Справа № 2а-3636/11
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року №
88541/12Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді:
Судової-Хомюк Н.М.

суддів:
Гуляка В.В. та Глушко І.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові апеляційну
скаргу Управління пенсійного фонду
України в Калуському районі
Івано-Франківської області на
постанову Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від
02.06.2011р. у адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до
Управління пенсійного фонду України в
Калуському районі Івано-Франківської
області про стягнення недоплаченого
щомісячного підвищення до пенсії
дитині війни, -

В С Т А Н О В И В:

21.03.2011р. позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, у якому
просив визнати дії відповідача
протиправними, зобов'язати відповідача
провести перерахунок та виплатити
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» за 2009-2010 роки та
продовжувати виплати і в майбутньому.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на те, що у зв'язку
з визнанням Конституційним судом
України такими, що не відповідають
Конституції України відповідних
положень Закону України «Про Державний
бюджет України» на 2007, 2008 роки, якими
була зупинена дія положень чинного
законодавства України, на підставі
якого було нараховано пенсію,
відповідач зобов'язаний був здійснити
перерахування пенсії, тобто привести у
відповідність з рішенням
Конституційного суду України розмір
виплат пенсії з врахуванням права на
надбавку як дитині війни.

Оскаржуваною постановою позов
задоволено частково. Позовні вимоги за
період з 2009р. по 12.07.2010р. включно -
залишено без розгляду. Визнано дії
відповідача протиправними. Зобов'язано
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу підвищення до пенсії, як
дитині війни у розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за період з 13.07.2010 року, з
урахуванням ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум.
Постанову допущено до негайного
виконання.

Не погодившись із постановою суду, її
оскаржив відповідач, який,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову по справі про відмову в
позові.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що судом не взято до уваги, що п. 3 ч.
1 етапі 72 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058 від 09.07.2003 року
зазначено, що джерелами формування
коштів Пенсійного фонду є кошти
державною бюджету та цільових фондів
що перераховуються до Пенсійного
фонду. Відповідно до статті 73 цього ж
Закону кошти Пенсійного фонду
використовуються на виплату пенсій,
передбачених цим Законом: надання
соціальних послуг, передбачених цим
Законом. Статтею 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», якою
передбачено, що фінансування витрат,
пов'язаних із застосуванням цього
Закону здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету, який
затверджується Верховною Радою
України, не проаналізовано закони про
Державний бюджет України на відповідні
роки, в яких визначено розміри видатків
для проведення виплат дітям війни.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.183-2 цього
Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
до часткового задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що позивач належить до
категорії громадян, на яких
поширюються державні соціальні
гарантії дітей війни, а тому має право
на встановлене ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
підвищення до пенсії, оскільки дія
статті не зупинялась, а тому вимоги є
підставними, з врахуванням рішення
Конституційного суду України від
22.05.2008р.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
частково з наступних підстав.

Безспірно встановлено, що позивач є
дитиною війни та відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» (у редакції, що була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) мав право на отримання
підвищення виплачуваної йому пенсії за
віком.

Щодо позовних вимог щодо здійснення
позивачу нарахування та виплати
недоплаченого підвищення до пенсії за
період з 13.07.2010 року, колегія суддів
вважає, що такі підлягають задоволенню,
так як Законом України «Про Державний
бюджет на 2010 рік» дію ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей»
не зупинено. Відповідно до Закону
України «Про Державний бюджет на 2010
рік» розміри державних соціальних
гарантій на 2010 роки, що визначаються
залежно від прожиткового мінімуму,
встановлюються відповідними законами
України, цим Законом, та
нормативно-правовими актами Кабінету
Міністрів України. Таким чином,
відповідач у 2010 році, повинен діяти у
відповідності з приписами діючої норми
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни».

Відповідно до положень Закону України
«Про державний бюджет України на
2011рік» нарахування та виплата у 2011 році
позивачу підвищення до пенсії або
щомісячного грошового довічного
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
застосування до частини позовних вимог
ст.ст. 99, 100 КАС України, але вважає за
необхідне наголосити, що пенсія - це
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом
(абзац дев'ятий статті 1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування»).

У зв'язку з тим, що функції з
призначення, нарахування та виплати
пенсії позивача здійснює Пенсійний
фонд України в особі відповідача, а
також виходячи з вимог п.15 Положення
про Пенсійний фонду України, затв.
постановою КМУ № 1261 від 24.10.2007р.,
відповідний обов'язок слід покласти на
відповідача у справі.

Покликання апелянта на відсутність
бюджетного фінансування передбачених
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни» доплат до пенсії як на
причину невиконання покладених на
нього зобов'язань до уваги не
приймаються, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Кечко проти України»).

Доводи апелянта про неправильне
застосування судом вимог ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки розмір мінімальної пенсії за
віком визначається за правилами лише
цього Закону, чинним законодавством
інший мінімальний розмір пенсії за
віком не визначений, тому слід
застосовувати цей розмір.

Разом з тим, судом помилково допущено
винесену постанову до негайного
виконання в повному обсязі, оскільки у
розглядуваному випадку слід
застосовувати приписи п.1 ч.1 ст.256 КАС
України, яка є спеціальною для цієї
категорії справ.

Вказана норма передбачає негайне
виконання постанов суду про
присудження виплати пенсій, інших
періодичних платежів з Державного
бюджету України або позабюджетних
державних фондів лише у межах суми
стягнення за один місяць.

Відповідно до ст.201 КАС України
підставами для зміни постанови суду
першої інстанції є:

1) правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права;

2) вирішення не всіх позовних вимог або
питань.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно по суті вирішив
розглядуваний спір, однак із
помилковим застосуванням норм
процесуального права в частині допуску
постанови суду до негайного виконання
в повному обсязі, через що оскаржувану
постанову в цій частині слід змінити,
вказавши про негайне виконання
постанови суду лише у межах суми
стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195-197, п.2 ч.1 ст.198,
п.1 ч.1 ст.201, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України в Калуському
районі Івано-Франківської області
задовольнити частково. Постанову
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 02.06.2011
року у справі № 2а-363/11 за позовом
ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду
України в Калуському районі
Івано-Франківської області про
стягнення недоплаченої щомісячної
надбавки дитині війни змінити в
частині звернення її до негайного
виконання, вказавши про негайне
виконання постанови суду у межах суми
стягнення за один місяць.

В решті постанову суду залишити без
змін.

Постанова апеляційного суду є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя : Судова-Хомюк Н.М.
Судді :Гуляк В.В. Глушко І.В.