Справа № 203/1858/14-а
Суддя: Маймур Ф. Ф.
Дата ухвалення: 2014-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

21 березня 2014 року
Справа № 203/1858/14-а
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

21 березня 2014 року Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська Маймур Ф.Ф.,
ознайомившись з матеріалами
адміністративної позовної заяви
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Дніпропетровської
міської ради, третя особа - ОСОБА_3, про
визнання незаконними та часткове
скасування рішення, визнання недійсним
договору оренди землі, зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2014 року з Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
надійшли вищевказані матеріали
адміністративної позовної заяви після
скасування ухвали суду від 29 липня 2013
року, постановленої за наслідками
вирішення питання про відкриття
провадження у справі.

Ознайомившись із матеріалами позовної
заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, вважаю за
необхідне відмовити у відкритті
провадження в адміністративній справі
на підставі нижчевикладеного.

Так, відповідно до ст.ст.107, 109 КАС
України суддя після одержання позовної
заяви з'ясовує, чи належить позовну
заяву розглядати в порядку
адміністративного судочинства. Якщо ж
подана позивачем заява згідно діючого
законодавства не підлягає розгляду в
порядку адміністративного
судочинства, суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, про що
постановляє ухвалу.

За змістом ст.ст.3, 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється лише на публічно-правові
спори, тобто спори, що виникають у
зв'язку зі здійсненням суб'єктом
владних повноважень владних
управлінських функцій.

Статтею 18 ч.1 КАС України визначено
предметну підсудність
адміністративних справ, згідно якої
місцевим загальним судам як
адміністративним судам підсудні,
зокрема, адміністративні справи, у яких
однією зі сторін є орган чи посадова
особа місцевого самоврядування,
посадова чи службова особа органу
місцевого самоврядування, крім тих, які
підсудні окружним адміністративним
судам.

Статтею 15 ЦПК України регулюється
питання цивільної юрисдикції -
компетенції судів щодо розгляду
цивільних справ, а саме визначено, що
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
в тому числі із цивільних та земельних
відносин. Такі відносини є
приватно-правовими, так само як і спори,
що виникають із цих правовідносин.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, між сторонами по
справі, а також фактично і з третьої
особою - ОСОБА_3 (вона є стороною
оспорюваного позивачами цивільного
правочину - договору оренди) виник спір,
предметом якого є правомірність
виникнення в ОСОБА_3 та обсяг виниклого
майнового права - права оренди
земельної ділянки, призначеної для
обслуговування домоволодіння,
належного позивачам та ОСОБА_3 на праві
спільної часткової власності. При
цьому позивачі, оспорюючи таке право,
просять суд визнати незаконним і
частково скасувати рішення
відповідача, який є органом місцевого
самоврядування, а також визнати
недійсним укладений між відповідачем і
ОСОБА_3 договір оренди згаданої
земельної ділянки - як підстави для
виникнення у ОСОБА_3 оспорюваного
позивачами права оренди цієї земельної
ділянки. Свої вимоги позивачі
мотивують порушенням оспорюваним
рішенням відповідача та договором
оренди саме цивільних прав та
інтересів позивачів, зокрема, права
користуванням такою земельною
ділянкою в певних обсягах
(співмірність із часткою у праві
власності на домоволодіння), а також
вказують на порушення низки норм
земельного та цивільного
законодавства, зокрема ЦК України в
редакції 1963 року, які регулюють порядок
набуття та виникнення у фізичної особи
права користування (оренди) земельної
ділянки, яка знаходиться у власності
територіальної громади. Крім того,
позивачі посилаються на оформлення
виникнення у ОСОБА_3 права оренди за
договором із порушенням вимог ЦК,
Закону України «Про оренду землі», які
регулюють питання змісту і порядку
укладення такого цивільного договору.

