Справа № 821/3941/13-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

02 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 821/3941/13-а

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Войтович І.І.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Цюрупинської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Херсонській області на
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року у справі за позовом Фермерського
господарства «Турбаї» до Цюрупинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Херсонській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
08.10.2013 року №, визнання дій
протиправними, -

ВСТАНОВИВ :

Фермерське господарство «Турбаї»
(далі - позивач, ФГ «Турбаї») звернулось
до суду з адміністративним позовом до
Цюрупинської об'єднаної Державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області (далі - відповідач, ДПІ) про
визнання протиправним податкового
повідомлення-рішення № від 08.10.2013
року, визнання дій протиправними.

Представник позивача позовні
вимоги підтримав та пояснив, що
приймаючи оскаржуване податкове
повідомлення-рішення відповідачем
було зроблено висновок про те, що
позивач на час вирощування
сільськогосподарської продукції не
мав трудових ресурсів та виробничих
потужностей необхідних для здійснення
вирощування сільськогосподарської
продукції у задекларованих обсягах.
Позивач з такими висновками
податкового органу не погоджується,
оскільки, на думку позивача, вони
зроблені з порушенням норм діючого
законодавства.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував з тих
підстав, що перевіркою встановлено
відсутність у позивача необхідних умов
для здійснення господарської
діяльності в частині продажу,
реалізації, зберігання та
відвантаження товарно-матеріальних
цінностей, а також надання послуг чи
здійснення робіт в силу відсутності
відповідного персоналу, транспортних
засобів, матеріальних ресурсів, що, на
думку відповідача, свідчить про
відсунуть у ФГ «Турбаї»
адміністративно-господарських
можливостей для виконання
господарських зобов'язань. Відповідач
також вказував на те, що здійснення
господарських операцій та постачання
товару між позивачем та контрагентами
не підтверджується стосовно
врахування реального часу здійснення
операцій, місцезнаходження майна,
наявності необхідних трудових
ресурсів, транспортних засобів та
іншого майна, які економічно необхідні
для здійснення такої діяльності, що
свідчить про відсутність необхідних
умов для результатів відповідної
господарської діяльності.

Постановою Херсонського
окружного адміністративного суду від
30.10.2013 р. позов ФГ «Турбаї» задоволено.
Скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ № від
08.10.2013 р. Визнано протиправними дії ДПІ
щодо позбавлення ФГ «Турбаї» статусу
платника фіксованого
сільськогосподарського податку на 2013
рік. Визнано протиправними дії ДПІ щодо
позбавлення ФГ «Турбаї» статусу
суб'єкта спеціального режиму
оподаткування. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь ФГ «Турбаї»
судовий збір в сумі 2328,41 грн.

Не погодившись з таким рішенням
Цюрупинською об'єднаною Державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області подано апеляційну скаргу.
Апелянт просить скасувати постанову
від 30.10.2013 р. та прийняти нову, якою
повністю відмовити у задоволенні
позовних вимог ФГ «Турбаї».

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції розглянув
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки у судове
засідання не прибули сторони, які
беруть участь у справі, про те про
розгляд справи були належним чином
повідомлені.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Фермерське господарство «Турбаї»
зареєстровано рішенням Цюрупинської
районної державної адміністрації
10.11.2004 року. Взято на податковий облік в
ДПІ у Цюрупинському районі Херсонської
області 10.11.2004 року.

Позивач є суб'єктом спеціального
режиму оподаткування (свідоцтво від
01.09.2012 року №200061184). Згідно довідки від
09.04.2013 року №1315/10/15-015 виданої ДПІ у
Цюрупинському районі Херсонської
області ДПС ФГ «Турбаї» є платником
фіксованого сільськогосподарського
податку на 2013 рік.

Основними видами діяльності
господарства є: вирощування зернових
культур (крім рису), бобових культур і
насіння олійних культур; вирощування
овочів і баштанних культур,
коренеплодів і бульбоплодів;
вирощування однорічних і дворічних
культур; оптова торгівля зерном,
необробленим тютюном, насінням і
кормами для тварин; оптова торгівля
квітами та рослинами; оптова торгівля
фруктами та овочами.

