Справа № 810/162/14-а
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року № 810/162/14-а

Київський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого - судді
Колеснікової І.С. розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 доГоловного управління
Міндоходів у Київській
областіпроскасування рішень,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(надалі - позивач) звернувся до
Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
Управління Міндоходів у Київській
області (надалі - відповідач ) про
скасування рішень відповідача від
09.04.2013 № 33/0148, за яким позивачеві
нараховано фінансові санкції у
розмірі 8500,00 грн. та від 09.04.2013
№33/0149, за яким позивачеві
нараховано фінансові санкції у
розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зауважено, що перевірка
магазину позивача посадовими особами
відповідача фактично не була
проведена, а відтак, на думку позивача,
висновки акту перевірки не
відповідають дійсності та є
протиправними, тому прийняті за
результатами перевірки рішення про
застосування фінансових санкцій до
позивача є неправомірними та такими, що
підлягають скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд позов задовольнити з
підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачем позов не визнано,
заперечення надано суду у письмовій
формі. В обґрунтування заперечень
зазначено, що фінансові санкції за
порушення вимог Закону України "Про
державне регулювання виробництва і
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів" застосовані до
позивача правомірно, оскільки у ході
перевірки позивача було встановлено
реалізацію спиртних напоїв за ціною,
нижчою від мінімальних цін на окремі
види алкогольних напоїв та встановлено
зберігання алкогольних напоїв без
марок акцизного податку. За
твердженнями відповідача, перевірку
позивача було проведено в межах
повноважень податкових органів та у
порядку, визначеному статтями 20, 80
Податкового кодексу України, а
посадові особи податкового органу
приступили до проведення фактичної
перевірки після пред'явлення
направлення та наказу на проведення
такої перевірки. Відтак, на думку
відповідача, оскаржувані рішення
прийнято ним з урахуванням вимог
чинного законодавства, оскільки
відповідач діяв у межах повноважень,
наданих йому законами України та
підзаконними нормативно-правовими
актами.

Водночас, відповідачем заявлено
клопотання про заміну первісного
відповідача на Головне Управління
Міндоходів у Київській області.

У ході судового розгляду справи судом
встановлено, що на підставі Постанови
Кабінету міністрів України від 20.03.2013 №
229 «Про утворення територіальних
органів Міністерства доходів і
зборів», Регіональне управління
Департаменту контролю за виробництвом
та обігом спирту, алкогольних і
тютюнових виробів у Київській області
реорганізовано шляхом приєднання до
Головного Управління Міндоходів у
Київській області.

З огляду на вказане суд,
ураховуючи вимоги статті 52, 55 Кодексу
адміністративного судочинства
України, ухвалив здійснити заміну
первісного відповідача на Головне
Управління Міндоходів у Київській
області.

Відповідач у судове засідання
31.03.2014 не з'явився, причини неявки суду
не повідомив, хоча про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Згідно частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час та місце судового
розгляду, суд має право розглянути
справу у письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Дослідивши наявні матеріали
справи у їх сукупності та враховуючи,
що про час, дату та місце розгляду
справи відповідач був повідомлений
своєчасно та належним чином, однак
своїм правом, встановленим приписами
статті 49 Кодексу адміністративного
судочинства України, не скористався,
суд вважає за можливе здійснити
розгляд справи у письмовому
провадженні та на підставі наявних у
справі доказів.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає таке.

19 березня 2013 року посадовими особами
відповідача було проведено фактичну
перевірку магазину-кафе позивача, що
розташовано за адресою: АДРЕСА_1, з
питань додержання суб'єктами
господарювання вимог, встановлених
законодавством України, які є
обов'язковими до виконання при
здійсненні оптової і роздрібної
торгівлі алкогольними напоями та/або
тютюновими виробами.

