Справа № 2а-9805/10/1570
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/63703/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. при секретарі судового
засідання Луцан А.В.

за участю представників сторін:
позивача - не з'явився,

відповідача - Маісурадзе З.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Готель
Одеса»

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 р.

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013 р.

у справі № 2а-9805/10/1570

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Готель Одеса»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків в м. Одесі

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2010 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Готель Одеса» (далі -
позивач, ТОВ «Готель Одеса») звернулось
до Одеського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків в м. Одесі (далі -
відповідач, СДПІ по роботі з ВПП в м.
Одесі), в якому просило суд скасувати
податкове повідомлення-рішення від
05.10.2010 р. № /0.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 15.02.2012 р.,
яка залишена без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013 р.,
позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
15.02.2012 р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2013 р. і прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 02.04.2014
р. проти доводів касаційної скарги
заперечував, вважає оскаржувані судові
рішення законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства.

Крім того, відповідач заявив
клопотання про здійснення у
відповідності до положень статті
55Кодексу адміністративного
судочинства України процесуального
правонаступництва у зв'язку з
реорганізацією податкового органу.

Заслухав клопотання
відповідача, дослідив представлені
документи, колегія суддів приходить
до висновку про задоволення
заявленого клопотання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 28.09.2010 р. посадовими
особами СДПІ по роботі з ВПП в м. Одесі
була проведена документальна невиїзна
перевірка з питань дотримання вимог
податкового законодавства з податку на
додану вартість при взаємовідносинах
ТОВ «Готель Одеса» з ПП «БК «Воланплюс»
та ПП «Укрводтех» за період з 01.05.2010 р.
по 31.05.2010 р., за результатами якої
складено акт від 28.09.2010 р. № 585/22-0/31795692/9
та встановлено порушення позивачем
вимог абзацу «д» підпункту 7.2.1 пункту
7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» в результаті чого було
завищено суму податкового кредиту за
травень 2010 року всього у сумі 309 000 грн.,
у тому числі по контрагентах: - ПП «БК
«Воланплюс» на суму податку на додану
вартість 287 511,60 грн.; - ПП «Укрводтех» у
розмірі 21 488,40 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 05.10.2010 р. №
/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість всього у розмірі 463 500
грн., з яких 309 000 грн. - сума основного
платежу та 154 500 грн. - розмір штрафних
(фінансових) санкцій.

Як вбачається з акту перевірки №
585/22-0/31795692/9 від 28.09.2010 р., підставами для
визначення позивачеві зазначених
податкових зобов'язань, слугували
твердження перевіряючих про несплату
ПП «БК «Воланплюс» та ПП «Укрводтех» до
бюджету сум податкових зобов'язань з
податку на додану вартість за травень
2010 року по контрагенту ТОВ «Готель
Одеса».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій, виходили з того, що висновки
податкового органу викладені в акті
перевірки щодо порушення позивачем
положень податкового законодавства в
частині формування податкового
кредиту за період, що перевірявся по
взаємовідносинах з ПП «БК «Воланплюс»
та ПП «Укрводтех» є обґрунтованими, а
тому оскаржуване податкове
повідомлення-рішення не підлягає
скасуванню.

Колегія суддів касаційної інстанції не
може погодитись з такими висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит, згідно
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», вважається дата здійснення
однієї з подій: - або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; - або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до підпункту 7.2.4 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Податковий кредит звітного періоду,
згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.7.2 пункту 7.7 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість», якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
має від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Отже, до складу податкового кредиту
звітного періоду відносяться суми
податку, сплачені в ціні товару при їх
придбанні. Для віднесення відповідних
сум податків, сплачених в ціні товару,
до податкового кредиту платника
податку, який придбав зазначений товар,
законодавством не передбачено умов про
сплату цих сум до бюджету.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

Згідно із положеннями статті 7 закону
України «Про податок на додану
вартість» платник податку виключно на
підставі проведеної оподаткованої
операції та належним чином оформленої
контрагентом податкової накладної має
право відносити суми витрат на сплату
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту звітного періоду,
незважаючи на сплату контрагентом сум
податку на додану вартість до бюджету
за відповідною оподаткованою
операцією і виходячи з цього визначати
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість за звітний
період.

Відповідно до пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» підставою для отримання
відшкодування є дані тільки податкової
декларації за звітний період. Закон
України «Про податок на додану
вартість» не передбачає, у періоди за
які проводились перевірки, надання
даних податкових декларацій
контрагентів платника податків і не
ставить в залежність отримання
бюджетного відшкодування платником
податків від податкового обліку (стану)
інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету.

Сама по собі несплата податку
продавцем при фактичному здійсненні
господарської операції не впливає на
податковий кредит покупця та суму
бюджетного відшкодування.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Крім того, законодавство України, не
ставить в залежність виникнення у
платника податку на додану вартість
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання по сплаті
податку до бюджету, то це тягне
відповідальності та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, позивачем у межах
своєї господарської діяльності було
укладено з ПП «БК «Воланплюс» договір
№ 04/10-2010 від 11.01.2010 р. про надання послуг
з проведення маркетингових досліджень
ринку послуг Конференс-сервісу м.
Одеси, та з ПП «Укрводтех» договір №
117/04 від 30.03.2010 р. на надання послуг
кейтерингу.

В матеріалах справи наявні первинні
документи, які підтверджують фактичне
здійснення господарських операцій між
ТОВ «Готель Одеса» та вказаними
контрагентами, а саме: договори, акти
виконаних робіт, акти прийому робіт,
платіжні доручення, податкові
накладні, матеріали виконання робіт за
вказаними договорами.

Зазначені документи складені за
результатами проведених операцій та не
мають дефектів форми, змісту або
походження, які в силу статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», пункту
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Отже, з дня отримання податкових
накладних у позивача виникло право
формувати податковий кредит по
взаєморозрахунках з ПП «БК «Воланплюс»
та ПП «Укрводтех».

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Беручи до уваги вищезазначені правові
норми та встановлені фактичні
обставини справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду
приходить до висновку про відсутність
у податкового органу підстав для
нарахування позивачу спірних
податкових зобов'язань. Висновки акту
податкової перевірки про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Таким чином, висновок судів першої та
апеляційної інстанцій у даній справі,
про правомірність спірного
податкового повідомлення-рішення від
05.10.2010 р. № /0, ґрунтується на
неправильному застосуванні норм
матеріального права, що відповідно до
статті 229 Кодексу адміністративного
судочинства України, є підставою для
скасування ухвалених по справі судових
рішень з прийняттям нового судового
рішення про задоволення позовних
вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 55, 160, 167, 220, 221, 223, 229, 230, 232, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Здійснити процесуальне
правонаступництво та здійснити
заміну відповідача, Спеціалізовану
державну податкову інспекцію по роботі
з великими платниками податків в м.
Одесі на її правонаступника,
Спеціалізовану державну податкову
інспекцію з обслуговування великих
платників податків у м. Одесі
Міжрегіонального Головного
управлення Міндоходів.

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Готель
Одеса» задовольнити.

Скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
15.02.2012 р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2013р. у справі № 2а-9805/10/1570.

Прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
в м. Одесі від 05.10.2010 р. № /0.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення. Заява про
перегляд судового рішення в
адміністративній справі Верховним
Судом України може бути подана з
підстав, в порядку та у строки, що
встановлені статтями 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко