Справа № 2а-17576/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/68685/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання
Мосійчук І.В.,

за участю представника відповідача
Шкодича Ю.В., представники позивача в
судове засідання не з'явились, про дату,
час та місце судового засідання
повідомлені належним чином, -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.10.2012 у
справі № 2а-17576/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вельд"

до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві

про скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулась до суду з
позовом (з урахуванням уточнень до
позовної заяви) до Державної
податкової інспекції про скасування
податкового повідомлення-рішення від
27.10.2010 № /0, яким позивачу за
наслідками документальної невиїзної
перевірки визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) у розмірі 680 068,00
грн., в тому числі штрафні (фінансові)
санкції 226 689,00 грн., через заниження
вказаного податку внаслідок завищення
податкового кредиту.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
12.04.2012 у задоволенні позову відмовлено.

Київський апеляційний
адміністративний суд постановою від
18.10.2012 судове рішення першої інстанції
скасував та ухвалив нове рішення, яким
позовні вимоги Товариства задовольнив.
Рішення суду вмотивоване відсутністю з
боку позивача порушень вимог Закону
України "Про податок на додану
вартість" щодо формування податкового
кредиту.

Не погодившись із судовим рішенням
апеляційної інстанції, відповідач
подав касаційну скаргу, де, з
посиланням на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, порушує питання
скасувати зазначене судове рішення та
залишити в силі судове рішення першої
інстанції.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допустив заміну відповідача у
справі - Державну податкову інспекцію у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби на його
правонаступника - Державну податкову
інспекцію у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві.

Розглянувши матеріали справи у
присутності представників сторін,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, судова колегія Вищого
адміністративного суду України не
вбачає підстав для задоволення
касаційної скарги з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для
визначення позивачу податкових
зобов'язань відповідно до оспорюваного
податкового повідомлення - рішення
слугував висновок податкового
інспектора, викладений в акті
невиїзної документальної перевірки
від 07.10.2010, про порушення Товариством
пп. 7.2.3, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" та п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
Наказом ДПА України від 30.05.1997 № 165, що
призвело до заниження ПДВ. Такий
висновок працівника податкового
органу мотивовано тим, що позивачем не
підтверджено право на податковий
кредит у сумі 481 509,06 грн. з огляду на
розбіжність між задекларованими
даними позивача та його контрагента
(ТОВ "ЛІТУКС ВЄРА") податкового кредиту
та податкових зобов'язань, яка була
встановлена шляхом автоматизованого
співставлення податкового кредиту та
зобов'язань в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України.

При цьому, судами також встановлено, що
передумовою застосування до позивача
фінансових санкцій у цій справі було
подання позивачем (17.05.2010) до податкової
інспекції декларації з ПДВ за квітень
2010 року, у якій (у додатку 5 "Розшифровка
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів")
помилково замість індивідуального
податкового номеру контрагента ТОВ
"Обряди та послуги", з яким Товариство
мало господарські взаємовідносини у
квітні 2010 року, було зазначено
індивідуальний податковий номер ТОВ
"ЛІТУКС ВЄРА". Згодом, 19.07.2010, позивачем
було нову звітну декларацію з ПДВ за
квітень 2010 року з додатками із
виправленням помилки.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у цій справі виходив з того,
що сума задекларованого позивачем
податкового кредиту з ПДВ була
сформована відповідно до вимог Закону
України "Про податок на додану
вартість" - на підставі податкових
накладних, в яких зазначено правильний
індивідуальний номер контрагента (ТОВ
"Обряди та послуги"), з яким Товариство
мало господарські взаємовідносини у
квітні 2010 року, тому помилкове
зазначення у податковій декларації
індивідуального податкового номеру
іншого підприємства - ТОВ "ЛІТУКС ВЄРА",
замість ТОВ "Обряди та послуги", яке
було виправлено шляхом подання нової
декларації із виправленим даними
контрагента, не є підставою для
висновку про заниження платком
податків ПДВ. Апеляційний суд також
дійшов висновку, що відповідачем було
допущено процедурні порушення
проведення невиїзної документальної
перевірки, що є також підставою для
скасування оспорюваного податкового
повідомлення - рішення.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп.
7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(втратив чинність 01.01.2011) податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом;
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат
виробництва (обігу) та основних фондів
чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації; датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається: дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Таким чином, право платника податку на
податковий кредит виникає лише у
випадку фактичного придбання товарів
(робіт, послуг) та наявності у платника
податків виданої йому продавцем товару
податкової накладної, що, як
обґрунтовано зазначено судом
апеляційної інстанції, в даному
випадку мало місце.

