Справа № 2а-1781/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 р.
Справа № 66780/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Заверухи О.Б.,

суддів -
Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
на постанову Залізничного районного
суду м. Львова від 16 грудня 2011 року в
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
про стягнення недоплаченої державної
соціальної допомоги як інваліду війни,-

В С Т А Н О В И В :

29.08.2011 року позивач звернулася до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
(надалі Управління) про стягнення
недоплаченої державної соціальної
допомоги як інваліду війни відповідно
до ст.13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантій їх
соціального захисту». Просить
зобов'язати відповідача виплатити
недоплачену державну соціальну
допомогу в розмірі 40% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність за період з 01.03.2011 року
по 01.09.2011 року.

Постановою Залізничного районного
суду м. Львова від 16 грудня 2011 року
заявлений адміністративний позов
задоволено. Визнано дії Управління
протиправними та зобов'язано провести
нарахування та виплату на користь
ОСОБА_1 державної соціальної допомоги
як інваліду війни у розмірі 40%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, відповідно до
ч. 3 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантій їх
соціального захисту» із врахуванням
вимог ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та раніше виплачених сум.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
її оскаржило Управління, в апеляційній
скарзі просить скасувати оскаржувану
постанову і прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС
України, суд відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 197
КАС України розглядає справу в порядку
письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
суд вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивачу,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач має право на держану соціальну
допомогу відповідно до вимог Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».
Однак, така допомога позивачу не
виплачувалась, невиплата підвищення є
безпідставною.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
фактичним обставинам справи та є
вірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції
України виключно Законом України про
Державний бюджет України визначаються
будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу
України при здійсненні бюджетного
процесу в Україні положення
нормативно-правових актів
застосовуються лише в частині, в якій
вони не суперечать Конституції
України, Бюджетного кодексу України та
Закону України «Про державний бюджет
України».

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року № 10 рп/2008 - нормою Закону
України «Про державний бюджет України
на 2008 рік» зупинено на 2008 рік дію ст.ст.
12, 13, 14 та 15 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантій їх
соціального захисту».

При цьому відповідно до ч.2 ст.152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність. Тобто
рішення Конституційного Суду України
не має зворотної дії в часі. Оскільки
норми Законів, якими обмежувалась дія
ст. 13 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" 3551-XII від 22.10.1993
року визнані неконституційними і
втратили свою чинність, то у 2011 році ст.
13 цього Закону діяла у редакції
відповідно до якої, державна соціальна
допомога інвалідам війни ІІ групи,
виплачується в розмірі 40% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. Розмір вказаної
допомоги регламентується ст. 13
вищенаведеного закону, яка встановлює,
що інвалідам війни пенсії або
щомісячне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищується: інвалідам групи
- в розмірі 50% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність; групи - в розмірі 40%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; III групи - в
розмірі 30% прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Суд апеляційної інстанції вважає, що
виходячи із загальних засад пріоритету
законів над підзаконними нормативними
актами при вирішенні даного спору суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що невиплата позивачу
підвищення є неправомірним.

Окрім цього відповідно до ч. 3 ст. 2
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
нормативні акти органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і
пільги ветеранів війни, передбачені
цим Законом, є недійсними.

Разом з тим, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що при
нарахуванні та виплаті щорічної
одноразової грошової допомоги
позивачу, слід виходити із розміру
мінімальної пенсії за віком
встановленої ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» відповідно до якої
мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Положення ч.3 ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", на думку колегії суддів
не є перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
крім передбаченого ч.1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
підставність позовних вимог позивача
щодо стягнення недоплаченої державної
соціальної допомоги як інваліду війни
за 2011 рік в розмірі 40% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги в
цілому суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, а
також відсутня невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. 94, 160, 195-197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.
200, п.1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 6, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова -
залишити без задоволення, постанову
Залізничного районного суду м. Львова
від 16 грудня 2011 року у справі № 2а-1781/11 -
без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.Б. Заверуха

Судді:
О.М. Гінда

В.В. Ніколін