Справа № 815/7328/13-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7328/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Юхтенко Л.Р. Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

Судді доповідача - Потапчука
В.О.

суддів - Коваля
М.П.

- Семенюка Г.В.

при секретарі -
Алексєєвої Н.М

за участю представника відповідача
Державної міграційної служби України -
Ващіліної Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 18
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

До суду звернувся позивач з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України про
визнання рішення від 13.09.2013 року №559-13
про відмову у визнані біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту не чинним з моменту його
прийняття та зобов'язання прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач є громадянином Афганістану,
але не може та не бажає користуватися
захистом цієї країни, внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань з причин належності до
певної соціальної групи, у зв'язку з чим
у 2010 році звернувся до Управління
міграційної служби в Одеській області
із заявою про надання статусу біженця,
за результатами розгляду якої рішенням
Держкомнацрелігій України йому було
відмовлено у в наданні статусу біженця.
За результатами оскарження в судовому
порядку, вказане рішення було
скасовано та зобов'язано
Держкомнацрелігій України розглянути
заяву позивача за участю законного
представника, оскільки позивач був
неповнолітнім на час розгляду його
заяви.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2013 року - відмовлено у задоволенні
позову.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції позивачем подано
апеляційну скаргу у якій зазначено, що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
у зв'язку з чим апелянт просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нову, якою задовольнити
позовні вимоги позивача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватися перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивач є громадянином
Республіки Афганістан, за
національністю - узбек, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.

До України позивач потрапив
нелегально, 01.12.2010 року з Афганістану
рейсом м. Кабул - м. Москва (РФ). Кордон з
Україною перетинав пішки поза пунктом
пропуску, приблизно 10.12.2010 року.

Зазначені обставини підтверджуються
матеріалами особової справи та
поясненнями позивача.

04.05.2012 року позивач повторно звернувся
до Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Всі дії, пов'язані з розглядом вказаної
заяви здійснювались з обов'язковою
участю законного представника
позивача та адвоката.

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області був складений висновок від
15.01.2013 року № ODS 12/107 про відмову у
визнанні біженцем та особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтовуючи його тим, що заявник не
надав жодних доказів про викрадення
товариша та свою заяву не підкріпив
жодними підтвердженнями. Уся
інформація надана ним у вигляді усних
пояснень. Заявник протягом усього
життя жив з родиною дядька, яка
залишилася мешкати на батьківщині, та
підставою його виїзду не слугували
певні обставини, які підштовхнули його
на виїзд або сукупність яких склала
реальну загрозу для життя та свободи.
Він сам відзначає причину виїзду
«загальний поганий стан країни та
низки проблем у нашому районі через
талібів». Таким чином, за наявними
матеріалами справи та аналізу
інформації по країні походження, а
також із урахуванням індивідуальних
особливостей ситуації заявника,
можливий висновок про те, що у разі його
повернення до країни громадянського
походження, до родини свого дядька, у
складі якої він проживав протягом
життя, він не має реального ризику або
загрози бути підданим смертній карі
або тортурам або виконанню вироку про
одне з них, та загрози потерпати від
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження та покарання.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 13.09.2013 року №559-13 був
підтриманий висновок Управління у
справах біженців та іноземців ГУ ДМС
України в Одеській області та
відмовлено позивачу у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення,
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області, 17 жовтня
2013року вручено позивачу повідомлення
№ 164 від 08 жовтня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

При вирішенні питання суд першої
інстанції дійшов до висновку, що при
розгляді заяви позивача про надання
статусу біженця в Україні відповідачем
здійснені усі дії, передбачені
законодавством про біженців для
встановлення інформації про заявника
та обставин, які стали підставою для
звернення із заявою про набуття
статусу біженця. При цьому, Державна
міграційна служба України діяла в
межах Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», прийняла рішення
відповідно до повноважень, визначених
цим Законом, які передбачають
виконання зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають повністю.

Колегія суддів вважає правильним такий
висновок суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року, жодна людина не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відповідно до
статті 1 якого, біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до вказаної статті Закону,
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 цього Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України „Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Колегія суддів вважає правильною
позицію суду першої інстанції, що
"побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що будь-яких погроз, пов'язаних
з расою, віросповіданням,
національністю, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань позивач особисто не
отримував.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для надання йому статусу
біженця в Україні або особи, яка
потребує додаткового захисту, не
вказують на наявність у нього
об'єктивних причин для побоювання
стати жертвою переслідувань в країні
походження за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 206 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 18
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 27
березня 2014 р.

Суддя-доповідач:
Потапчук В.О.
Судді:
Коваль М.П.

Семенюк Г.В.