За загальним правилом розмежування
компетенції судів з розгляду земельних
та пов'язаних із земельними
відносинами майнових спорів
відбувається залежно від суб'єктного
складу їх учасників. Ті земельні та
пов'язані із земельними відносинами
майнові спори, сторонами в яких є
юридичні особи, а також громадяни, що
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статус
суб'єкта підприємницької діяльності,
розглядаються господарськими судами, а
всі інші - в порядку цивільного
судочинства, крім спорів, стороною яких
є орган державної влади чи орган
місцевого самоврядування, який
виступає у спірних правовідносинах не
як рівноправний суб'єкт, а як суб'єкт
владних повноважень при реалізації ним
владних управлінських функцій.
Вирішення останньої категорії спорів
віднесено до компетенції
адміністративних судів у
відповідності до ст.ст.17, 18 КАС України.
З урахуванням цього та наведених вище
положень ЦПК України логічним є
висновок, що для вірного розмежування
компетенції адміністративних та
місцевих загальних судів, які
здійснюють розгляд справ в порядку
цивільного судочинства, є з'ясування чи
є спір приватно- або публічно-правовим;
чи виник він із відносин, урегульованих
нормами цивільного права, чи пов'язані
ці відносини зі здійсненням сторонами
цивільних або інших майнових прав на
земельні ділянки на засадах рівності;
чи виступає державний орган, орган
місцевого самоврядування у спорі як
суб'єкт владних повноважень при
реалізації ним управлінських функцій.
Такі висновки співпадають із правовими
позиціями Верховного Суду України та
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи, викладеними в п.2 постанови
Пленуму «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» №7 від 16
квітня 2004 року та п.6 постанови Пленуму
«Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ» №3 від 01
березня 2013 року вказаних вище судів
відповідно.

Відповідаючи на поставлені вище
питання для визначення виду
судочинства, в порядку якого підлягає
розгляду поданий до суду позов ОСОБА_1
та ОСОБА_2, необхідно виходити з
наступного.

За змістом ст.ст.13, 14, 143 Конституції
України, ст.ст.177, 181, 324, 327, Глави 30 ЦК
України, ст.60 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
земля та земельні ділянки, речові права
на них є об'єктами цивільних прав, а
територіальні громади, як суб'єкт прав
власності, безпосередньо або через
свої органи (органи місцевого
самоврядування) беруть участь у
земельних відносинах із метою
реалізації в першу чергу своїх
цивільних прав у приватноправових
відносинах, тобто прав власників
земельних ділянок. Відтак, виходячи зі
змісту положень ст.1 ЦК України, ст.ст.2, 5
ЗК України, земельні відносини,
суб'єктами яких є фізичні особи, органи
місцевого самоврядування, а об'єктами -
землі у межах території України,
земельні ділянки та права на них,
регулюються земельним і цивільним
законодавством на принципах
забезпечення юридичної рівності прав
їх учасників, що є притаманним лише для
приватно-правових відносин, в той час
як для публічно-правових обов'язковим є
невірність їх учасників внаслідок
існування відносин влади та
підпорядкування. Захист же судом прав
на землю у цих приватно-правових
відносинах здійснюється способами,
визначеними ст.ст.16, 21, 393 ЦК України,
ст.152 ЗК України, у тому числі шляхом
визнання недійсними рішень органів
місцевого самоврядування.

Таким чином, якщо орган місцевого
самоврядування виступає у справі як
рівноправний суб'єкт правовідносин, не
на виконання своїх владних
повноважень, не здійснює владних
управлінських функцій щодо іншого
учасника спору (фізичної особи), то за
цих умов, враховуючи спрямованість
позовних вимог на захист цивільних
прав фізичної особи, справа підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства відповідно до вимог ст.15
ЦПК України. Крім того, враховуючи
положення ст.1 ЦПК України, ст.2 КАС
України, не є публічно-правовим і
розглядається у порядку цивільного
судочинства спір між органом місцевого
самоврядування (суб'єктом владних
повноважень) як суб'єктом публічного
права та суб'єктом приватного права -
фізичною особою, в якому управлінські
дії суб'єкта владних повноважень
спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав фізичної
особи. У такому випадку це спір про
право цивільне, незважаючи на те, що у
спорі бере участь суб'єкт публічного
права, а спірні правовідносини
врегульовано нормами цивільного та
адміністративного права.

Відповідно викладених висновків та
правових позицій спори, що виникають із
земельних відносин, у яких хоча б
однією зі сторін є фізична особа,
незважаючи на участь у них суб'єкта
владних повноважень, згідно зі статтею
15 ЦПК України розглядаються в порядку
цивільного судочинства. Це стосується,
наприклад, позовів про визнання
недійсними рішень органів місцевого
самоврядування щодо видання дозволу на
виготовлення (розроблення) проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, вирішення інших питань, що
відповідно до закону необхідні для
набуття і реалізації права на землю,
про надання чи передачу земельної
ділянки у власність або користування
чи невирішення цих питань, припинення
права власності чи користування землею
(статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК
України та інші). Виключення становлять
спори, передбачені ч.1 ст.16 Закону
України від 17 листопада 2009 року «Про
відчуження земельних ділянок, інших
об'єктів нерухомого майна, що на них
розміщені, які перебувають у приватній
власності, для суспільних потреб чи з
мотивів суспільної необхідності».
Правильність даної правової позиції
підтверджується і аналогічними
висновками Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справи, викладеними в п.7
та 21 постанови Пленуму вказаного суду
«Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ» №3 від 01
березня 2013 року.

На підтвердження правової позиції про
те, що даний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства свідчить і те, що
позивачами було заявлено серед іншого
позовну вимог про визнання недійсним
договору оренди землі від 10 грудня 2002
року, укладеного у відповідності та на
підставі Закону України «Про оренду
землі», і який згідно положень
вказаного закону, норм ЦК України,
свого змісту по суті є
приватно-правовим, цивільним
правочином, оскільки не має на меті
задоволення публічних інтересів, а
його сторони виступають як рівноправні
суб'єкти. Спори ж щодо недійсності
таких правочинів розглядають за
правилами цивільного судочинства,
оскільки вони відрізняються від
адміністративних договорів, спори щодо
яких розглядаються адміністративними
судами, тим, що згідно зі ст.3 КАС
України адміністративний договір - це
дво- або багатостороння угода, зміст
якої становлять права та обов'язки
сторін, що випливають із владних
управлінських функцій суб'єкта владних
повноважень, який є однією зі сторін
угоди. Для таких спорів характерна
наявність відносин влади і
підпорядкування, а для правочинів,
укладених згідно із цивільним
законодавством за участю суб'єкта
владних повноважень, відносини
ґрунтуються на юридичній рівності,
вільному волевиявленні та майновій
самостійності.

Крім того, слід також відзначити, що
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивують
свій позов порушенням належного їм
цивільного права - права користування
земельною ділянкою під домоволодінням
у відповідності до розміру належної їм
частки у праві власності на таке
домоволодіння. Водночас, право
власності на майно, на речове право на
чуже майно, захист цих прав регулюються
цивільним законодавством, і власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК
України), а особа, якій належить право
на чуже майно, має право на захист цього
права, у тому числі й від власника майна
відповідно до положень глави 29 ЦК
України (ст.396 ЦК України), тому такі
спори з урахуванням вимог ст.15 ЦПК
України підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства, якщо однією із
сторін є фізична особа, незалежно від
участі у них органу державної влади
та/або органу місцевого самоврядування
(суб'єкта владних повноважень).

Підсумовуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги, що спір між
сторонами за позовною заявою фактично
має приватно-правовий характер, виник
із відносин, які регулюються нормами
цивільного та земельного
законодавства, ці відносини пов'язані
саме зі здійсненням всіма сторонами
своїх цивільних прав на земельні
ділянки на засадах рівності
(розпорядження від імені власника
нерухомим майном - земельною ділянкою
зі сторони відповідача та набуття
речового права на таку земельну
ділянку зі сторони позивачів, третьої
особи), а сам спір спрямований на захист
цивільних прав позивачів, а відтак
предмет та характер спору, статус
сторін не відповідають положенням
ст.ст.17, 18 КАС України, які визначають
юрисдикцію адміністративного суду з
розгляду різних категорій спорів,
приходжу до висновку, що дану позовну
заяву не належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.
Викладене зумовлює необхідність
відмови у відкритті провадження в
адміністративній справі на підставі
ст.109 ч.1 п.1 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.3, 17, 18, 107, 109, 208-210 КАС України, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за
адміністративним позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської
ради, третя особа - ОСОБА_3, про визнання
незаконними та часткове скасування
рішення, визнання недійсним договору
оренди землі, зобов'язання вчинити
певні дії - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання
через Кіровський районний суд м.
Дніпропетровська до Адміністративного
апеляційного суду Дніпропетровської
області апеляційної скарги протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали
з одночасним надсилання такої
апеляційної скарги до
Адміністративного апеляційного суду
Дніпропетровської області.

Суддя
Ф.Ф.
Маймур