Справа № 826/720/14
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2014 року
№ 826/720/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Донця В.А.
розглянув у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1,доДержавного центру
зайнятості Міністерства соціальної
політики Українипровизнання
протиправним та скасування наказу від
26.12.2013 №362-к, поновлення на посаді,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
ОСОБА_1 звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом про: визнання
протиправним та скасування наказу
Державного центру зайнятості
Міністерства соціальної політики
України від 26.12.2013 №362-к "Про звільнення
ОСОБА_1"; поновлення ОСОБА_1 на посаді
заступника начальника загального
відділу Державного центру зайнятості;
стягнення з Державного центру
зайнятості на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу; стягнення з Державного центру
зайнятості на користь ОСОБА_1
компенсації за заподіяну моральну
Державному центру зайнятості певні дії
щодо переведення ОСОБА_1 до Державної
служби зайнятості України (з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, прийнятої судом 20.03.2014).
Позов мотивований тим, що під час
звільнення позивача на підставі пункту
1 частини першої статті 40 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП
України) відповідачем порушено вимоги
трудового законодавства, оскільки
працівника не було ознайомлено з
наказами про скорочення та про
затвердження структури Державного
центру зайнятості, не запропоновано
вакантні посади разом з попередженням
про звільнення, не враховано переважне
право на залишення на роботі. Як
зазначено в позовній заяві, ОСОБА_1 не
відмовлялась від запропонованих посад,
однак вона не погодилась на зайняття
вакантних посад, оскільки директором
Державного центру зайнятості не було
вирішено заяву про переведення до
Державної служби зайнятості та не було
запропоновано всіх вакантних посад,
які відповідали кваліфікації
працівника. За твердженням позивача,
протиправні дії відповідача завдали їй
моральної шкоди, яка підлягає
Під час судового розгляду
адміністративної справи, позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
просили задовольнити адміністративний
позов у повному обсязі.
Представник Державного центру
зайнятості проти задоволення позовних
вимог заперечив, зазначивши, що під час
звільнення ОСОБА_1 відповідачем
дотримано вимог статей 40, 49-2 КЗпП
України. Представник пояснив, що в
зв'язку зі змінами в організації праці,
фактичної ліквідації управління
організації надання соціальних послуг,
де працювала позивач, та утворення
управління реалізації політики
зайнятості державного центру
зайнятості, позивача було повідомлено
про можливе наступне вивільнення за
два місяці, перед звільненням було
запропоновано чотири посади головного
спеціаліста від яких позивач
відмовилась. На думку представника
відповідача, позивачем не доведено
завдання відповідачем моральної шкоди
в зв'язку зі звільненням з Державного
Відповідно до частини четвертої статті
122 КАС України та на підставі заяви
сторін, судом продовжено розгляд
адміністративної справи в письмовому
Провадження у справі зупинялось на
підставі пункту 4 частини першої статті
156 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
з метою надання сторонам часу для
Заслухавши пояснення позивача,
представників сторін, дослідивши
докази, судом встановлено наступне.
Як убачається з особової картки форми
П-2ДС, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходила
державну службу в Державному центрі
зайнятості з 08.07.2011 на посаді головного
спеціаліста відділу роботи навчальних
закладів управління організації
профорієнтації та професійного
навчання (наказ від 08.07.2011 №243-к),
наказом від 30.05.2012 №166-К призначено на
посаду заступника начальника
Наказом Державного центру зайнятості
від 26.12.2013 №363-к "Про звільнення ОСОБА_1"
звільнено ОСОБА_1 з посади заступника
начальника загального відділу 26.12.2013 у
зв'язку зі змінами в організації праці
відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП України. Підставою для
видання наказу зазначено накази
Державного центру зайнятості від 09.10.2013
№108, від 23.10.2013 №113. З наказом позивач
ознайомлена 26.12.2013, про що свідчить
відповідна розписка.
Вирішуючи спір, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.
Судом встановлено, що Міністерством
соціальної політики України 04.10.2013
затверджено нову структуру Державного
центру зайнятості. Наказом Державного
центру зайнятості від 09.10.2013 №108
введено в дію структуру Державного
центру зайнятості, наказом від 23.10.2013
№113 з 23.10.2013 введено штатний розпис.
