Справа № 802/2772/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року
м. Київ К/800/45564/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Суддя-доповідач:Вербицька
О.В.Судді: Маринчак Н.Є. Муравйов
О.В.розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Немирівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 р.

та постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2013 р.

у справі № 802/2772/13-а

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Тульчинська швейна
фабрика»

до Немирівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство
«Тульчинська швейна фабрика» (далі -
позивач, ПАТ «Тульчинська швейна
фабрика») звернулось до суду з позовом
до Немирівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області (далі - відповідач, Немирівська
ОДПІ) про скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 р.
позов задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 22.04.2013
року в частині збільшення грошового
зобов'язання по податку на прибуток в
сумі 117552,00 грн. В іншій частині в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2013 р.
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 р. в
частині відмови в задоволенні позову
скасовано. Прийнято нову постанову,
якою позов задоволено.

У касаційній скарзі Немирівська ОДПІ,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 р. та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2013 р. в
частині визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 22.04.2013
року в частині збільшення грошового
зобов'язання по податку на прибуток в
сумі 117552,00 грн. і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача не надав.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку про
наступне.

ДПІ у Тульчинському районі проведено
позапланову виїзну перевірку ПАТ
«Тульчинська швейна фабрика» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 р. по
31.12.2012 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 р. по
31.12.2012 р., за результатами якої складено
акт №125/ від 03.04.2013 р.

В акті перевірки зазначено порушення
позивачем п.198.1, п.п. 198.2 п.п. 198.3, п.п. 198.6
ст. 198 ПК України та п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п.п. 138.1.2 п. 138.1
ст. 138 ПК України.

На підставі акта перевірки податковим
органом прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 22.04.2013
року, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 529728, 00 грн. та застосовано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі
132432 грн., та податкове
повідомлення-рішення № від 22.04.2013
року, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем в сумі
381615,00 грн. та застосовано штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 1 грн.

Суд апеляційної інстанції визнав
необґрунтованими такі висновки
податкового органу, з чим погоджується
суд касаційної інстанції, з огляду на
наступне.

Як вбачається з акта перевірки,
виявлено порушення податкового
законодавства під час здійснення
господарської операції між позивачем
та ТОВ «Ельф 2007». Зокрема, в І кварталі
2011 року відповідно даних
бухгалтерського обліку по рах. 631
«розрахунки з вітчизняними
постачальниками» станом на 01.03.2008 року
за позивачем перед ТОВ «Ельф 2007»
рахувалася кредиторська
заборгованість у сумі 470208,00 грн., яка
станом на 31.03.2011 року не погашена.

Відповідно до приписів пп. 14.1.257 п. 14.1 ст.
14 Податкового кодексу України, що діяв
на момент спірних правовідносин, сума
заборгованості одного платника
податків перед іншим платником
податків, що не стягнута після
закінчення строку позовної давності,
вважається безповоротною фінансовою
допомогою та згідно з вимогами пп. 135.5.4
п. 135.5 ст. 135 Кодексу включається до
складу інших доходів.

Крім того, Державна податкова служба
України Наказом №576 від 05.07.2012 року «Про
затвердження Узагальнюючої податкової
консультації щодо порядку списання
кредиторської заборгованості за
неоплачені товари» визначила, що не
підлягають коригуванню платником
податку - покупцем витрати на придбання
товарів у разі списання непогашеної
кредиторської заборгованості, по якій
минув термін позовної давності, в тому
числі якщо ці витрати виникли до 01.04.2011
р.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку
щодо необґрунтованості висновків
податкового органу в частині завищення
позивачем суми валових витрат при
взаєморозрахунках з ТОВ «Ельф 2007».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між ПАТ «Тульчинська
швейна фабрика» та ТОВ «Туар-2» 01.04.2011
року укладено договір суборенди
обладнання, згідно якого контрагент
передає, а позивач зобов'язується
прийняти у строкове платне
користування швейне обладнання.
Зазначене підтверджено актом
приймання-передачі обладнання від
01.04.2011 року.

Відповідно до п. 5.1 Договору визначено,
що ціна договору складає 960000,00 грн. без
ПДВ. Пунктом 5.1.1 Договору визначено, що
розмір щомісячної суборенди становить
100000,00 грн. та сплачується у
безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на поточний
рахунок Орендодавця не пізніше 15 числа
місяця наступного за розрахунковим.
Також відповідно до п. 5.1.2 цього
договору розмір оплати за монтаж
обладнання складає 30000,00 грн. та за
демонтаж - також 30000,00 грн.

