Справа № 2а-3259/09/0770
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 р.
Справа № 876/6175/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Свалявської міжрайонної державної
податкової інспекції Закарпатської
області Державної податкової служби на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 12.03.2013 р. по
справі за позовом Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення коштів ,-

встановив:

13.07.2009 року позивач - Свалявська
міжрайонна державна податкова
інспекція Закарпатської області
(надалі - Свалявська МДПІ) звернулась до
суду з позовною заявою до відповідачів
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
якою просить стягнути в дохід держави
кошти у сумі 19111,37 грн. згідно договору
поставки продукції (половника, буку та
техсеровини), укладеного між ПП ОСОБА_1
та ПП ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
ході проведення перевірки відповідача
встановлено укладення усного договору
поставки лісопродукції між
відповідачем ПП ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2,
загальна вартість договору становить
19111,37 грн., перевіркою встановлено
безтоварність операцій за угодою.
Позивач посилається на норми
Цивільного кодексу України, зокрема,
ст. ст. 203, 215 Кодексу, з яких робить
висновок про нікчемність угоди,
укладеної відповідачами та у
відповідності до вимог ст. 208
Господарського кодексу України та ст. 10
Закону України "Про державну податкову
службу в Україні, просить стягнути в
дохід держави кошти у сумі 19111,37 грн. за
договором, укладеним між
відповідачами.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 12.03.2013 р. в
задоволенні позову Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення в дохід держави коштів у сумі
1911 1,37 грн. (застосування наслідків
недійсності договору) відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
висновку, що позивачем не доведено
позовних вимог щодо застосування
наслідків недійсності угод, оскільки в
судовому засіданні встановлено
відсутність належних доказів (вироку
суду, що набрав законної сили) щодо
нікчемності правочину, як такого, що
порушує публічний порядок, не доведено
правомірності визнання нікчемними
правочинів з підстав їх фіктивності (за
відсутності рішення суду про визнання
правочину недійсним, відповідно до
вимог ст. 234 ЦК України), не доведено
правомірності застосування
адміністративно - господарської
санкції у вигляді стягнення в дохід
держави коштів за угодою поза межами
їх застосування, встановленими ст. 250 ГК
України. За наведених обставин,
позовні вимоги суперечать вимогам
законодавства та встановленим в
судовому засіданні обставинам справи,
що підтверджені належними доказами, в
зв'язку з чим, суд прийшов до висновку,
що в задоволенні позовних вимог
Свалявської МДПІ слід відмовити в
повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною постановою
суду позивач оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач зокрема посилається на
те, що в ході проведення позапланової
документальної перевірки з питань
дотримання податкового законодавства
ПП ОСОБА_1 встановлено, що між суб'єктом
господарської діяльності - фізичною
особою приватним підприємцем ОСОБА_1 та
суб'єктом господарської діяльності -
фізичною особою приватним підприємцем
ОСОБА_2 було укладено усний договір
поставки продуктії пиловника бука та
техсировини.

Загальна вартість
товарно-матеріальних цінностей згідно
накладних, нібито поставлених згідно
усного договору ПП ОСОБА_2 становить
19111,37 грн.

Здійснення підприємницької діяльності
від імені ОСОБА_1 здійснював ОСОБА_4
згідно довіреності на управління
справами від 14.10.2005 року серія НОМЕР_1,
завіреної приватним нотаріусом
Свалявського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, терміном дії три роки -
дійсна до 14.10.2008 року.

Апелянт вважає, що вищезазначений
договір про поставку
товарно-матеріальних цінностей є
фіктивним відповідно до ст. 234
Цивільного кодексу України, оскільки
такий вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Факт здіснення безтоварних операцій
підтверджується тим, що у фізичної
особи-СПД ОСОБА_1 відсутні первинні
накладні на придбання
товарно-матеріальних цінностей по
номенклатурі товарів, які в подальшому
реалізовувалися. Відсутні також
будь-які підтверджуючі документи, які б
могли свідчити про перевезення
вантажів, на які оформлялися накладні
та здійснювалася оплата. Відсутні
також дані про наявність будь-яких
складських приміщень (власних чи
орендованих) суб'єкта господарської
діяльності, залученого до схеми
постачання лісопродукції при продажу
та при придбанні.

