Справа № 820/51/14
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 р.Справа № 820/51/14

Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Макаренко Я.М.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання
Гончаровій С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Московському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.02.2014р.
по справі № 820/51/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна
комерційна фірма "В.І.А."

до Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельна
комерційна фірма "В.І.А." (надалі по
тексту позивач) звернувся до суду до
Державної податкової інспекції в
Московському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області ( надалі по тексту
відповідач), в якому просив суд:

-скасувати податкове повідомлення -
рішення №/0 від 10.12.2010 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.02.2014 року
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будівельна комерційна фірма "В.І.А." до
Державної податкової інспекції в
Московському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкового повідомлення-рішення
задоволено в повному обсязі.

Скасовано податкове повідомлення -
рішення №/0 від 10.12.2010 року на
загальну суму 61722 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.02.2014 року
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Сторони в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилися, про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, причини
неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що вимоги
апеляційної скарги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
Державною податковою інспекцією у
Московському районі м. Харкова
проведена документальна невиїзна
перевірка позивача з питань
правомірності формування податкового
кредиту у квітні 2010 року по
взаємовідносинам з ТОВ
"Електроспецтех" та правильності
обчислення ПДВ за квітень 2010 року.

Результати перевірки оформлені актом
№10492/18/31234850 від 07.12.2010 року, яким
зафіксовано порушення пп. 7.4.1, 7.4.4 п. 7.4
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість", відповідно до якого
позивачем до складу податкового
кредиту за квітень 2010 року включені
суми ПДВ у розмірі 41148,00 грн. на підставі
угод, які є нікчемними в силу ст. 216 ЦК
України та не створюють юридичних
наслідків і як наслідок не пов'язані з
власною господарською діяльністю (т. 1
а.с. 21-42).

На підставі акту перевірки №10492/18/31234850
від 07.12.2010 року контролюючим органом
винесено податкове повідомлення -
рішення №/0 від 10.12.2010 року, яким
позивачу було визначено суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 61722,00 грн., у тому
числі за основним платежем - 41148,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями -
20574,00 грн. (т. 1 а.с. 11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з
протиправності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач прийшов до висновку про
заниження позивачем податку на додану
вартість за квітень 2010 року на суму 41148
грн. внаслідок включення до складу
податкового кредиту ПДВ за
господарськими операціями, що
проведені на підставі нікчемного, на
думку відповідача, договору,
укладеного з ТОВ «Електроспецтех»,
який не спричиняє реального настання
правових наслідків.

Висновки відповідача про нікчемність
договору, укладеного з ТОВ
«Електроспецтех» грунтувалися на
висновках акту перевірки, проведеної
відносно з ТОВ «Електроспецтех»,
відповідно до якого правочини укладені
з ТОВ «Електроспецтех» є нікчемними.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такими висновками відповідача та не
вбачає ознак укладеного позивачем з
ТОВ «Електроспецтех» договору без мети
настання реальних наслідків, виходячи
з наступного.

Відповідно до положень статті 228
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Згідно з частиною 2 статті 215 цього
Кодексу якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин), у цьому разі визнання такого
правочину недійсним не вимагається.

Отже, за вимогами зазначеної норми
договір є нікчемним, якщо він був
спрямований на незаконне заволодіння
майном держави.

Між позивачем (Замовник) та ТОВ
"Електроспецтех" (Підрядник) було
укладено договір будівельного підряду
від 14.04.2010 року №14/04-10С, за умовами якого
Підрядник зобов'язується виконати
комплекс робіт на об'єкті "ТРЦ "Караван",
що розташований за адресою:
Дніпропетровська область, смт.
Юбілейний, вул. Нижньо-Дніпровська 17, а
Замовник зобов'язується надати фронт
робіт, прийняти їх та сплатити за
виконані роботи (т. 1 а.с. 64-65).

Реальність виконання зобов'язань по
укладеному правочину підтверджується
локальним кошторисом (т. 2 а.с. 17-18),
відомістю ресурсів (т. 2 а.с. 19),
договірною ціною, довідкою про
вартість виконаних робіт, актом
прийому виконаних будівельних робіт,
податковою накладною №434, №433, №508, №533,
№771, №785 (т. 1 а.с. 66-85).

Оплата по договору будівельного
підряду від 14.04.2010 року була здійснена в
повному обсязі шляхом списання коштів
із рахунку позивача, що
підтверджується виписками з банку (т. 1
а.с. 107-114).

ТОВ "Електроспецтех" має ліцензію
відповідного зразку серії АВ №512789 з
переліком робіт (т. 1 а.с. 134-136), з яких
встановлено, що останній здійснює
господарську діяльність по наданню
будівельних послуг.

В підтвердження виконання робіт також
свідчить лист директора ТОВ
"Електроспецтех" до директора ТОВ
"БКФ"В.І.А." з проханням допустити
працівників ТОВ "Електроспецтех" на
об'єкт "ТРЦ "Караван", що розташований за
адресою: Дніпропетровська область, смт.
Юбілейний, вул. Нижньо-Дніпровська 17,
для виконання умов договору
будівельного підряду (т. 2 а.с. 45), та
розпорядження позивача про надання
повного доступу ОСОБА_1 до об'єкту для
виконання будівельних робіт (т. 2 а.с. 47).