Судом встановлено, що у період з 23.08.2013
року по 26.08.2013 року податковим органом
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 31.07.2013 року. За
результатами перевірки складено акт
№394/22-0/33201869 від 27.09.2013 року.

Відповідно до зазначеного акту
перевіркою встановлено порушення, а
саме: встановлено завищення на суму
2211397,00 грн. та на 96, 26 грн. вартості всіх
товарів/послуг, поставлених протягом 12
податкових звітних періодів сукупно, у
тому числі по періодах: вересень 2012
року - 2583,00 грн.; жовтень 2012 року - 2583,00
грн.; листопад 2012 року - 2583,00 грн.;
грудень 2012 року - 3038,00 грн.; лютий 2013 року
- 2115387,00 грн.; пункту 308.4 статті 308 ПК
України встановлено, що ФГ «Турбаї» не
може бути сільськогосподарським
виробником; пункту 209.6 статті 209 ПК
України; пункту 209.11 статті 209 ПК України
встановлено, що ФГ «Турбаї» не може
бути суб'єктом спеціального режиму;
пункту 209.2, пункту 209.11 статті 209, п. 200.1
ст. 200 ПК України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
по загальній декларації на суму 425 753,00
грн. у тому числі по періодам: жовтень
2012 року - 517,00 грн., листопад 2012 року - 517,00
грн.; грудень 2012 року - 608,00 грн.; січень
2013 року - 517,00 грн.; лютий 2013 року - 423077,00
грн.

На підставі вказаного акта перевірки
відповідачем прийняте податкове
повідомлення-рішення № від 08.10.2013
року, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) в сумі 532 191,25 грн., у тому числі
за основним платежем в сумі 425 754,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 106 438,25 грн.

Не погоджуючись з вищенаведеним
податковим повідомленням-рішенням та
діями щодо позбавлення статусу
платника фіксованого
сільськогосподарського податку, а
також суб'єкта спеціального режиму
оподаткування ФГ «Турбаї» звернулось
до суду з даним позовом.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність задоволення
позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Як було встановлено, 05.02.2013 року між ПАТ
«Креатив» та ФГ «Турбаї» було укладено
договір купівлі-продажу (постачання)
насіння соняшнику урожаю 2012 року у
кількості 500 тонн на загальну суму 2 525
000,00 грн. Згідно з умовами договору ФГ
«Турбаї» (продавець) зобов'язується
передати у власність ПАТ «Креатив»
(покупець) вищезазначену кількість
насіння соняшника за вищезазначену
суму.

Згідно з додатковою угодою від 26.04.2013
року до Договору від 05.02.2013 року внесено
зміни до пункту 4.1 та викладено в
наступній редакції, а саме: кількість
товару, тонни (залікова вага, визначена
шляхом перерахунку на базисні норми
показників якості, вказаних в п 2.1
Договору) 507, 156 тонн. Орієнтована сума
договору, у тому числі ПДВ - 2 525 005,20 грн.

На виконання вищезазначеного договору
ПАТ «Креатив» на розрахунковий рахунок
ФГ «Турбаї» перераховані грошові кошти
в сумі 2 525 000,00 грн. (платіжне доручення
№409 від 12.02.2013 року), а останній в свою
чергу здійснив поставку товару.

Позивачем на адресу ПАТ «Креатив»
12.02.2013 року за №1/2 виписана податкова
накладна на загальну суму 2 525 000,00 грн.,
яка зареєстрована у реєстрі виданих та
отриманих податкових накладних.

Сума ПДВ в розмірі 423 077,00 грн. по
вищезазначеній господарській операції
задекларована позивачем в декларації з
ПДВ (скорочена) за лютий 2013 року у рядку
« 7» податкові зобов'язання та в рядку «
17» сума, яка залишається в
розпорядженні сільськогосподарського
товаровиробника та спрямовується на
спеціальний рахунок.

