Справа № 2-а-328/2009
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
м. Київ К/9991/4562/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Городнянської
районної державної адміністрації
Чернігівської області про стягнення
недоплаченої щорічної допомоги, за
касаційною скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Городнянської районної державної
адміністрації Чернігівської області
на постанову Апеляційного суду
Чернігівської області від 5 січня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2009 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом посилаючись
на те, що має статус інваліда війни 3
групи, а тому відповідно до статті 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ
(далі Закон № 3551-ХІІ), а тому має право
на отримання щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня у розмірах,
визначених зазначеним Законом,
виходячи з кратності мінімальної
пенсії за віком.

Посилаючись на те, що вимоги Закону не
виконані, а його звернення про виплату
різниці щорічної разової грошової
допомоги залишено без задоволення,
просив стягнути її за 2008-2009 роки у
відповідності з вимогами Закону №
3551-ХІІ.

Постановою Городнянського районного
суду Чернігівської області від 16
червня 2009 року у задоволенні позовних
вимог відмолено.

Оскаржуваною постановою Апеляційного
суду Чернігівської області від
5 січня 2011 року постанову суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нову
постанову, якою позовні вимоги
задоволено частково, визнано
неправомірними дії та зобов'язано
відповідача провести перерахунок і
виплату позивачу спірної грошової
допомоги до 5 травня у розмірі семи
мінімальних пенсій за віком за 2009 рік, в
решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
і порушення норм процесуального права,
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасовувати.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і задовольняючи частково
позов апеляційний суд, на підставі
наявних у справі даних встановив і
правильно виходив з того, що рішення з
питання виплати позивачу щорічної
грошової допомоги до 5 травня за
2009 рік не відповідає Закону № 3551-ХІІ.

Судом встановлено, що позивач є
інвалідом війни 3 групи, а тому має
пільги, передбачені статтею 13 Закону №
3551-ХІІ. Зокрема позивачу належить право
на щорічну одноразову грошову допомогу
до 5 травня у розмірі семи мінімальних
пенсій за віком.

Законом України від 26 грудня 2008 року №
835-VI «Про Державний бюджет України на 2009
рік» будь-яких змін до статті 13 Закону
№ 3551-ХІІ, які б зменшували розмір
виплат, не вносилось.

У 2009 році одноразова грошова допомога
до 5-го травня виплачена позивачу
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 18 березня 2009 року
№ 211 «Про розміри разової грошової
допомоги, що виплачується в 2009 році
відповідно до Законів України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань».

Відповідно до частини четвертої статті
9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, що має вищу юридичну силу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 5 постанови від
1 листопада 1996 року № 9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя», судам при
розгляді справи необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

За таких обставин, виходячи із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, суд
дійшов обґрунтованого висновку, що при
вирішенні цього спору застосуванню
підлягає саме Закон № 3551-ХІІ, а не
постанова Кабінету Міністрів України.

Таким чином, рішення апеляційного суду
відповідає дійсним обставинам справи
та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги його висновків не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення
Городнянської районної державної
адміністрації Чернігівської області
відхилити, а постанову Апеляційного
суду Чернігівської області від 5 січня
2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.