За результатами фактичної перевірки
складено акт від 19.03.2013 № 112/21-0331/НОМЕР_1
(надалі - Акт перевірки), у якому
зафіксовано, зокрема, порушення
позивачем вимог статей 11, 18 Закону
України "Про державне регулювання
виробництва і обігу спирту етилового,
коньячного і плодового, алкогольних
напоїв та тютюнових виробів" № 481/95-ВР
від 19.12.1995.

Так, перевіряючими у ході перевірки
позивача встановлено:

реалізацію спиртних напоїв за ціною,
нижчою від мінімальних цін на окремі
види алкогольних напоїв, а саме:
відповідно до товарного чеку від 19.03.2013
позивачем реалізовано горілку
«Біленька» за ціною 54,00 грн. за 1 пляшку,
ємкістю 1 л.;

зберігання алкогольних напоїв без
марок акцизного податку, а саме:
горілка «Златогор» «Чиста сльоза»,
об'ємом 1 л., 40% та горілка «Хортиця»
«Срібна» об'ємом 1 л., 40%.

На підтвердження вищевказаного
перевіряючими надано копію товарного
чеку від 19.03.2011 та фотоматеріали із
фіксацією факту відсутності марок
акцизного податку на пляшках
алкогольних напоїв.

На підставі висновків акта
перевірки, ураховуючи приписи вимог
абзаців 13, 15 частини 2 статті 17 Закону
України "Про державне регулювання
виробництва і обігу спирту етилового,
коньячного і плодового, алкогольних
напоїв та тютюнових виробів" № 481/95-ВР
від 19.12.1995, відповідачем прийнято
рішеня від 09.04.2013 № 33/0148, за яким
позивачеві нараховано фінансові
санкції у розмірі 8500,00 грн. та від
09.04.2013 №33/0149, за яким позивачеві
нараховано фінансові санкції у
розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями, позивач скористався правом
оскарження їх у апеляційному порядку
до Міністерства доходів і зборів
України. За наслідками
адміністративного оскарження, скаргу
позивача залишено без задоволення, а
рішення відповідача - без змін, про що
прийнято рішення від 02.05.2013 №
371/Ш/99-99/001-15.

В той же час, позивач вважає
оскаржувані рішення такими, що
суперечать вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
оскаржив їх, звернувшись із позовом до
суду.

Оцінюючи правомірність дій
відповідача щодо проведення перевірки,
суд керувався критеріями, закріпленими
у частині 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
які повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владного суб'єкта.

Суд з'ясовує, чи використано
повноваження, надане суб'єкту владних
повноважень, з належною метою;
обґрунтовано, тобто вчинено через
вмотивовані дії; безсторонньо, тобто
без проявлення неупередженості до
особи, стосовно якої вчиняється дія;
добросовісно, тобто щиро, правдиво,
чесно; розсудливо, тобто доцільно з
точки зору законів логіки і
загальноприйнятих моральних
стандартів; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації, тобто з
рівним ставленням до осіб; пропорційно
та адекватно; досягнення розумного
балансу між публічними інтересами та
інтересами конкретної особи.

Відтак, органи податкової служби
зобов'язані здійснювати свої функції, у
тому числі щодо проведення перевірок
суб'єктів господарювання, виключно на
підставі, у спосіб, в межах повноважень,
визначених законом.

Перевіряючи правомірність дій
ревізорів інспекторів при проведенні
перевірки позивача та дій при
встановленні факту порушення
законодавства , судом встановлено таке.

Компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства визначено
Податковим кодексом України.

Відповідно до статті 61
Податкового кодексу України
податковим контролем визнається
система заходів, що вживаються
контролюючими органами з метою
контролю правильності нарахування,
повноти і своєчасності сплати податків
і зборів, а також дотримання
законодавства з питань регулювання
обігу готівки, проведення
розрахункових та касових операцій,
патентування, ліцензування та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи.
Податковий контроль здійснюється
органами, зазначеними у статті 41 цього
Кодексу, в межах їх повноважень,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 20 Податкового кодексу
України передбачено права органів
державної податкової служби, до яких
відноситься, зокрема, право проводити
перевірки платників податків в
порядку, встановленому цим Кодексом та
здійснювати контроль за додержанням
норм законодавства з питань
регулювання обігу готівки (крім банків)
та порядку проведення готівкових
розрахунків за товари (послуги), за
наявністю документа, що підтверджує
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців відповідно
до закону, ліцензій на провадження
видів господарської діяльності, що
підлягають ліцензуванню відповідно до
закону, з наступною передачею
матеріалів про виявлені порушення
органам, які видали ці документи,
наявністю торгових патентів (підпункти
20.1.4, 20.1.10 пункт 20.1 статті 20 Податкового
кодексу України).