У порівнянні з попереднім штатним
розписом Державного центру зайнятості,
затвердженого заступником Міністра
соціальної політики України 04.10.2013,
кількість працівників зі 180
збільшилась до 196, у тому числі
державних службовців - зі 180 до 188. Після
введення нової структури та штатного
розпису загальний відділ (8
працівників) було реорганізовано,
утворено управління документального
забезпечення та організаційної роботи
(20 працівників), до якого увійшли відділ
забезпечення та контролю
документообігу (7 працівників), відділ
організаційного забезпечення (6
працівників), відділ взаємодії із
засобами масової інформації, зв'язків з
громадськістю та забезпечення доступу
до публічної інформації (6 працівників).
Представник відповідача пояснив, що
наведене свідчить про зміни в
організації праці Державного центру
зайнятості, наслідком чого була
ліквідація Управління організації
надання соціальних послуг Державного
центру зайнятості, відповідно посада
начальника цього управління фактично
скорочена, що стало підставою для
попередження про наступне звільнення.
Відповідно до частини другої статті 40
КЗпП України звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці (частина перша). При
вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством (частина друга).
Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці (частина третя).
Позивачу "попередженням" повідомлено,
що відповідно до структури Державного
центру зайнятості, затвердженої
Міністерством соціальної політики
України 04.10.2013 та введеної в дію наказом
Державного центру зайнятості від 09.10.2013
№108 "Про введення в дію Структури
Державного центру зайнятості",
штатного розпису Державного центру
зайнятості, затвердженого
Міністерством соціальної політики
України 23.10.2013, та введеного в дію
наказом Державного центру зайнятості
від 23.10.2013 №113 "Про введення в дію
Штатного розпису Державного центру
зайнятості", штатну посаду, яку вона
обіймає, заступник начальника
загального відділу, скорочено. В
зв'язку з цим працівник підлягає
скороченню в порядку, передбаченому
статтею 49-2 КЗпП України. В
"попередженні" зазначено, що позивачу
буде запропоновано іншу роботу в
державному центрі зайнятості, а в разі
відмови від запропонованої роботи її
буде звільнено згідно з пунктом 1
частини першої статі 40 КЗпП України. З
попередженням ОСОБА_1 ознайомилась
Разом з тим, позивачу відповідно до
частини третьої статті 49-2 КЗпП України
одночасно з попередженням про
звільнення вакантні посади
запропоновано не було. Представник
відповідача не зміг пояснити чому
позивачу не було запропоновано
вакантні посади разом з попередженням
Як убачається з матеріалів
адміністративної справи, Державний
центр зайнятості листами від 25.12.2013
№ДЦ-13-7678/0/6-13, від 25.12.2013 №ДЦ-13-8679/0/6-13, від
25.12.2013 №ДЦ-13-8715/0/6-13 25.12.2013 №ДЦ-13-8716/0/6-13,
26.12.2013 №ДЦ-13-8775/0/6-13 запропонував
позивачу посади: головного спеціаліста
аналітичного відділу управління
інформаційного-аналітичного
забезпечення та стратегічного
планування (на період відсутності
основного працівника); головного
спеціаліста відділу забезпечення
технологічного контролю управління
реалізації політики зайнятості;
головного спеціаліста відділу з питань
застосування праці іноземців та
посередництва у працевлаштуванні за
кордоном; головного спеціаліста
відділу міжнародних зв'язків
управління реалізації політики
Ознайомившись з пропозиціями, позивач
наполягала на задоволенні заяви про
переведення до Державної служби
зайнятості України, зазначила про
непропонування за два місяці до
звільнення роботи. Під час судового
розгляду справи позивач наголосила, що
не відмовлялась від роботи в
Державному центрі зайнятості, однак у
зв'язку з тим, що їй не було надано
списку всіх вакантних посад, вона не
могла погодитись на зайняття
запропонованих посад.
Згідно з актом, складеним 26.12.2013
заступником директора С. Офіцеровим,
заступником начальника Управління
персоналу - начальника відділу кадрів
та державної служби Н. Сінчишеною,
заступником начальника Управління
правового забезпечення І. Савицькою,
позаштатним працівником - радником з
юридичних питань А. Мясниковим, з
переведенням на запропоновані посади
ОСОБА_1 не погодилась.
Представник відповідача зазначив, що
позивачу пропонувались вакантні
посади зважаючи на її освіту за
спеціальністю екологія та охорона
навколишнього середовища,
кваліфікація - інженер з охорони
навколишнього середовища та з
урахуванням того, що позивач
притягувалась до дисциплінарної
відповідальності, в особовій картці
відсутні записи про заохочення.
За висновком суду, зміст положень
частини другої статті 40, частини
третьої статті 49-2 КЗпП України дає
підстави для висновку, що в разі змін в
організації праці звільнення
працівника допускається лише в разі
неможливості його працевлаштування.
