Справа № 2а-1260/10/0970
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
Справа № 107262/11

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Качмара В.Я., Гінди О.М.,

при секретарі судового засідання
Щербі С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Прокуратури Івано-Франківської
області на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2010 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
начальника Косівського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області про
визнання інформацій таких, що не
відповідають дійсності, визнання
незаконними дій та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА
:

ОСОБА_1 08 лютого 2006 року звернувся в
Косівський районний суд
Івано-Франківської області з
адміністративним позовом до
начальника Косівського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області Філіповича
Р. І. про визнання інформації такою, що
не відповідає дійсності, визнання
незаконними дій та стягнення моральної
та матеріальної шкоди.

В позові ОСОБА_1 покликається на те, що
відповідач в порушення статті 40
Конституції України, ст. 18, 19 Закону
України «Про звернення громадян» на
звернення позивача від 01.06.2004 року та
21.06.2004 року щодо неналежного розгляду
його попередніх звернень з приводу
вчинення відносно нього та належного
йому майна протиправних дій отримав
відповіді, в яких містяться неповна і
не достовірна інформація. Такими діями
відповідача йому заподіяно моральну
шкоду, яку він оцінює у 4500 гривень.

Оскаржуваною постановою
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2010 року
адміністративний позов ОСОБА_1 до
начальника Косівського районного
відділу Управління МВС України в
Івано-Франківській області про
визнання інформацій таких, що не
відповідають дійсності, визнання
незаконними дій та стягнення коштів -
задоволено частково, а саме визнано
протиправними дії начальника
Косівського районного відділу
Управління МВС України в
Івано-Франківській області Філіповича
Р.І. щодо розгляду звернень ОСОБА_1 від
01.06.2004 року та 21.06.2004 року. Провадження в
частині позовних вимог про визнання
такою, що не відповідає дійсності
інформації наданої начальником
Косівського районного відділу
Управління МВС України в
Івано-Франківській області
Філіповичем Р.І. в листах за №3651 від
30.06.2004 року та за № 4259 від 07.07.2005 року -
закрито. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з
державного бюджету України 1000 (одну
тисячу) гривень моральної шкоди та 109
(сто дев'ять) гривень, 79 копійок
понесених судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі
Прокуратура Івано-Франківської
області просить зазначену постанову
скасувати та прийняти нову, якою в
частковому задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі,
покликаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що суд, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в , якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. У даному випадку суд
не встановив самого факту наявності
шкоди, позивачем не подано жодного
доказу заподіяння йому моральних чи
фізичних страждань та обґрунтування
суми відшкодування. Посилання суду на
встановлений факт неналежності
виконання відповідачем обов'язку щодо
своєчасного та повного розгляду
звернення гр. ОСОБА_1 не встановлює
одночасно факту спричинення позивачу
моральних страждань та причинного
зв'язку між вказаними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
мотивів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач був зобов'язаний об'єктивно,
всебічно перевірити скарги позивача,
вирішити та надати обґрунтовану,
вичерпну відповідь на всі поставлені в
зверненнях питання. Суд погоджується з
висновками позивача про порушення його
права на повну, всебічну перевірку його
звернень від 01.06.2004 року та 21.06.2004 року,
порушення його права на отримання
обґрунтованої відповіді на них.
Оскільки, сама відповідь не містить в
собі відомостей про зміст проведеної
перевірки скарг позивача, висновки про
підтвердження чи спростування
порушення прав позивача при розгляді
його попередніх звернень та їх
обґрунтування, що було предметом скарг
від 01.06.2004 року та 21.06.2004 року, відсутні .
Крім того, повідомлені у відповіді від
07.07.2005 року відомості суперечать
встановленим судовим рішенням
Косівського районного суду
Івано-Франківської області в справі за
№ 2-711/04 від 17.06.2004 року обставинам, а
саме факту відсутності звернень
позивача від 16.06.2002 року та 24.07.2002 року,
надання належних та повних відповідей
на звернення від 02.08.2002 року, 25.09.2002 року,
28.03.2003 року, 14.07.2003 року . Вирішуючи
позовні вимоги про стягнення моральної
шкоди заподіяної протиправними діями
відповідача, суд вважає їх такими, що
підлягають до задоволення частково,
позивачем обґрунтовано спричинено
відповідачем моральних страждань
протиправними діями відповідача щодо
розгляду його звернень від 01.06.2004 року
та 21.06.2004 року. Однак не наведено
обґрунтувань та мотивів визначення
розміру вказаної шкоди в сумі 4 500
гривень. Суд вважає, що визначений
позивачем розмір моральної шкоди не
відповідає її обсягу та оцінює
спричинену шкоду в розмірі однієї
тисячі гривень, яка підлягає стягненню
з Державного бюджету України.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, частково
відповідають нормам матеріального
права.