Статтею 75 Податкового кодексу
України встановлюється, що органи
державної податкової служби проводять
фактичні перевірки, якими вважаються
перевірки, що здійснюються за місцем
фактичного провадження платником
податків діяльності, розташування
господарських або інших об'єктів права
власності такого платника. Така
перевірка здійснюється контролюючим
органом щодо дотримання норм
законодавства з питань регулювання
обігу готівки, порядку здійснення
платниками податків розрахункових
операцій, ведення касових операцій,
наявності ліцензій, патентів, свідоцтв,
у тому числі про виробництво та обіг
підакцизних товарів, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної
перевірки встановлено статтею 80
Податкового кодексу України.

Згідно пункту 80.1. статті 80
Податкового кодексу України, фактична
перевірка здійснюється без
попередження платника податків (особи).
Пунктом 80.2 цієї статті встановлено, що
фактична перевірка може проводитися на
підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, копія якого вручається
платнику податків або його
уповноваженому представнику, або
особам, які фактично проводять
розрахункові операції, під розписку до
початку проведення такої перевірки, та
за наявності встановлених
законодавством обставин.

Умови та порядок допуску
посадових осіб органів державної
податкової служби до проведення
документальних виїзних та фактичних
перевірок визначено статтею
81 Податкового кодексу України.

За приписами пункту 81.1 статті 81
Податкового кодексу України, посадові
особи контролюючого органу мають право
приступити до проведення
документальної виїзної перевірки,
фактичної перевірки за наявності
підстав для їх проведення, визначених
цим Кодексом, та за умови пред'явлення
або надіслання у випадках, визначених
цим Кодексом, таких документів:
направлення на проведення такої
перевірки, в якому зазначаються дата
видачі, найменування контролюючого
органу, реквізити наказу про
проведення відповідної перевірки,
найменування та реквізити суб'єкта
(прізвище, ім'я, по батькові фізичної
особи - платника податку, який
перевіряється) або об'єкта, перевірка
якого проводиться, мета, вид
(документальна планова/позапланова або
фактична), підстави, дата початку та
тривалість перевірки, посада та
прізвище посадової (службової) особи,
яка проводитиме перевірку. Направлення
на перевірку у такому випадку є дійсним
за наявності підпису керівника
контролюючого органу або його
заступника, що скріплений печаткою
контролюючого органу; копії наказу про
проведення перевірки; службового
посвідчення осіб, які зазначені в
направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у
випадках, визначених цим Кодексом,
платнику податків (його посадовим
(службовим) особам або його
уповноваженому представнику, або
особам, які фактично проводять
розрахункові операції) цих документів
або пред'явлення зазначених
документів, що оформлені з порушенням
вимог, встановлених цим пунктом, є
підставою для недопущення посадових
(службових) осіб контролюючого органу
до проведення документальної виїзної
або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або
посадових (службових) осіб платника
податків (його представників або осіб,
які фактично проводять розрахункові
операції) від допуску до перевірки на
інших підставах, ніж визначені в абзаці
п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення
платнику податків та/або посадовим
(службовим) особам платника податків
(його представникам або особам, які
фактично проводять розрахункові
операції) такі особи розписуються у
направленні із зазначенням свого
прізвища, імені, по батькові, посади,
дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків
та/або посадових (службових) осіб
платника податків (його представників
або осіб, які фактично проводять
розрахункові операції) розписатися у
направленні на перевірку посадовими
(службовими) особами контролюючого
органу складається акт, який засвідчує
факт відмови. У такому випадку акт про
відмову від підпису у направленні на
перевірку є підставою для початку
проведення такої перевірки.

Судом встановлено, що перевірка
позивача була проведена на підставі
наказу про проведення фактичної
перевірки № 156-к від 19.03.2013 та
направлень на проведення перевірки №
257, № 258 від 19.03.2013. Копії зазначених
документів залучені судом до
матеріалів справи.

Як то вбачається із наказу на
проведення перевірки, підставою
проведення останньої є, в тому числі, й
підпункт 80.2.5 пункту 80.2. статті 80
Податкового кодексу України.

Так, твердження позивача щодо
проведення перевірки за відсутності
посадових осіб позивача не
відповідають дійсності та
спростовується матеріалами справи, з
огляду на таке.

Зі змісту акту перевірки
вбачається, що фактична перевірка
позивача проводилася у магазині-кафе,
що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 При
цьому, перевірку здійснено у
присутності представника суб'єкта
господарювання - продавчині ОСОБА_2.

Факт наявності трудових відносин
із даною особою позивачем не
заперечується. Окрім того, як вже
зазначалося вище, до матеріалів
перевірки відповідачем долучено
матеріали фотофіксації, зокрема, на
яких зображено і вищевказану особу
(а.с.65), що також було підтверджено
показами свідка, товарознавця ОСОБА_3,
наданими у ході судового розгляду
справи.

Відтак, посилання позивача на
відсутність його посадових осіб під
час проведення перевірки не
підтверджено належними та допустимими
доказами. Крім того, норми статті 81
Податкового кодексу України в частині
присутності платника податків, його
уповноваженого представника, особи, що
здійснювала розрахункові операції,
носить альтернативний характер, та
передбачає присутність хоча б однієї
із вищезазначених осіб.

Посилання представника позивача
на те, що перед початком проведення
перевірки посадовими особами
відповідача не було надано копії
наказу про проведення перевірки та
було позбавлено його права на
ознайомлення із направленнями на
перевірку є безпідставними та такими,
що не відповідають дійсності, з огляду
на таке.

У ході судового розгляду справи
представником відповідача
повідомлено, що посадова особа
позивача, що була присутня під час
проведення перевірки, відмовилася від
отримання наказу на перевірку та від
підпису на направленнях на перевірку.

Так, на підтвердження
вищевказаного відповідачем надано до
матеріалів справи акт відмови від
підпису у направленні на перевірку від
19.03.2014, згідно якого посадова особа
позивача, яка фактично проводить
розрахункові операції, а саме:
продавець ОСОБА_2, після ознайомлення з
направленнями на перевірку від 19.03.2014 №
257 та № 258, відмовилася від підпису у
направленнях на перевірку. Вказаний
акт складено та підписано
перевіряючими завідувачем сектору
Івановим Д.О. та ГДПІ Савченком О.Ф.

За приписами статті 81 Податкового
кодексу України складання акту про
відмову від підпису у направленні на
перевірку є підставою для початку
проведення такої перевірки.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що посадові особи органу
ДПС приступили до проведення фактичної
перевірки відповідача за умови
пред'явлення для ознайомлення
направлення та копії наказу на
проведення такої перевірки
уповноваженій особі платника податків.

Окрім того, судом встановлено, що
перевіряючі були допущені до
проведення перевірки. Вказане
підтверджується й записом інспекторів
за № 2, що здійснювали перевірку, у
Книзі обліку перевірок ФОП ОСОБА_1
(а.с.63). Доказів протилежного позивачем
не надано.

Таким чином твердження позивача
щодо непроведення перевірки є
спростованими наявними у матеріалах
справи доказами, оскільки є наявним
факт того, що посадові особи
відповідача потрапили до приміщення
позивача та отримали доступ до
фінансово-господарських документів, що
досліджені ними у ході перевірки.
Вказаний факт також знайшов своє
відображення в акті перевірки, зокрема,
акт, складений за результатами
перевірки, містить копії документів,
завірених печаткою позивача, які є
невід'ємною частиною акту перевірки
(додатки).