Реалізація насіння соняшника
позивачем на адресу ПАТ «Креатив»
задокументовано видатковими
накладними: №1 від 14.02.2013 року, №2 від
15.02.2013 року, №3 від 15.02.2013 року, №4 від
16.02.2013 року, №5 від 17.02.2013 року, №6 від
18.02.2013 року, №7 від 23.02.2013 року, №8 від
23.02.2013 року, №9 від 26.02.2013 року, №10 від
26.02.2013 року, №11 від 28.02.2013 року, №12 від
28.02.2013 року, №РН-14 від 28.05.2013 року.

Як на час здійснення господарської
операції, так і до теперішнього часу
позивач та його контрагент
зареєстровані як платники ПДВ.

Згідно до положень п. 201.6 ст. 201 ПК
України податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відповідно до вимог п. 201.7 ст. 201 ПК
України податкова накладна
складається на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України
передбачено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Враховуючи викладене суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
ФГ «Турбаї» були виконанні вимоги
податкового законодавства стосовно
відображення та декларування сум ПДВ у
податковій звітності за господарською
операцією щодо продажу насіння
соняшнику.

Колегія суддів вважає помилковими
доводи апелянта про те, що ФГ «Турбаї»
на час вирощування
сільськогосподарської продукції не
мав трудових ресурсів, виробничих
потужностей та необхідної кількості
земель необхідних для вирощування с/г
продукції в задекларованих обсягах, та
як наслідок був позбавлений статусу
платника фіксованого
сільськогосподарського податку та
статусу платника спеціального режиму
оподаткування за таких обставин.

Так, 10.05.2012 року між ФГ «Турбаї» та ТОВ
«Агро-Лекс» укладено Договір про
надання послуг. Предметом Договору є
надання всіх видів посівних та
передпосівних сільськогосподарських
послуг технікою, надання послуг з
вирощування та збирання урожаю. Строк
дії Договору встановлено до 10.05.2015 року.

08.08.2012 року між позивачем та фізичною
особою ОСОБА_2 укладено договір оренди
нежитлового приміщення за №20,
предметом якого є нежитлове приміщення
(склад) за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 400 кв.м.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, у користуванні позивача наявні
земельні ділянки загальною площею 76,7
га., з яких: 34,18 га. (пасовища) в тому
числі пасовища поліпшені - 31,70 га.,
полезахисні лісосмуги - 1,88 га.,
господарські шляхи - 0,60 га., рілля - 42,52
га. (оренда паїв у фізичних осіб).
Договори оренди на земельні ділянки у
розмірі 42,52 га. були юридично оформлені
(пройшли державну реєстрацію) 17.12.2012
року, але фактично позивач
користувався вищезазначеними землями
весь 2012 рік.

Відносини із справляння фіксованого
сільськогосподарського податку
регулюються Главою 2 Розділу XIV ПК
України.

Згідно до положень п. 301.1 ст. 301 ПК
України платниками податку з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути
сільськогосподарські товаровиробники,
у яких частка сільськогосподарського
товаровиробництва за попередній
податковий (звітний) рік дорівнює або
перевищує 75 відсотків.

Відповідно до вимог п.п. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14
ПК України сільськогосподарський
товаровиробник для цілей глави 2
розділу XIV цього Кодексу - юридична
особа незалежно від
організаційно-правової форми, яка
займається виробництвом
сільськогосподарської продукції
та/або розведенням, вирощуванням та
виловом риби у внутрішніх водоймах
(озерах, ставках та водосховищах) та її
переробкою на власних чи орендованих
потужностях, у тому числі власно
виробленої сировини на давальницьких
умовах, та здійснює операції з її
постачання.

Об'єктом оподаткування фіксованим
сільськогосподарським податком згідно
з пунктом 302.1 ст. 302 ПК України є площа
сільськогосподарських угідь (ріллі,
сіножатей, пасовищ і багаторічних
насаджень) та/або земель водного фонду
(внутрішніх водойм, озер, ставків,
водосховищ), що перебуває у власності
сільськогосподарського
товаровиробника або надана йому у
користування, у тому числі на умовах
оренди.