Як вбачається з матеріалів справи
13.07.2006 року постановою Косівського
районного суду Івано-Франківської
області позов задоволено частково.
22.09.2006 року постановою колегії суддів в
цивільних справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області, постанову
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 13.07.2006
року скасовано, в задоволені позову
відмовлено. 13.08.2008 року за наслідками
перегляду в касаційному порядку
ухвалених в даній справі рішень Вищим
адміністративним судом України
постанови Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 13.07.2006
року та Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 22.09.2006
року скасовано, а справу направлено на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції. 15.05.2009 року ухвалою
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду провадження у
даній справі закрито на підставі
пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України. 04.03.2010 року ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду ухвалу
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 15.05.2009 року
скасовано, а справу направлено для
продовження її розгляду. 01.06.2004 року та
21.06.2004 року ОСОБА_1 звернувся до
Косівського РВ УМВС України в
Івано-Франківській області із заявами
з приводу неналежного розгляду його
попередніх звернень до вказаного
органу внутрішніх справ.

Стаття 40 Конституції України
передбачає, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Питання
практичної реалізації громадянами
України наданого їм Конституцією
України права вносити в органи
державної влади, об'єднання громадян
відповідно до їх статуту пропозиції
про поліпшення їх діяльності,
викривати недоліки в роботі,
оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів
врегульовані Законом України «Про
звернення громадян».

Частина третя статті 3 Закону України
«Про звернення громадян» визначає
заяву, як звернення громадян із
проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності. Частиною четвертою
вказаної статті цього Закону скаргу
визначено, як звернення з вимогою про
поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб. Враховуючи, що змістом
звернень позивача від 01.06.2004 року та
21.06.2004 року були вимоги про поновлення
права на належний розгляд попередніх
заяв позивача, порушеного діями
(бездіяльністю) посадових (службових)
осіб Косівського РВ УМВС України в
Івано-Франківській області, то суд
зазначає, що у відповідності до частини
4 статті З Закону України «Про
звернення громадян» дані звернення є
скаргами.

Статтею 20 Закону України «Про
звернення громадян» встановлено
терміни розгляду звернень громадян,
згідно частини першої якої звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання.

Питання розгляд зазначених скарг
позивача в строк встановлений законом
був предметом судового розгляду
(справа за №2-44/05) та постановою
Косівського районного суду в
Івано-Франківській області від 04.03.2005
року, яка набрала законної сили 05.04.2005
року, визнано незаконними дії
Косівського РВ УМВС України в
Івано-Франківській області при
розгляді заяв від 01.06.2004 року та 21.06.2004
року, зобов'язано Косівський РВ УМВС
України в Івано-Франківській області
вжити заходи для розгляду заяв ОСОБА_1
від 01.06.2004 року та від 21.06.2004 року,
провести належний розгляд і перевірку
даних заяв та дати ґрунтовну, повну
відповідь скаржнику . 07.07.2005 року
відповідачем, на виконання постанови
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 04.03.2005
року, направлено відповідь на
звернення позивача від 01.06.2004 року та
21.06.2004 року.

Стаття 19 Закону України «Про звернення
громадян» встановлює обов'язки органів
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, засобів
масової інформації, їх керівників та
інших посадових осіб щодо розгляду
заяв чи скарг, серед, яких встановлено
обов'язок об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги; письмово
повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; у разі
визнання заяви чи скарги
необґрунтованою роз'яснити порядок
оскарження прийнятого за нею рішення.

Враховуючи вищевикладені норми, суд
зазначає, що відповідач був
зобов'язаний об'єктивно, всебічно
перевірити скарги позивача, вирішити
та надати обґрунтовану, вичерпну
відповідь на всі поставлені в
зверненнях питання.

Суд погоджується з висновками позивача
про порушення його права на повну,
всебічну перевірку його звернень від
01.06.2004 року та 21.06.2004 року, порушення
його права на отримання обґрунтованої
відповіді на них. Оскільки, сама
відповідь не містить в собі відомостей
про зміст проведеної перевірки скарг
позивача, висновки про підтвердження
чи спростування порушення прав
позивача при розгляді його попередніх
звернень та їх обґрунтування, що було
предметом скарг від 01.06.2004 року та 21.06.2004
року, відсутні . Крім того, повідомлені
у відповіді від 07.07.2005 року відомості
суперечать встановленим судовим
рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області в справі за
№2-711/04 від 17.06.2004 року обставинам, а саме
факту відсутності звернень позивача
від 16.06.2002 року та 24.07.2002 року, надання
належних та повних відповідей на
звернення від 02.08.2002 року, 25.09.2002 року,
28.03.2003 року, 14.07.2003 року .

