмірі 179 527,00 грн. та штрафної
санкції - 89 763,50 грн.) та прийняти в цій
частині позовних вимог нову постанову,
якою визнати протиправним та скасувати
винесене Державною податковою
інспекцією у м. Чернігові податкове
повідомлення-рішення від 13.03.2010 року
№/0 на загальну суму 260 807 (двісті
шістдесят тисяч вісімсот сім) гривень 95
коп. (у тому числі за основним платежем -
173 871,95 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями - 86 936,00 грн.)

У решті постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 30
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у м.
Чернігові про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається в
порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212
КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.