Між тим, судом також не беруться
до уваги твердження позивача про
зазначення відповідачем у письмових
запереченнях на позов прізвища ФОП
Бистрицького, що, на його думку,
свідчить про проведення перевірки
іншої особи, оскільки така помилка
виникла внаслідок описки, у той час як
наявні у матеріалах справи копії
наказу та направлень на перевірку
стосуються виключно фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1.

Оцінюючи фактичні дані, матеріали
справи, а також факт допущення
працівників податкового органу до
проведення перевірки, суд дійшов
висновку про відсутність ознак
протиправності дій перевіряючих
інспекторів у цій частині, оскільки
перевірку проведено в рамках вимог
Податкового кодексу України.

Щодо невручення позивачеві акту
перевірки, суд зазначає таке.

Як то вбачається із пояснень
відповідача, посадові особи
відповідача відмовилися від
підписання матеріалів перевірки та від
отримання акту перевірки, на
підтвердження чого до матеріалів
справи надано копії відповідних актів
відмови від 19.03.2013, складених
перевіряючими.

Водночас суд наголошує, що з аналізу
статей 80, 81 Податкового кодексу
України, у разі порушення працівниками
податкового органу зазначених вимог
законодавства під час проведення
фактичної перевірки суб'єкт
господарювання має право не допустити
працівників до проведення цієї
перевірки. Однак власне недотримання
податковим органом вимог Закону під
час здійснення такої перевірки не
звільняє суб'єкта підприємницької
діяльності від передбаченої чинним
законодавством відповідальності за
допущені ним порушення вимог
податкового та іншого законодавства.
Відтак, порушення процедури
проведення перевірки працівниками
органів податкової служби не може бути
підставою для визнання перевірки та її
наслідків протиправними.

Щодо правомірності застосування до
позивача штрафних санкцій, суд
зазначає таке.

Як то встановлено у ході судового
розгляду справи, під час перевірки
господарської одиниці позивача
перевіряючими було виявлено порушення
позивачем вимог статей 11, 18 Закону
України "Про державне регулювання
виробництва і обігу спирту етилового,
коньячного і плодового, алкогольних
напоїв та тютюнових виробів" № 481/95-ВР
від 19.12.1995, що виявилося у реалізації
спиртних напоїв за ціною нижчою від
мінімальних цін на окремі види
алкогольних напоїв, а саме: відповідно
до товарного чеку від 19.03.2013 позивачем
реалізовано горілку «Біленька» за
ціною 54,00 грн. за 1 пляшку, ємкістю 1 л.;
зберіганні алкогольних напоїв без
марок акцизного податку, а саме:
горілка «Златогор» «Чиста сльоза»,
об'ємом 1 л., 40% та горілка «Хортиця»
«Срібна» об'ємом 1 л., 40%.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Згідно Закону України "Про
державне регулювання виробництва і
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів" № 481/95-ВР від 19.12.1995,
торгівля коньяком, алкогольними
напоями, виготовленими за коньячною
технологією, горілкою та
лікеро-горілчаними виробами може
здійснюватися лише за цінами, не
нижчими від установлених мінімальних
роздрібних цін. Право встановлювати
мінімальні оптово-відпускні та
роздрібні ціни на коньяк, алкогольні
напої, виготовлені за коньячною
технологією, горілку та
лікеро-горілчані вироби надано
Кабінету Міністрів України

Відповідно до Додатку до
Постанови Кабінету Міністрів України
"Про встановлення розміру мінімальних
оптово-відпускних і роздрібних цін на
окремі види алкогольних напоїв" від 30
жовтня 2008 року №957 запроваджено
мінімальні роздрібні ціни, зокрема,
ціна на пляшку горілки становить 60,00
грн.