Підтвердженням виконання договору є:
акт приймання-передачі обладнання,
додаткова угода від 04.04.2011 року, акт
встановлення обладнання №1 від 01.04.2011
року та акт демонтажу обладнання № 2
від 31.12.2011 року.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України визначено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
що позивачем виконані всі умови,
передбачені Податковим кодексом
України, які надають йому правові
підстави для віднесення витрат до
складу валових.

Щодо правомірності податкового
повідомлення - рішення № від
22.04.2013 р. колегія зазначає наступне.

Згідно з п.198.1 ст.198 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг;
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення у платника податку
права на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(п.198.2 ст.198 ПК України).

Приписами п.198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 статті 198 ПК України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі якщо на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової cлужби суми
податку, які попередньо віднесені до
податкового кредиту залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Положеннями п.44.1 ст.44 Податкового
кодексу України визначено, що для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

За змістом частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської
операції у податковому обліку повинно
здійснюватись відповідно до її
реального економічного змісту на
підставі первинних документів.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що між ПАТ «Тульчинська
швейна фабрика» та ТОВ «Торгова мережа
«Грегорі Арбер» був укладений договір
купівлі-продажу товару № 171 від 01.10.2012 р.
Відповідно до умов договору, ПАТ
«Тульчинська швейна фабрика» придбала
у ТОВ «Торгова мережа «Грегорі Арбер»
товар (жіночі та чолові костюми) на
загальну суму 1289082,00 грн., в т.ч. ПДВ 214847,00
грн. Згідно з п. 2.3 договору - доставка
Товару здійснюється за рахунок
Покупця. Відповідно до п.4.2 договору
товар вважається прийнятим з моменту
підписання Сторонами відповідних
товарно-транспортних накладних на
товар, а згідно п. 4.3 моментом переходу
права власності на товар являється
момент підписання акту
прийому-передачі.

Крім того, між ПАТ «Тульчинська швейна
фабрика» та ТОВ «Торгова мережа
«Грегорі Арбер» укладено ряд договорів
на купівлі - продажу обладнання № 30/11
від 30.11.2012 року на суму 335000,00 грн., № 25/12
від 27.12.2012 року на суму 638289,68 грн., № 20/12
від 20.12.2012 року на суму 916000,00 грн. За
цими договорами було придбано 79
найменувань швейного обладнання.
Зазначені договори є типовими.

Відповідно до умов вищезазначених
договорів, доставка товару
здійснюється за рахунок Покупця.
Обладнання вважається прийнятим з
моменту підписання сторонами
відповідних товарно-транспортних
накладних на товар. Моментом переходу
права власності на обладнання від
продавця покупцю являється момент
підписання накладної.

Все вищезазначене обладнання (всього 79
найменувань) відповідно до договору
від 01.02.2013 року було передано в оренду
ПАТ ДВТП «Донбас». Підтвердженням цієї
господарської операції є: договір
оренди обладнання, акт приймання -
передачі майна. Товар був вивезений
транспортом орендаря - ПАТ ДВТП
«Донбас», що підтверджено
товарно-транспортною накладною від ПАТ
ДВТП «Донбас» та посвідченням про
відрядження водія.

За результатами господарських
операцій були належним чином складені
податкові накладні, видаткові
накладні, товарно-транспортні
накладні, специфікації.

Отже, укладені позивачем договори
спрямовані на реальне настання
господарських наслідків, що обумовлені
ними.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
що позивачем виконані всі умови,
передбачені Податковим кодексом
України, які надають йому правові
підстави нарахування податкового
кредиту.

Таким чином, саме за вищевказаних
обставин справи, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
з яким погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, щодо
обґрунтованості заявлених позивачем
вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що в межах касаційної
скарги порушень судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права при вирішенні
цієї справи не допущено, правова оцінка
обставин у справі дана вірно.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає відхиленню, а
постанова Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2013 р.
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210, 214 - 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу Немирівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області
відхилити.

2.Постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2013 р. залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строк та у порядку,
визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач
О.В. Вербицька

Судді
Н.Є.
Маринчак

О.В. Муравйов