Наведене покладає на роботодавця
обов'язок вчинити всі залежні від нього
дії з метою залишення на роботі
працівника. Зокрема, відповідач
зобов'язаний був запропонувати
позивачу всі вакантні посади, які
відповідали її кваліфікації.
Відповідна правова позиція щодо
обов'язку власника або уповноваженого
ним органу одночасно з попередженням
про звільнення у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
запропонувати працівникові всі наявні
вакантні посади, які він може обіймати
відповідно до своєї кваліфікації
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 01.10.2013 (35985744), яка
відповідно до 244-2 КАС України є
обов'язковою для врахування.
Судом встановлено, що позивачу було
запропоновано лише чотири посади
головних спеціалістів. Водночас, яким
чином приймалось рішення про
пропонування позивачу саме цих
вакантних посад, представник
відповідача пояснити не зміг.
До матеріалів адміністративного
позову долучено перелік вакантних
посад, відповідно до якого станом на
30.12.2013 вакантними були 40 посад. Отже,
відповідач у зв'язку зі змінами в
організації праці запропонував
позивачу лише чотири посади, не
обґрунтувавши та не надавши доказів,
які б свідчили, що кваліфікація
позивача відповідала тільки цим
Слід звернути увагу й на ту обставину,
що Державним центром зайнятості, за
твердження представника відповідача,
пропонувались посади позивачу з
урахуванням переважного права на
залишення на посаді, проте жодних
доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_1 мала переважне право на
зайняття лише стосовно запропонованих
їй посад, не надано.
З огляду на встановлення судом
недотримання відповідачем вимог
статей 40, 49-2 КЗпП України щодо обов'язку
в зв'язку зі змінами в організації
праці запропонувати позивачу разом із
попередженням про звільнення всі
вакантні посади, які відповідали її
кваліфікації, не запропонування таких
посад і під час вирішення питання про
звільнення позивача 25-26.12.2013, коли
позивачу було запропоновано чотири
посади головних спеціалістів,
враховуючи те, що позивач зазначила під
час судового розгляду справи, що не
погодилась на запропоновані посади,
зокрема тому, що їй не було
запропоновано всі вакантні посади, які
відповідали її освіті, стажу та досвіду
роботи, суд дійшов висновку про
незаконність звільнення позивача з
посади на підставі пункту 1 частини
першої статті 40 КЗпП України.
За таких обставин, позовні вимоги про
визнання протиправним та скасування
наказу Державного центру зайнятості
Міністерства соціальної політики
України від 26.12.2013 №362-к у частині
звільнення позивача з 26.12.2013 підлягають
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП
України в разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, позивача слід поновити на посаді
заступника начальника загального
відділу, з якої її було звільнено, з дня
наступного за днем звільнення, тобто з
Частиною другою статті 235 КЗпП України
встановлено, що при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул у зв'язку з незаконним
звільненням ОСОБА_1 становить з 27.12.2013
(наступний день, за днем звільнення) по
25.03.2014 (ухвалення судом рішення).
Відповідно до листа Міністерства
соціальної політики України від 04.09.2013
№9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2014 рік"
кількість робочих днів у січні 2014 року
становила 21 день, у лютому 2014 року - 20
днів. Крім того, вимушений прогул у
грудні 2013 року склав 3 дні (робочі дні з
27.12.2013 по 31.12.2013, а в березні 2104 року - 16
днів (робочі дні з 01.03.2014 по 25.03.2014). Отже,
кількість днів вимушеного прогулу
становить 60 днів. Згідно з довідкою
Державного центру зайнятості
середньомісячна заробітна плата
ОСОБА_1 дорівнює 5687,44 грн.,
середньоденна заробітна плата - 258,52
грн., відповідно сума вимушеного
прогулу (60 днів за період з 27.12.2013 по
Разом з тим, позивачем надано довідку
Дніпровського районного центру
зайнятості від 24.03.2014 №378 про
нарахування за період з 23.01.2014 по 28.02.2014
ОСОБА_1 як безробітній 5186,32 грн. Відтак
підлягає зменшенню на 5186,32 грн. та
стягненню з відповідача за виключенням
податків та обов'язкових платежів.
Відповідно до частини першої статті 256
КАС України негайно виконуються
постанови суду про: присудження
виплати заробітної плати, іншого
грошового утримання у відносинах
публічної служби - у межах суми
стягнення за один місяць (пункт 2),
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби (пункт 3).