Факт реалізації горілки
«Біленька» за ціною 54,00 грн. за 1 пляшку,
ємкістю 1 л підтверджується копією
товарного чеку від 19.03.2013 без номеру із
відтиском печатки позивача, що є
додатком до акту перевірки (а.с.96).

При цьому доводи позивача щодо
безпідставності даних обставин із
наданням іншого товарного чеку від
19.03.2013 без номеру (а.с.32), згідно якого 1
пляшку горілки «Біленька» було
реалізовано за ціною 61,00 грн., судом до
уваги не беруться, оскільки на момент
проведення перевірки зауважень,
заперечень або пояснень, що
спростовують дані обставини, особою,
присутньою під час перевірки, надано не
було. Окрім того, наданий позивачем
товарний чек не може беззаперечно
підтверджувати, що саме одну й ту ж
пляшку горілки було реалізовано за
ціною 61,00 грн., оскільки жодних даних, що
надають можливість провести таку
ідентифікацію, зміст товарного чеку не
містить.

Відповідальність за порушення
вищевказаних вимог законодавства
передбачена абзацом 13 частини другої
статті 17 Закону України "Про державне
регулювання виробництва і обігу спирту
етилового, коньячного і плодового,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів" № 481/95-ВР від 19.12.1995, відповідно
до якого, у разі оптової або роздрібної
торгівлі коньяком, алкогольними
напоями, горілкою, лікеро-горілчаними
виробами та вином за цінами, нижчими за
встановлені мінімальні
оптово-відпускні або роздрібні ціни на
такі напої, до суб'єктів господарювання
застосовуються фінансові санкції у
вигляді штрафу в розмірі 100 відсотків
вартості отриманої партії товару,
розрахованої виходячи з мінімальних
оптово - відпускних або роздрібних цін,
але не менше 5000 гривень.

Щодо зберігання алкогольних
напоїв без марок акцизного податку,
судом встановлено таке.

Так, в обґрунтування своїх вимог
позивач зазначає, що горілка без марок
акцизного збору в приміщенні магазину
не зберігається та не реалізується.

Вказані обставини позивач
підтверджує показами свідка -
товарознавця ОСОБА_3

За поясненнями вказаної особи,
наданими у ході судового розгляду
справи, зберігання алкогольних напоїв
без марок акцизного податку у
приміщенні магазину-кафе, що
орендується позивачем, є неможливим,
оскільки товарознавцем особисто
перевіряється підакцизний товар і
фактів відсутності відповідних марок
встановлено не було.

Разом із тим, дане твердження
позивача не береться судом до уваги,
оскільки: по-перше, як то вбачається з
матеріалів справи, дана посадова особа
не була присутня у ході перевірки
позивача проведеної 19.03.2013, що виключає
можливість обізнаності особи у факті
відсутності або наявності на
зберіганні у позивача алкогольних
напоїв без марок акцизного податку
саме на момент перевірки; по-друге, на
момент проведення перевірки зауважень,
заперечень, пояснень щодо відсутності
марок акцизного податку надано не було.

Відповідно до абзацу 3 частини
четвертої статті 11 Закону України "Про
державне регулювання виробництва і
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів" від 19.12.95 №481/95-ВР
алкогольні напої та тютюнові вироби,
які виробляються в Україні, а також
такі, що імпортуються в Україну,
позначаються марками акцизного
податку в порядку, визначеному
законодавством.

Частиною 1 статті 11 вказаного
Закону встановлено, що маркування
горілки та лікеро-горілчаних виробів,
які реалізуються в Україні,
здійснюється таким чином: на лицьовій
стороні етикетки кожної пляшки або
самої пляшки (іншого посуду) горілки та
лікеро-горілчаних виробів, які
реалізуються через торговельну мережу,
в доступній для споживача формі згідно
з чинним законодавством про мови
вказуються: загальна та власна назви
виробу; найменування виробника; знак
для товарів і послуг; географічна назва
місця виготовлення виробу, якщо
найменування виробника не відображає
місця розташування суб'єкта
господарювання; вміст спирту (% об.);
місткість посуду; абзац дев'ятий
частини першої вміст цукру (якщо це
регламентується нормативними
документами); позначення нормативного
документа (для продукції вітчизняного
виробництва, призначеної для
реалізації на території України).
Штриховий код повинен бути нанесений
на видиму сторону етикетки, або
контретикетки, або пляшки (іншого
посуду).