Положеннями п. 308.6 ст. 308 ПК України
передбачено, що реєстрація
сільськогосподарського
товаровиробника платником податку
скасовується: у разі подання платником
податку письмової заяви щодо
добровільного зняття з такої
реєстрації; за рішенням контролюючого
органу: а) якщо такий платник податку
ліквідується, у тому числі шляхом
злиття, приєднання або перетворення; б)
у разі встановлення за результатами
документальної перевірки недотримання
платником податку положень статті 301
цієї глави. При цьому такий платник
податку зобов'язаний перейти до сплати
податків за загальною системою
оподаткування починаючи з наступного
місяця після місяця, у якому було
встановлено таке порушення.

В даному випадку позивача було
позбавлено статусу платника
фіксованого сільськогосподарського
податку саме через недотримання
положень статті 301 ПК України - за
перевищення частки
несільськогосподарського
товаровиробництва з вересня 2012 року по
лютий 2013 року (25% загального обсягу
доходу суб'єкта господарювання).

Згідно до п. 308.4 ст. 308 ПК України дохід
сільськогосподарського
товаровиробника, отриманий від
реалізації сільськогосподарської
продукції власного виробництва та
продуктів її переробки (крім
підакцизних товарів, за винятком
виноматеріалів виноградних (коди
згідно з УКТ ЗЕД 2204 29-2204 30), вироблених
на підприємствах первинного
виноробства для підприємств
вторинного виноробства, які
використовують такі виноматеріали для
виробництва готової продукції, включає
доходи, отримані від: реалізації
продукції рослинництва, що вироблена
(вирощена) на угіддях, які належать
сільськогосподарському
товаровиробнику на праві власності або
надані йому в користування, а також
продукції рибництва, виловленої
(зібраної), розведеної, вирощеної у
внутрішніх водоймах (озерах, ставках і
водосховищах), та продуктів її
переробки на власних підприємствах або
орендованих виробничих потужностях;
реалізації продукції рослинництва на
закритому ґрунті та продуктів її
переробки на власних підприємствах або
орендованих виробничих потужностях;
реалізації продукції тваринництва і
птахівництва та продуктів її переробки
на власних підприємствах або
орендованих виробничих потужностях;
реалізації сільськогосподарської
продукції, що вироблена із сировини
власного виробництва на давальницьких
умовах, незалежно від територіального
розміщення переробного підприємства.

Визначаючи зміст поняття знаходження
сільськогосподарських угідь на праві
власності чи користування у платника
фіксованого сільськогосподарського
податку судом першої інстанції вірно
застосовані положення п.п. 14.1.233 п. 14.1 ст.
14 ПК України, згідно яких
сільськогосподарські угіддя - це рілля,
багаторічні насадження, сіножаті,
пасовища та перелоги.

Таким чином, сільськогосподарські
угіддя знаходяться на земельних
ділянках сільськогосподарського
призначення.

Відповідно до п.п. 14.1.77 п. 14.1 ст. 14 ПК
України землі сільськогосподарського
призначення для цілей глави 2 розділу XIV
цього Кодексу - землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції.

З аналізу вищенаведених норм
законодавства вбачається, що для цілей
справляння фіксованого
сільськогосподарського податку землі,
що використовуються
сільськогосподарським
товаровиробником для виробництва
продукції рослинництва, повинні
знаходитись у власності чи
користування такого виробника.

Колегія суддів вважає вірним посилання
суду першої інстанції на те, що ПК
України не уточнюються вимоги до
правового титулу, відповідно до якого у
особи виникає право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані сільськогосподарські
угіддя, а також до правовстановлюючих
документів, якими підтверджуються
відповідні права на земельні ділянки.
Будь-яке право користування земельною
ділянкою, на якій розташовані
сільськогосподарські угіддя, не
зважаючи з яких підстав виникло таке
право, є належним для підтвердження
частки сільськогосподарського
товаровиробництва для цілей
справляння фіксованого
сільськогосподарського податку.

Враховуючи положення п. 308.4 ст. 308 ПК
України для розрахунку доходів від
реалізації сільськогосподарської
продукції власного виробництва як
таких, що можуть враховуватися при
визначенні частки
сільськогосподарського
товаровиробництва, можуть включатися
доходи від продажу продукції
рослинництва, вирощеної (виробленої) на
сільськогосподарських угіддях, що
знаходяться у користування особи на
будь-яких умовах.