У відповідності до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Відповідач в
судові засідання не з'являвся,
будь-яких доказів правомірності своїх
дій суду не надав.

Як наслідок, суд вважає протиправними
дії начальника Косівського РВ УМВС
України в Івано-Франківській області
щодо розгляду 07.07.2005 року звернень
ОСОБА_1 від 01.06.2004 року та 21.06.2004 року, а
позовні вимоги в цій частині такими, що
підлягають до задоволення..Розглядаючи
вимоги про визнання інформації,
наданої у відповідях від 30.06.2004 року та
07.07.2005 року на звернення позивача від
01.06.2004 року та 21.06.2004 року такою, що не
відповідає дійсності суд прийшов до
висновку, що провадження в справі в цій
частині підлягає до закриття.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про інформацію» всі громадяни
України, юридичні особи і державні
органи мають право на інформацію, що
передбачає можливість вільного
одержання, використання, поширення та
зберігання відомостей, необхідних їм
для реалізації ними своїх прав, свобод
і законних інтересів, здійснення
завдань і функцій.

В статті 177 Цивільного кодексу України
зазначено, що об'єктами цивільних прав
є речі, у тому числі гроші та цінні
папери, інше майно, майнові права,
результати робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач вважає, що у наданих йому
відповідях міститься неповна і не
достовірна інформація і посилається на
Закон України «Про інформацію».

Згідно статті 47 Закону України «Про
інформацію» порушення законодавства
України про інформацію тягне за собою
дисциплінарну, цивільно-правову,
адміністративну або кримінальну
відповідальність згідно з
законодавством України.

Відповідно до статті 200 Цивільного
кодексу України інформацією є
документовані або публічно оголошені
відомості про події та явища, що мали
або мають місце в суспільстві, державі
або навколишньому середовищі. Суб'єкт
відносин у сфері інформації може
вимагати усунення порушень його права
та відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої такими
правопорушеннями.

Статтею 7 Закону України «Про
інформацію» встановлено, що суб'єктами
інформаційних відносин є: громадяни
України, юридичні особи та держава.

Згідно пункту першого частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи Законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що заявлені позивачем в
порядку адміністративного судочинства
вимоги про визнання інформації такою,
що не відповідає дійсності не
відноситься до юрисдикції
адміністративних судів і їх слід
розглядати в порядку цивільного
судочинства, оскільки позивач
звертається за захистом його
цивільного права об'єктом якого є
інформація, а адміністративні суди не
наділені повноваженнями щодо визнання
інформації недійсною. Тобто між даними
особами не існує публічно-правового
спору, що в свою чергу виключає його
розгляд в порядку адміністративного
судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
157 Кодексу адміністративного
судочинства України суд закриває
провадження у справі, якщо справу не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
моральної шкоди заподіяної
протиправними діями відповідача, суд
вважає їх такими, що не підлягають до
задоволення та не наведено
обґрунтувань та мотивів визначення
розміру вказаної шкоди в сумі 4 500
гривень.

Так, згідно до п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

У даному випадку суд першої інстанції
не встановив самого факту наявності
шкоди, позивачем не подано жодного
доказу заподіяння позивачу моральних
чи фізичних страждань та обґрунтування
суми відшкодування. Посилання суду на
встановлений факт неналежності
виконання відповідачем обов'язку щодо
своєчасного та повного розгляду
звернення гр. ОСОБА_1 не встановлює
одночасно факту спричинення позивачу
моральних страждань та причинного
зв'язку між вказаними обставинами.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України N 4 від 31.03.95 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди"
передбачено, що визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

А тому висновки суду першої інстанції
частково відповідають нормам
матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції, при винесені оскаржуваної
постанови не вірно дано правову оцінку
обставинам справі та ухвалено судове
рішення без додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що згідно ст. 202 КАС України є підставою
для часткового задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205,
207, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури
Івано-Франківської області -
задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
01.12.2010 року у справі № 2а-1260/10/0970 - в
частині задоволення адміністративного
позову ОСОБА_1 до начальника
Косівського районного відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Івано-Франківській
області про стягнення моральної шкоди
в сумі 1/одна/ тисяча гривень-скасувати.
Ухвалити нову постанову. Відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
начальника Косівського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області про
стягнення моральної шкоди. Врешті
постанову залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду у
порядку адміністративного судочинства
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
О.М. Гінда

В.Я. Качмар