Справа № К/9991/88372/11-С
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року м.
Київ К/9991/88372/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Борисенко І.В.

Шипуліної Т.М.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Державної
податкової служби

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
16.08.2010

та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 08.02.2011

у справі № 2а-1441/10/1170

за позовом Приватного підприємця
ОСОБА_2

до Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Державної податкової служби

про визнання дій неправомірними,
скасування податкових
повідомлень-рішень, зобов'язання
вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_2 (далі по
тексту - позивач, ПП ОСОБА_2) звернулась
до суду з позовом до Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Державної податкової служби
(далі по тексту - відповідач,
Кіровоградська ОДПІ) про визнання
таким, що не був вручений акт
камеральної перевірки від 31.07.2009 №248/1720,
в зв'язку з чим визнати неправомірними
дії відповідача щодо зменшення в
особовому рахунку з податку на додану
вартість переплати в сумі 3492,13 грн.;
визнання недійсним та скасувати
податкових повідомлень-рішень від
27.11.2009 №/0, від 15.03.2010 №/0, від
15.03.2010 №/0, від 15.03.2010 №/0;
зобов'язання ДПІ у м. Кіровограді
внести зміни до картки особового
рахунку з податку на додану вартість ПП
ОСОБА_2 та збільшити переплату з
податку на додану вартість на суму 4379,00
грн.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 16.08.2010, яка
залишена без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 08.02.2011,
позов задоволено частково: скасовано
податкові повідомлення-рішення від
27.11.2009 №/0, від 15.03.2010 №/0, від
15.03.2010 №/0, від 15.03.2010 №/0;
зобов'язано відповідача внести зміни
до картки особового рахунку з податку
на додану вартість ПП ОСОБА_2 та
збільшити переплату з податку на
додану вартість на суму 4379,00 грн.; в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено; присуджено з Державного
бюджету України судові витрати в сумі
2,26 грн.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
проведених відповідачем перевірок з
питань дотримання позивачем
граничного строку сплати узгодженого
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, відповідачем були
складені акти перевірок та на підставі
пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (далі по
тексту - Закон №2181-ІІІ) прийняті
податкові повідомлення-рішення: за
вересень 2009 року - акт від 27.11.2009
№590/1720/НОМЕР_1 та податкове
повідомлення-рішення від 27.11.2009
№/0 про застосування штрафної
санкції у розмірі 327,90 грн.; за вересень
2009 року - акт від 15.03.2010 №129/1720/НОМЕР_1 та
податкове повідомлення-рішення від
15.03.2010 №/0 про застосування штрафу
у розмірі 357,57 грн.; за серпень 2009 року -
акт від 15.03.2010 №130/1720/НОМЕР_1 та
податкове повідомлення-рішення від
15.03.2010 №/0 про застосування штрафу
на суму 135,08 грн.; за жовтень 2009 року - акт
від 15.03.2010 №131/1720/НОМЕР_1 та податкове
повідомлення-рішення від 15.03.2010
№/0 про застосування штрафу на
суму 31,01 грн.

За результатом розгляду справи, судами
було встановлено, що своєчасно
сплачені позивачем кошти з податку на
додану вартість по деклараціям були
зараховані відповідачем на погашення
попереднього податкового боргу
позивача.

За рахунок таких дій, щомісячно штучно
виникали суми недоплати та в картці
особового рахунку в автоматичному
режимі нараховувалися штрафні санкції
і пеня, які в грудні 2009 року погашені
позивачем в добровільному порядку
платіжним дорученням від 14.12.2009 №1867 в
сумі 1100,00 грн.

Крім того, судами встановлено, що за
період з липня по грудень 2009 року, коли
сплачені податкові зобов'язання
зараховувались в погашення
податкового боргу, позивачем було
задекларовано податкових зобов'язань
на суму 19252,00 грн., тоді як сплачено
згідно платіжних доручень, надходження
за якими відображені у картці
особового рахунку 23631,00 грн., тобто
переплата станом на 14.12.2009 склала 4379,00
грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних обставин, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

За змістом пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону №2181
платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4
цього Закону для подання податкової
декларації.

Згідно п. 7.7 ст. 7 вказаного Закону
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) і у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляє платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення узгоджених
податкових зобов'язань відповідно до
п. 7.1 ст. 7 Закону №2181 та від обов'язку
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання відповідно до пп. 5.3.1 п. 5.3
ст. 5 цього ж Закону.

Відповідно до пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
№2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України «Про
Національний банк України»
Національний банк України визначає
систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів згідно з главою 6 цієї
Інструкції) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання коштів згідно з главою 5 цієї
Інструкції. При цьому згідно з п. 3.8
зазначеної Інструкції реквізит
«Призначення платежу» платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

З наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням пп. 16.5.2
п. 16.5 ст. 16 Закону №2181-ІІІ слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом №2181-ІІІ, визначено вичерпний
перелік заходів, які вживаються
контролюючим органом з метою погашення
платниками податків податкового боргу.
Серед таких заходів немає зміни
призначення платежу, самостійно
визначеного платником податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
п. 7.7 ст. 7 Закону, податковий орган не
наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин, самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

З огляду на зазначене, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами попередніх
інстанцій належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 16.08.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 08.02.2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)І.В. Борисенко (підпис)Т.М.
Шипуліна