Колегія суддів вважає вірними доводи
апелянта про те, що земельне
законодавство України вимагає
державної реєстрації договорів оренди
земельних ділянок та про те, що право
оренди земельної ділянки виникає з дня
державної реєстрації цього права
відповідно до закону.

Однак, колегія суддів звертає увагу на
те, що саме податковим законодавством
не вимагається державної реєстрації
договору оренди земельної ділянки (паю)
як обов'язкової ознаки для
кваліфікації відповідної ділянки як
такої, що знаходиться у користуванні
сільськогосподарського
товаровиробника.

З урахуванням пріоритетності норм
Податкового кодексу України перед
нормами інших галузей права у
регулюванні податкових правовідносин,
недотримання норм земельного
законодавства щодо реєстрації права
оренди земельних ділянок не може бути
перешкодою для кваліфікації
сільськогосподарських угідь як таких,
що знаходяться у користування
товаровиробника для цілей справляння
фіксованого сільськогосподарського
податку. Виникнення орендних відносин
відповідно до вимог земельного
законодавства не є обов'язковою умовою
для визнання сільськогосподарських
угідь такими, що знаходяться в
користуванні платника фіксованого
сільськогосподарського податку.
Оренда є лише одним із видів права
користування землею.

Податковий кодекс України не зводить
користування сільськогосподарським
угіддями лише до виникнення права
оренди на відповідні земельні ділянки.
Тобто, зареєстрований належним чином
договір оренди не може вважатися
єдиним обов'язковим документом, що
підтверджує правомірність перебування
особи у статусі платника фіксованого
сільськогосподарського податку.
Дефекти оформлення відповідного
договору не можуть впливати на
правильність врахування доходів від
реалізації продукції рослинництва про
розрахунку частки
сільськогосподарського
товаровиробництва.

Враховуючи викладене, продукція
вирощена на земельній ділянці,
орендованій платником фіксованого
сільськогосподарського податку в
юридичної та/або фізичної особи є
сільськогосподарською продукцією у
розумінні глави 2 розділу ХІV ПК України
незалежно від того, чи зареєстровані
належним чином договори оренди такої
ділянки. Відповідно, така продукція
повинна враховуватися при визначенні
частки сільськогосподарського
товаровиробництва у розмірі 75
відсотків, необхідної для набуття та
підтвердження особою статусу платника
сільськогосподарського
товаровиробництва.

За таких обставин відсутні підстави
для розмежування
сільськогосподарської продукції на ту,
що отримана на належно оформлених
земельних ділянках, право оренди яких
зареєстроване, та на ту, що вирощена на
ділянках, оренда чи інше право
користування якими оформленні з
недоліками. Сільськогосподарська
продукція рослинництва, вирощена
платником фіксованого
сільськогосподарського податку на
будь-яких використовуваних ним
земельних ділянок, у тому числі
орендованих, незалежно від стану
державної реєстрації відповідних
орендних договорів, не може
оподатковуватися за іншими правилами,
ніж у режимі фіксованого
сільськогосподарського податку.

Стосовно дій податкового органу щодо
позбавлення позивача статусу суб'єкта
спеціального режиму оподаткування
колегія суддів вважає за необхідне
наголосити на такому.

При визначенні підстав для
застосування особою спеціального
режиму оподаткування податку на додану
вартість застосовуються правила,
аналогічні набуттю статусу платника
фіксованого сільськогосподарського
податку.

Згідно до вимог п. 209.6 ст. 209 ПК України
сільськогосподарським вважається
підприємство, основною діяльністю
якого є постачання вироблених (наданих)
ним сільськогосподарських товарів
(послуг) на власних або орендованих
основних фондах, а також на
давальницьких умовах, в якій питома
вага вартості сільськогосподарських
товарів/послуг становить не менш як 75
відсотків вартості всіх
товарів/послуг, поставлених протягом
попередніх 12 послідовних звітних
податкових періодів сукупно.

Умови, за яких сільськогосподарське
підприємство втрачає право
застосування спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість, визначені п. 209.11 ст. 209 ПК
України.