Як встановлено судом першої інстанції,
контроль по виконанню робіт, ТОВ
"Електроспецтех" був покладений на
співробітника ТОВ "БКФ "В.І.А." ОСОБА_1,
який за освітою інженер будівельник, що
підтверджується дипломом спеціаліста
про отримання вищої освіти за
спеціальністю "Промислове цивільне
будівництво" (т. 2 а.с. 9) та на якого
посадовою інструкцією, затвердженою
директором ТОВ "Будівельна комерційна
фірма "В.І.А." покладено обов'язок
контролювати виконання
будівельно-монтажних робіт (т. 2 а.с. 10-13).

Отже, матеріалами справи підтверджено
реальне виконання сторонами умов
вказаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для висновку відповідача про
нікчемність договору, укладеного з ТОВ
"Електроспецтех" слугував акт
перевірки ТОВ "Електроспецтех" за
висновками якого відповідач прийшов до
висновку про те, що господарська
діяльність позивача із його
контрагентом містить ознаки
нікчемності.

Згідно із пунктом 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за статтею 228 ЦК має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Колегія суддів зазначає, що в ході
судового розгляду справи не
встановлено наявності вироків судів,
що набрали законної сили та відповідно
до яких виявлено ознаки узгоджених
кримінально-караних діянь у діях
посадових осіб позивача.

Отже, враховуючи, встановлення
колегією суддів факту реального
виконання умов, обумовлених спірним
договором, надання позивачем належним
чином оформлених документів в
підтвердження виконання спірних
договорів та не надання податковим
органом інших відомостей, які б
свідчили про нікчемність спірного
договору, колегія суддів відхиляє
доводи відповідача про наявність ознак
нікчемності спірного правочину.

При цьому, колегія суддів не
погоджується з доводами відповідача
щодо безпідставного заниження
позивачем податку на додану вартість
за квітень 2010 року за операціями,
проведеними на підставі спірного
договору, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом звітного
періоду у зв'язку з придбанням товарів
та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України
"Про податок на додану вартість"
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

При цьому, згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 даного
Закону України „Про податок на додану
вартість" не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Пунктом 7.5. ст. 7 Закону України "Про
податок на додану вартість"
встановлено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Отже, підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, видана платником податку.

Між тим, колегія суддів зазначає, що
наявність податкових накладних дійсно
є обов'язковою обставиною для
визначення правильності формування
податкового кредиту, але не вичерпною,
оскільки визначальною умовою для
віднесення сум ПДВ на підставі
податкових накладних до податкового
кредиту є реальність господарських
операцій, яка підтверджується
первинними документами, оформленими
належним чином.

Реальність господарських операцій за
спірним договором підтверджена
документами первинного та
бухгалтерського обліку.

Отже, позивачем правомірно сформовано
податковий кредит за спірний період на
підставі виданих ТОВ "Електроспецтех"
податкових накладних.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на акт перевірки контрагента
позивача, як на підставу висновків про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства при формуванні
податкового кредиту, колегія суддів не
сприймає та вважає необґрунтованими, з
огляду на таке.

Згідно ст. 61 Конституції України, норми
якої є нормами прямої дії, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер. Тому, якщо
контрагент позивача не виконав свого
зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету,
настає відповідальність та відповідні
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою вважати неправомірним
формування податкового кредиту
позивачем, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови щодо його
формування та має документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Таким чином, сама по собі несплата
податку контрагентом позивача, або
його контрагентами (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит позивача.

Колегія суддів також зазначає, що
порушення, на думку відповідача,
порядку здійснення господарської
діяльності контрагентом позивача не
впливає на результати діяльності
позивача і не може бути підставою для
притягнення позивача до
відповідальності. Такі висновки
узгоджуються із практикою
Європейського суду з прав людини.
Згідно приписів ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Так, відповідно в п.57 Рішення
Європейського суду з прав людини по
справі «Булвес» АД проти Болгарії від
22.01.2009 року судом було зазначено, що
оскільки компанія-заявник у повному
обсязі та вчасно виконала обов'язки з
дотримання встановлених
Державою-членом Конвенції норм
стосовно ПДВ та не мала засобів для
забезпечення виконання податкових
зобов'язань постачальником і не знала
про невиконання останнім своїх
обов'язків, вона могла правомірно
очікувати отримання вигоди від
застосування одного із основних правил
системи оподаткування ПДВ, а саме від
визнання права на податковий кредит
щодо суми ПДВ, яка була сплачена
постачальнику. Більше того, лише після
подачі декларації із віднесенням
відповідних сум до складу податкового
кредиту та проведення податковими
органами зустрічної перевірки
постачальника могло бути встановлено,
чи виконав постачальник свій обов'язок
подання звітності з ПДВ у повному
обсязі. Відповідачем не доведено
обізнаності позивача щодо
недобросовісного декларування своїх
зобов'язань його контрагентом.

Отже, позивач не може нести наслідків
невиконання контрагентом його
зобов'язань. Такі вимоги, відповідно до
зазначеного рішення Європейського
суду з прав людини є надмірним тягарем
для платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Отже, фактичні обставини справи
об'єктивно засвідчують здійснення
господарської діяльності між
позивачем та ТОВ "Електроспецтех" за
спірним договором, а тому суми ПДВ
правомірно віднесені останнім до
податкового кредиту спірного періоду.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що відповідачем
безпідставно було донараховано
позивачу податкове зобов'язання з
податку на додану вартість .

Таким чином, колегія суддів
переглянувши, у межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Московському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.02.2014р. по
справі № 820/51/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Макаренко
Я.М.Судді(підпис) (підпис) Григоров А.М.
Подобайло З.Г. Повний текст ухвали
виготовлений 24.03.2014 р.