Апелянт зазначає, що фізичною особою
ОСОБА_2 видавалась готівка фізичній
особі- СПД ОСОБА_1 без мети реального
настання правових наслідків, а з метою
заниження об'єкту оподаткування,
несплати податків, в зв'язку з чим дії
приватного підприємця ОСОБА_1 (в його
інтересах діяв ОСОБА_4.) призвели до
втрат дохідної частини Державного
бюджету України.

В судове засідання сторони не
з'явились, хоча були повідомлені
належним чином про час та місце
розгляду справи у суді, а тому суд
вважає за можливе розглянути справу
без їх участі та відповідно до вимог ч. 1
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи наступні обставини.

Так, проведеною Свалявською МДПІ
позаплановою документальною
перевіркою дотримання вимог
податкового законодавства фізичною
особою - суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1 за період з 01.01.2006
року по 30.09.2009 року (акт Свалявської
МДПІ від 20.03.2009 року за № 8/1700/19781 16337,
а.с.6-24) встановлено порушення ФОП
ОСОБА_1, зокрема:

1)відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів.

2)порушено ч. 1 ст.203, ст.ст. 215, 216, 228, 662, 655,
656 ЦК України в частині недодержання в
момент вчинення правочину вимог, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
(ч. 5 ст. 203 ЦК України) по правочинах,
здійснених з ОСОБА_2

3)ФОП ОСОБА_1 здійснював операції з
фінансово - грошовими потоками, які
відображені в прибуткових касових
ордерах, де зазначені реквізити
правочинів, товарних характер яких
наявними документами не підтверджено.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 203, п.1.п.2 ст. 215,
ст.ст.216,228 ЦК України зазначені
правочини є нікчемними - в силу закону.

Згідно акту Свалявської МДПІ від 20.03.2009
року за № 8/1700/20, ФОП ОСОБА_1 видано
довіреність на управління справами на
призвіще ОСОБА_4, який здійснював
діяльність на підставі отриманої
довіреності від імені ФОП ОСОБА_1

Перевіркою також встановлено, що
ОСОБА_4 (який здійснював дільність від
імені ФОП ОСОБА_1.) в перевіряємий
період займався торгівельною
діяльністю - торгівля лісоматеріалами
(бук пиловник. техсировина).

Згідно акту перевірки, у вересні 2006
року ФОП ОСОБА_1 реалізовано ФОП ОСОБА_2
лісоматеріалів на суму 19111,37 грн.
(накладні від 08.09.2006 року за № А1. від
14.09.2006 року за № А2 та від 28.09.2006 року за№
А3), інших документів на час проведення
перевірки немає.

Перевіркою встановлено, що проведені
операції є безтоварними, крім того,
ОСОБА_4 виписував накладні та податкові
накладні від свого імені та від імені
фізичних осіб - підприємців, від яких
отримував довіреності на здійснення
підприємницької діяльності. Вказані
безтоварні операції проводились з
метою переведення грошових коштів з
безготівкової форми у готівкову. Для
цієї мети були зареєстровані
суб'єктами підприємницької діяльності
фізичні особи - відповідачі, які не мали
на меті здійснення підприємницької
діяльності, за матеріальну винагороду
у розмірі десяти відсотків від
безготівкової суми грошових коштів,
переведених у готівку. Факт здійснення
безтоварних операцій підтверджується
тим, що у вказаних ФОП відсутні
первинні накладні на придбання ТМЦ,
тобто, оформлення ТМЦ проводилось без
фактичних поставок продукції. За
аналогічною схемою проводилось
оформлення податкових накладних з
метою формування податкового кредиту з
ПДВ, таким чином, дані операції є
безтоварними. Будь яких первинних чи
інших фінансових документів немає.
Відсутні також документи, що
підтверджують перевезення вантажів
(первинної транспортної документації).
Відсутні дані про наявність складських
приміщень у ФОП ОСОБА_1, тобто, укладена
ФОП ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 угода є
нікчемною.