Таким чином, рішення суду в частині
поновлення позивача на посаді
заступника начальника загального
відділу Державного центру зайнятості з
27.12.2013 та в частині стягнення
вимушеного прогулу за один місяць в
розмірі 5687,44 грн. підлягає негайному
Обґрунтовуючи позовну вимогу про
стягнення з відповідача компенсації за
заподіяну моральну шкоду в розмірі
була безпідставно позбавлена
гарантованого Конституцією України
права на отримання заробітку,
внаслідок чого змушена докладати
додаткові зусилля для організації
життя, отримала тяжкий психологічний
шок у момент, коли дізналась про
звільнення, відповідачем використано
домінуюче становище та вчинено
протиправні дії для задоволення
власних потреб. Крім того, позивач
зазначила про постійне хвилювання,
пов'язане з тим, що на її утримання
Відповідно до частини другої статті 23
Цивільного кодексу України моральна
шкода полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи (пункти 1-4).
Позивачем доказів на підтвердження
обставин щодо важкого матеріального
становища, утримання членів сім'ї,
докладання додаткових зусиль для
організації життя не надано.
З огляду на наведене, вимоги позивача
якості компенсації за завдану моральну
шкоду задоволенню не підлягають.
Також є необґрунтованою вимога
позивача про вчинення Державним
центром зайнятості певних дій щодо
переведення ОСОБА_1 до Державної служби
зайнятості України. Як убачається з
матеріалів адміністративної справи,
заява позивача про переведення до
Державної служби зайнятості України
була розглянута та на підставі статті 36
КЗпП України позивачу відмовлено в
переведенні (лист від 25.12.2013
№ДЦ-13-8711/0/6-13). Водночас, у позовній
заяві не зазначено, які дії відповідачу
слід вчинити для відновлення
порушеного права, інтересу щодо її
переведення до Державної служби
Щодо строків звернення до суду, то суд
вважає, що позивачем дотримано
місячного строку, встановленого
частиною третьою статті 99 КАС України,
оскільки про порушене право, інтерес
позивач дізналась 26.12.2013 після
ознайомлення з наказом про її
звільнення від 26.12.2013 №362-к. Водночас, до
адміністративного суду ОСОБА_1
звернулась 23.01.2014, про що свідчить
відмітка суду про прийняття позовної
заяви, тобто в межах місячного строку.
Враховуючи викладене,
адміністративний позов підлягає
задоволенню в частині визнання
протиправним та скасування наказу
Державного центру зайнятості
Міністерства соціальної політики
України від 26.12.2013 №362-к щодо звільнення
ОСОБА_1 з посади, поновлення позивача на
посаді заступника начальника
загального відділу Державного центру
зайнятості з 27.12.2013, стягнення з
Державного центру зайнятості
середнього заробітку за час вимушеного
виключенням податків та обов'язкових
платежів). У задоволенні позовних вимог
про стягнення з Державного центру
зайнятості на користь ОСОБА_1
компенсації за заподіяну моральну
вчинення Державним центром зайнятості
певних дій щодо переведення позивача
до Державної служби зайнятості України
Відповідно до частини третьої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.
Судом встановлено, що позивач
звільнений від сплати судового збору
на підставі пункту 1 статті 5 Закону
України "Про судовий збір" від 08.07.2011
№3674-VI.
Оскільки сторонами не надано доказів,
понесеннями судових витрат, такі
витрати присудженню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 97, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
Адміністративний позов задовольнити
Визнати протиправним та скасувати
наказ Державного центру зайнятості від
26 грудня 2013 року №362-к "Про звільнення
ОСОБА_1" в частині звільнення ОСОБА_1 з
посади заступника начальника
загального відділу 26 грудня 2013 року в
зв'язку зі змінами в організації праці.
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника
начальника загального відділу
Державного центру зайнятості з 27
Стягнути з Державного центру
зайнятості на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
двадцять чотири грн. 88 коп.).
Постанову суду в частині поновлення
ОСОБА_1 на посаді заступника начальника
загального відділу Державного центру
зайнятості з 27 грудня 2013 року та
стягнення з Державного центру
зайнятості на користь заступника
начальника загального відділу
Державного центру зайнятості
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за один місяць у розмірі 5687,44
грн. - виконати негайно.
У задоволенні решти адміністративного
Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили відповідно до
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції в порядку та строки,
встановлені статтями 185-187 цього
Кодексу шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги з
одночасним надсиланням копії
апеляційної скарги до суду апеляційної
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
відкладення складення постанови у
повному обсязі, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
В.А. Донець