В свою чергу, як то вбачається з
матеріалів справи, при проведенні
перевірки марки акцизного податку
безпосередньо на пляшках горілки
«Златогор» «Чиста сльоза», об'ємом 1 л.,
40% та горілки «Хортиця» «Срібна»
об'ємом 1 л., 40% були відсутні, що
підтверджується відповідними
матеріалами фотофіксації (а.с.64-65).

Відтак, алкогольні напої
зберігалися у магазині-кафе з метою
подальшої реалізації без марок
акцизного податку.

На момент завершення перевірки ні
марки, ні частин марок для маркування
вказаної горілчаної продукції не було
надано.

Відповідальність за зазначене
порушення передбачена абзацом 15
частиною другою ст.17 Закону України
"Про державне регулювання виробництва
і обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів" № 481/95-ВР від 19.12.1995,
відповідно до якого, до суб'єктів
господарювання застосовуються
фінансові санкції у вигляді штрафів у
разі виробництва, зберігання,
транспортування, реалізації
фальсифікованих алкогольних напоїв чи
тютюнових виробів; алкогольних напоїв
чи тютюнових виробів без марок
акцизного податку встановленого
зразка або з підробленими марками
акцизного податку - 200 відсотків
вартості товару, але не менше 8500
гривень.

У контексті наведених норм
законодавства та враховуючи обставини
справи суд вважає, що відповідачем
правомірно визначено позивачу штрафні
(фінансові) санкції за порушення
Закону України "Про державне
регулювання виробництва і обігу спирту
етилового, коньячного і плодового,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів" № 481/95-ВР від 19.12.1995, а рішення
відповідача від 09.04.2013 № 33/0148, за
яким позивачеві нараховано фінансові
санкції у розмірі 8500,00 грн. та від 09.04.2013
№33/0149, за яким позивачеві
нараховано фінансові санкції у
розмірі 5000,00 грн., є таким, що прийнято
правомірно та у порядку, встановленому
законодавством.

Між тим, доводи та пояснення
позивача суперечать фактичним
обставинам справи та спростовуються
складеним актом, у якому зафіксовані
компетентними посадовими особами
факти вчинення правопорушення, з
описом придбаної продукції з
алкогольних виробів, що підтверджують
склад вчинених правопорушень.
Зазначений акт є належним
документальним підтвердженням
вчинення позивачем зазначених
правопорушень.

За загальним правилом, що випливає з
принципу змагальності, кожна сторона
повинна подати докази на підтвердження
обставин, на які вона посилається, або
на спростування обставин, про які
стверджує інша сторона.

Водночас, відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тобто, законодавець в
адміністративному процесі, як виняток
із загального правила, у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, покладає саме на суб'єкта
владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності, спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів та довести
його недобросовісність.

Відповідно до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Оцінивши надані сторонами докази та
матеріали справи у їх сукупності, суд
дійшов висновку, що викладені у статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України критерії відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень,
дотримано.

На виконання вимог статей 71, 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідач, як суб'єктом
владних повноважень, доведено
належними та допустимими доказами
правомірність своїх дій та прийнятих
рішень.

Водночас докази, подані позивачем, не
підтверджують обставин, на які позивач
посилається в обґрунтування позовних
вимог, вони ж були спростовані
доводами відповідача, а відтак суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень,
звільненого від сплати судового збору,
а також за відсутності їх витрат,
пов'язаних із залученням свідків та
проведенням судових експертиз, судові
витрати (судовий збір) стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 157-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.