На підставі наведенного, Свалявська
МДПІ звернулась до суду з позовом про
застосування наслідків визнання
договорів недійсними, що встановлені
ст. 208 Господарського кодексу України,
шляхом стягнення в дохід бюджету суму
19111,37 грн.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України (в редакції
кодексу станом на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Визнання
правочину недійсним судом не
вимагається лише у тому випадку, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Нікчемними, зокрема, є правочини:

1)укладені з недодержанням обов'язкової
письмової форми, якщо недійсність
прямо передбачена законом, наприклад,
правочини щодо забезпечення виконання
зобов'язань (ст. 547);

2)укладені з недодержанням обов'язкової
нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219);

3)укладені малолітньою особою за межами
її цивільної дієздатності без
належного схвалення (ч. 2 ст. 221);

4)укладені недієздатною фізичною
особою (ч. 1 ст. 226);

5)вчинені без дозволу органу опіки і
піклування (ч. 1 ст. 224);

6)які порушують публічний порядок (ч. 2
ст. 228).

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими
є:

1)правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина:

2)правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави. Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Тобто, такими є правочини, що посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Зміст наведеної правової норми
свідчить про те, що законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів та передбачив наявність
умислу сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК
України має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок
держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а порушення
податкового законодавства є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України, суд
констатує, що кваліфікація правочину
як такого, що порушує публічний
порядок, повинен передувати вирок суду
про притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили, саме за злочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави.

Вироком Свалявського районного суду
Закарпатської області від 13 грудня 2012
року (справа № 1/710/220/11, головуюча - суддя
Жиганська Н.М., а.с. 72-77) ОСОБА_4 визнанний
винним у вчиненні злочинів,
передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 209 ч. 1, 191 ч. 4,
209 ч. 2 Кримінального кодексу України.

Згідно тексту вироку суду, ОСОБА_4, за
попередньою змовою з ОСОБА_6,
організував привласнення коштів ПП
ОСОБА_7 та вчинив розтрату майна, що
перебувало в його віданні, чим самим
ним вчинено дії спрямовані на набуття,
володіння та використання коштів,
одержаних внаслідок вчинення
суспільно - небезпечного протиправного
діяння, що передувало легалізації
доходів.

Також, з тексту вироку вбачається, що
ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні
злочинів щодо привласнення а розтратою
чужого майна та легалізації одержаних
злочинним шляхом доходів, при цьому,
ОСОБА_4 ні цим вироком, ні іншими не
визнавався винним у вчиненні злочину
(злочинів), пов'язаних з укладенням
правочинів, направлених на порушення
суспільних, економічних та соціальних
основ держави та даною кримінальною
справою не досліджувались відносини
щодо укладання договору між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2

В контексті наведеного слід зазначити,
що висновок податкового органу про
нікчемність правочину є
необгрунтованим, оскільки відсутні
докази щодо нікчемності правочину, так
як вироком суду, що набрав законної
сили не доведена вина сторін правочину
(однієї з сторін правочину) в намірі
порушити публічний порядок у вигляді
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина та/або знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного заволодіння ним.

Стосовно позиції податкового органу
про нікчемність укладених правочинів з
тих підстав, що такі не направлені на
настання реальних наслідків (фіктивний
правочин), колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України наведено
визначення правочину, згідно якої,
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином. Причому
такі цілі можуть бути протизаконними
або фіктивний правочин може взагалі не
мати правової мети. Фіктивним може бути
визнаний будь-який правочин, якщо він
не має на меті встановлення правових
наслідків, незалежно від того, в якій
формі він вчинений, його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 234 ЦК України передбачено,
що фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Право на звернення податкових органів
із відповідними позовами встановлено
п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну
податкову службу в Україні" (в редакції,
чинній на час звернення з позовом до
суду).

З акту перевірки слідує, що як при
укладанні договорів, так і при їх
виконанні учасниками правочинів
допущені грубі порушення вимог
законодавства України, зокрема,
перевіркою встановлено відсутність
необхідних умов для реального настання
результатів господарських операцій,
укладення такого без мети настання
реальних наслідків (фіктивність
правочину), порушення при цьому порядку
ведення бухгалтерського обліку
господарської діяльності, і як
наслідок - незаконність формування
валових витрат та податкового кредиту
з ПДВ, тобто, наявними є порушення вимог
податкового законодавства
відповідачами при укладенні та
виконанні правочинів.

Проте, вирішуючи спір про визнання
угоди недійсною, суд повинен з'ясувати
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних юридичних
наслідків. Тому, неправильною та такою,
що суперечить нормам законодавства, є
позиція Свалявської МДПІ щодо
нікчемності правочину з підстав його
фіктивності, оскільки нікчемний
правочин є недійсним в силу вимог
закону (та його визнання недійсним в
судовому порядку не здійснюється) на
відміну від фіктивного правочину (який
визнається недійсним в судовому
порядку).

Слід також зазначити, що безпідставним
є посилання податкового органу в акті
на ч. 1 ст. 203. ст. 216 ЦК України, так як
зазначені норми законодавства
використовуються лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку. Стосовно посилання
відповідача на ст. ст. 655, 662, 664 ЦК
України, то ними регулюються умови та
порядок виконання господарських
зобов'язань (положення щодо договорів
купівлі - продажу, обов'язки щодо
передачі товару та місця поставки
товару), та вказаними нормами не
регулюються питання недійсності
правочинів.

Відповідно до презумпції
правомірності правочину (ст. 204 ЦК
України) всі укладені між сторонами
правочини є чинними, якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину.

Проводячи системний аналіз
вищенаведених актів цивільного
законодавства варто врахувати, що
підставою вважати правочин нікчемним
являється його недійсність, прямо
встановлена законом, а не висновки акту
податкової перевірки. Вказані в актах
податкових органів порушення, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

За вчинення правочину з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, застосовуються санкції,
передбачені, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК
України. За змістом статті це можливо
лише в разі виконання правочину хоча б
однією стороною. Зазначені санкції не
можна застосувати за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових
платежів) однією зі сторін договору,
оскільки за таких обставин
правопорушенням була б несплата
податків, а не вчинення правочину.

Для стягнення цих санкцій є необхідною
наявність умислу на укладення угоди з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства. Цією
статтею визначено, що у випадку якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернен другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в дохід держави.

Таким чином, норми Господарського
кодексу України містять
публічно-правові наслідки укладення
недійсної угоди. Цим кодексом
встановлена відповідальність (правові
наслідки) у вигляді
адміністративно-господарської санкції
(в розумінні ст. ст. 238, 239 ГК України), яка
має конфіскаційний характер, -
стягнення в доход держави одержаного
однією чи обома сторонами за угодою, за
укладення угоди з метою, суперечною
інтересам держави та суспільства.

Крім того, відповідно до ст. 250 ГК
України адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести
місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Оскільки позивач звернувся до суду 13
липня 2009 року, а згідно акту перевірки -
між відповідачами укладено усний
договір купівлі - продажу
лісоматеріалів, правовідносини щодо
купівлі - продажу лісоматеріалів між
відповідачами оформлено накладними у
вересні 2006 року (накладні від 08.09.2006
року за № А1, від 14.09.2006 року за № А2 та
від 28.09.2006 року за № А3), з чого
вбачається, що моментом виконання
договору є дата останньої товарно -
транспортної накладної (28 вересня 2006
року), та враховуючи строк з моменту
виконання договору по дату звернення з
позовом до суду - суд дійшов до висновку
про пропуск встановленого ст. 250 ГК
України строку для застосування
адміністративної санкції у вигляді
конфіскації.

У зв'язку з наведеним, невірним та
помилковим є твердження представника
позивача про те, що наслідки визнання
недійсними господарських зобов'язань
не є адміністративно - господарськими
санкціями та строки встановлені у ст. 250
ГК України до них не застосовуються.

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
позивачем не доведено позовних вимог
щодо застосування наслідків
недійсності угод, оскільки в судовому
засіданні встановлено відсутність
належних доказів (вироку суду, що
набрав законної сили) щодо нікчемності
правочину, як такого, що порушує
публічний порядок, не доведено
правомірності визнання нікчемними
правочинів з підстав їх фіктивності (за
відсутності рішення суду про визнання
правочину недійсним, відповідно до
вимог ст. 234 ЦК України), не доведено
правомірності застосування
адміністративно - господарської
санкції у вигляді стягнення в дохід
держави коштів за угодою поза межами
їх застосування, встановленими ст. 250 ГК
України.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Свалявської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 12.03.2013 р. по
справі № 2а-3255/09/0770 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
О.О. Большакова

В.Я. Макарик