Крім того, згідно п. 5.1 ст. 5 Закону
України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", якщо у майбутніх
податкових періодах (з урахуванням
строків давності, визначених ст. 15
цього Закону) платник податків
самостійно виявляє помилки у
показниках раніше поданої податкової
декларації, такий платник податків має
право надати уточнюючий розрахунок.

Загальний порядок відображення
платниками у звітності самостійно
виявлених помилок (у тому числі подання
уточнюючих розрахунків) з ПДВ
встановлено п. 4.4 Порядку заповнення та
подання податкової декларації з
податку на додану вартість,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.97 № 166, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09.07.1997 за
№ 250/2054, якщо платник самостійно виявив
помилки, що містяться у раніше поданій
ним податковій декларації, то такий
платник зобов'язаний подати в порядку,
установленому для подання декларацій з
ПДВ (без урахування граничного терміну
подання, але з урахуванням строків
давності, установлених ст. 15 Закону №
2181-ІІІ), уточнюючий розрахунок
податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок.

Платник податку має право не подавати
вказаний розрахунок, якщо такі
уточнені показники зазначаються ним у
складі декларації за будь-який
наступний звітний (податковий) період
(з урахуванням зазначених у першому
абзаці строків давності та положень п.
17.2 Закону № 2181-ІІІ), протягом якого такі
помилки були самостійно виявлені.

Тобто, згідно з цими нормами помилку
може бути виправлено одним із таких
способів: через уточнюючий розрахунок,
через поточну декларацію, через нову
декларацію (якщо помилку виявлено до
закінчення граничного строку подання
декларації).

Відповідно до п. 4.2 згаданого Порядку
одночасно з декларацією повинні
подаватися всі необхідні додатки до
декларації, а також розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів. У разі
виправлення помилок у рядках поданої
раніше декларації, до яких повинні
додаватися додатки, до уточнюючого
розрахунку чи декларації, до якої
включені уточнені показники, повинні
бути подані відповідні додатки, що
містять інформацію щодо уточнених
показників.

При цьому, пп. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Закону №
2181-ІІІ визначено, що податкова
звітність, отримана контролюючим
органом від платників як податкова
декларація, що заповнена ним всупереч
правилам, зазначеним у затвердженому
порядку її заповнення, може бути не
визнана таким контролюючим органом як
податкова декларація.

Як вбачається з матеріалів справи та
обставин, встановлених попередніми
судовими інстанціями, позивачем було
використано право на виправлення
помилки, допущеної у податковій
звітності, через нову декларацію, яку
було прийнято державним податковим
органом. До того ж, позивачем було
допущено помилку у розшифровках, які не
вплинули на правильність визначення
показників податкової декларації з
ПДВ.

Таким чином, приймаючи до уваги
вищевикладене, суд апеляційної
інстанції дійшов вірного висновку, що
оспорюване позивачем податкове
повідомлення-рішення є безпідставним.

Цілком обґрунтовано судом апеляційної
інстанції було надано оцінку
процедурним порушенням, які вчинені
контролюючим органом при призначенні
та проведенні невиїзної
документальної перевірки, оскільки
платник податків не мав можливості
висловити свою незгоду із
правомірністю її призначення щодо
нього до моменту її призначення шляхом
недопуску до такої перевірки.

Також суд касаційної інстанції вважає
за потрібне зазначити, що будь - яке
автоматизоване співставлення не
віднесено до засобів перевірки
правильності та повноти визначення
податкових зобов'язань, а тому добуті
таким чином докази не можуть
визнаватись належними.

Так, Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено правові
засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні.

Згідно ст. 3 названого Закону, податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку. Статтею 9
регламентовано, що підставою
бухгалтерського обліку господарський
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення таких
операцій. Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа,
дату і місце складання, назву
підприємства, від імені якого складено
документ, зміст та обсяг господарської
операції, одиницю її виміру, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 7.2.3. п. 7.2 ст.7 Закону № 168/97-ВР
передбачено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Разом з тим, програмне забезпечення
"Системи автоматизованого
співставлення податкового кредиту та
зобов'язань в розрізі контрагентів на
рівні ДПА", за допомогою якого
контролюючим органом було встановлено
невідповідність задекларованих
податкових зобов'язань контрагентами
позивача та податковим кредитом
останнього, до первинних або інших
документів, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку
платника податків не відноситься.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскарженого податкового
повідомлення-рішення.

За таких обставин переглянуте судове
рішення апеляційної інстанції у справі
відповідає приписам чинного
законодавства, а доводи касаційної
скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.10.2012 у
справі № 2а-17576/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко