Справа № 2а-5920/09/2670
Суддя: Чумаченко Т.А.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/52215/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:
Чумаченко Т.А., Мироненка О.В.,
Сороки М.О., при секретарі:Носенко Л.О.,
за участю: представника відповідача
Занчковського Д.А.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_6 до
Кабінету Міністрів України про
визнання частково незаконною
постанови Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 року №499, визнання
протиправною бездіяльності,
постановлення окремої ухвали, -в с т а н
о в и л а:ОСОБА_6 звернувся до суду з
позовом до Кабінету Міністрів України
про визнання частково незаконною
постанови Кабінету Міністрів України

від 28 травня 2008 року №499, визнання
протиправною бездіяльності,
постановлення окремої ухвали.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
жовтня 2009 року, позов задоволено
частково.

Визнано незаконним та нечинним абзац З
частини 2 пункту 2 Порядку та умов
призначення і виплати одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті), поранення (контузії, травми
або каліцтва) чи інвалідності
військовослужбовців,
військовозобов'язаних і резервістів,
призначених на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, та
інвалідності звільнених з військової
служби (зборів) осіб, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 №499, в частині
визначення грошового забезпечення для
військовослужбовців, звільнених із
служби у разі інвалідності, що сталася
включно до 31 грудня 2007 р., - виходячи з
посадового окладу, окладу за
військовим званням, відсоткової
надбавки за вислугу років та
щомісячної надбавки у розмірі 100
відсотків грошового забезпечення
відповідно до Указів Президента
України від 10 квітня 1996 року №925 та від
23 лютого 2002 року №173 і постанови
Кабінету Міністрів України від 22
травня 2000 року №829.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з рахунків
Державного бюджету судові витрати у
розмірі 2 394 грн. 70 коп.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2012
року постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
жовтня 2009 року скасовано.

Прийнято нову постанову, якою у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим у
справі рішенням суду апеляційної
інстанції, ОСОБА_6 звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій посилається
на неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді щодо
обставин, необхідних для ухвалення
рішення судом касаційної інстанції,
перевіривши доводи касаційної скарги,
правильність правової оцінки обставин
у справі та застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню за таких
підстав.

Судами встановлено, що позивач з 27
серпня 1999 року по 11 травня 2007 року
проходив службу на офіцерських посадах
в Службі безпеки України.

Згідно з наказом Голови Служби безпеки
України від 27 квітня 2007 року №719лс
ОСОБА_6 звільнено зі служби за станом
здоров'я.

Відповідно до довідки МСЕК від 17
вересня 2007 року серії КР-2007 № 010451
позивачу до 01 жовтня 2008 року
встановлена III група інвалідності у
зв'язку із захворюванням, пов'язаним з
проходженням військової служби.

Вважаючи, що постанова Кабінету
Міністрів України від 28 травня 2008 року
№499, якою затверджений Порядок та умови
призначення і виплати одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті), поранення (контузії, травми
або каліцтва) чи інвалідності
військовослужбовців,
військовозобов'язаних і резервістів,
призначених на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, та
інвалідності звільнених з військової
служби (зборів) осіб, порушує його права
та інтереси, позивач звернувся до суду
з позовом.

Відповідно до частини 2 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема, спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Статтею 171 Кодексу адміністративного
судочинства України визначені
особливості провадження у справах щодо
оскарження нормативно-правових актів
органів виконавчої влади, Верховної
Ради Автономної Республіки Крим,
органів місцевого самоврядування та
інших суб'єктів владних повноважень,
зокрема, і щодо законності (крім
конституційності) постанов та
розпоряджень Кабінету Міністрів
України, постанов Верховної Ради
Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною 2 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
право оскаржити нормативно-правовий
акт мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи, які є
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивач не являється особою, щодо
якої застосовано оскаржувану
постанову, а також не є суб'єктом
правовідносин, у яких буде вона
застосована, оскільки на момент подачі
позову ОСОБА_6 доказів інвалідності не
надав.

Разом з тим, відповідно до статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України суду надано право збирати
докази з власної ініціативи.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, без повного та всебічного
з'ясування обставин у справі
постановлене судом рішення не є
обґрунтованим.

Отже, рішення апеляційного суду є
передчасним, оскільки при його
винесенні суд не з'ясував повно і
всебічно всі обставини, які мають
суттєве значення для правильності
вирішення справи.

Згідно із статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанції і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, постановлене у
справі рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
справа - поверненню на новий судовий
розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 220, 221, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2012
року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_6 до Кабінету
Міністрів України про визнання
частково незаконною постанови
Кабінету Міністрів України

від 28 травня 2008 року №499, визнання
протиправною бездіяльності,
постановлення окремої ухвали -
повернути на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: