Справа № 2а-1365/10
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
м. Київ К/9991/25843/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Луцької міської ради
про зобов'язання вчинити дії, за
касаційною скаргою Департаменту
соціальної політики Луцької міської
ради на постанову Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 24 грудня 2010 року та
постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 13 квітня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2009 року позивач звернулась з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення Луцької
міської ради (правонаступник -
Департамент соціальної політики
Луцької міської ради), в якому просила
зобов'язати відповідача провести
перерахунок доплати до заробітної
плати, передбаченої статтею 39 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі Закон № 796-ХІІ) як особі, яка
працює на території гарантованого
добровільного відселення за 2008-2009 роки.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначала, що виплати, передбачені
статтею 39 Закону № 796-ХІІ,
здійснювались не в повному розмірі, а
тому просила про задоволення позовних
вимог.

Постановою Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 24 грудня 2010 року позовні
вимоги задоволено, зобов'язано
відповідача здійснити нарахування та
виплату позивачу спірних коштів згідно
статті 39 Закону № 796-ХІІ за період з 1
січня 2008 року по 31 травня 2009 року.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 13
квітня 2011 року постанову суду першої
інстанції у частині задоволених
позовних вимог з 1 січня 2008 року по 31
травня 2009 року скасовано, і в цій
частині позовні вимоги залишено без
розгляду. В решті судове рішення
залишено без змін.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
відповідач, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
відмовити в позові у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є
потерпілою ІІІ категорії внаслідок
Чорнобильської катастрофи, проживає та
працює в зоні гарантованого
добровільного відселення (згідно з
переліком населених пунктів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №106 від 23 липня 1991
року), а тому має право на доплату
згідно із статтею 39 Закону № 796-ХІІ.

У спірний період позивач
отримував спірну доплату у розмірі
меншому ніж встановлено статтею 39
Закону № 796-ХІІ.

Частиною 1 статті 39 цього Закону
встановлено, що працюючим громадянам
провадиться доплата, розмір якої у зоні
гарантованого добровільного
відселення становить дві мінімальні
заробітні плати.

У період, за який заявлені вимоги
про стягнення доплати і допомоги,
розміри мінімальної заробітної плати
постійно змінювалися.

В той же час, розміри допомоги і доплати
були сталими і здійснювалися на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України від 26 липня 1996 року № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Незважаючи на постійне збільшення
мінімальної заробітної плати, розмір
доплати, передбаченої статтею 39 Закону
№ 796-ХІІ залишався незмінними з 1996
року, тобто не відповідав розмірам
встановленим цим Законом та іншими
законами України.

Зміст законів України, якими
встановлювалися розміри мінімальних
заробітних плат, свідчить про
відсутність будь-яких обмежень щодо
можливостей застосування цих розмірів
для реалізації положень статті 39
Закону № 796-ХІІ.

Суди, з огляду на загальні засади
пріоритету законів над підзаконними
нормативними актами, обґрунтовано
визнали, що при визначенні розміру
зазначеної виплати застосуванню
підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ,
а не постанова Кабінету Міністрів
України № 836 від 26 липня 1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка істотно звужує обсяг
установлених законом прав.

Також скасовуючи рішення суду першої
інстанцій у наведеній частині,
апеляційний суд правильно виходив з
вимог статей 99-100 Кодексу
адміністративного судочинства України
і правомірно застосував наслідки
пропуску встановленого законом строку
звернення з адміністративним позовом
до суду.

Крім цього, суди правильно виходили з
того, що після набрання рішеннями
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року №10рп-2008 чинності, до
спірних правовідносин підлягає
застосуванню стаття 39 Закону № 796-ХІІ.
Оскільки положення Закону України «Про
Державний бюджет на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України», яким виплата спірної
допомоги зупинялась у 2008 році, визнані
неконституційними.

При цьому, статтею 71 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2009
рік» Кабінету Міністрів України надано
право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, Кабінетом Міністрів України у
цьому році таке право використано не
було, а тому вказана норма не підлягала
застосуванню під час визначення
розміру виплат, передбачених статтею 39
Закону № 796-ХІІ.

Таким чином висновки судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої
статті 224 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд касаційної
інстанцій залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Департаменту
соціальної політики Луцької міської
ради відхилити, а постанову
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 24 грудня 2010
року та постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 13 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.