Зазначеною законодавчою нормою
передбачено, якщо суб'єкт спеціального
режиму оподаткування поставляє
протягом попередніх 12 послідовних
звітних податкових періодів сукупно
несільськогосподарські
товари/послуги, питома вага яких
перевищує 25 відсотків вартості всіх
поставлених товарів/послуг, то на таке
підприємство не поширюється
спеціальний режим оподаткування,
встановлений цією статтею. Таке
підприємство зобов'язане визначити
податкове зобов'язання з цього податку
за підсумками звітного податкового
періоду, в якому було допущено таке
перевищення, і сплатити податок до
бюджету у загальному порядку;

Виходячи з викладеного вбачається, що
визначальним для встановлення права
особи застосовувати спеціальний режим
оподаткування податком на додану
вартість є дотримання
сільськогосподарським
товаровиробником критерію щодо
питомої ваги сільськогосподарських
товарів, яка має становити не менше 75
відсотків вартості всіх
товарів/послуг, поставлених протягом
наступних звітних податкових періодів
сукупно.

Разом з тим, сільськогосподарськими
товарами, відповідно до п. 209.7 ст. 209 ПК
України, вважаються товари, зазначені у
товарних групах 1-24, товарних позиціях
4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД, та
послуги, які отримані в результаті
здійснення діяльності, на яку
відповідно до п. 209.17 ст. 209 ПК України
поширюється дія спеціального режиму
оподаткування у сфері сільського та
лісового господарства, а також
рибальства, якщо такі товари
вирощуються, відгодовуються,
виловлюються або збираються
(заготовлюються), а послуги надаються,
безпосередньо платником податку -
суб'єктом спеціального режиму
оподаткування (крім придбання таких
товарів/послуг у інших осіб), які
поставляються зазначеним платником
податку - їх виробником.

Таким чином, єдиними критеріями для
віднесення товарів до
сільськогосподарських для цілей
застосування спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість є належність цих товарів до
певної товарної групи, а також
створення цих товарів у процесі
діяльності, визначеної п. 209.17 ст. 209 ПК
України. Якщо товари відповідають
визначеним товарним групам та отримані
у результаті здійснення діяльності, що
відповідає визначеним видам, вони є
сільськогосподарськими і повинні
враховуватися при визначенні питомої
ваги сільськогосподарських товарів
для цілей застосування спеціального
режиму оподаткування податком на
додану вартість. При цьому,
недотримання питомої ваги щодо
реалізації сільськогосподарської
товарів є єдиною підставою для
застосування до
сільськогосподарського
товаровиробника правил загального
режиму оподаткування податком на
додану вартість.

В інших випадках, зокрема, у разі
недотримання вимог щодо оформлення
земельних ділянок, які
використовуються при виробництві
сільськогосподарських товарів,
відсутні підстави для застосування до
особи загальних правил оподаткування
податком на додану вартість.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про те, що у
відповідача відсутні підстави для
застосування будь-яких негативних
наслідків до ФГ «Турбаї» у разі
недотримання останнім норм земельного
законодавства щодо реєстрації
договорів оренди земельних ділянок,
якщо при цьому дотримано вимоги
податкового законодавства. Крім того,
відсутні підстави для визначення особі
податкових зобов'язань із податку на
додану вартість за правилами
загального режиму в разі, якщо такою
особою дотримано питому вагу
сільськогосподарських товарів у
загальному обсязі реалізації.

Колегія суддів вважає наведені
висновки суду першої інстанції
правильними і такими, що відповідають
вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України
та не приймає доводи, наведені в
апеляційній скарзі про те, що постанова
підлягає скасуванню.

Податковим органом безпідставно
визначено позивачеві грошові
зобов'язання та штрафні санкції з ПДВ, а
також безпідставно позбавлено статусу
платника фіксованого
сільськогосподарського податку та
статусу суб'єкта спеціального режиму
оподаткування на 2013 рік.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, свою
позицію суду не доказав та не
обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206;
254 КАС України, суд апеляційної
інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Цюрупинської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Херсонській області
залишити без задоволення, а постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
надіслання її копії особам, що беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Головуючий:
О.В.Джабурія

Суддя:
А.В.Крусян

Суддя:
О.І.Шляхтицький