Справа № 2а-42/11
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2014 р. м. Київ
К/800/44912/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу, подану
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, на постанову
Оболонського районного суду м. Києва
від 06 червня 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 листопада
2012 року

у справі № 2-а-42/11

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій неправомірними,
зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
Оболонського районного суду м. Києва з
адміністративним позовом до
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ) про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату додаткової пенсії і пенсії
відповідно до статей 50, 54 Закону
України від 28.02.1991 N 796-XII «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Закон №796) з 22.05.2008.

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 17.12.2010 позовні вимоги за
період з 22.05.2008 по 08.10.2009 залишено без
розгляду. Вказана ухвала суду першої
інстанції не оскаржувалась та набрала
законної сили.

Постановою Оболонського районного
суду м. Києва від 06.06.2011 позов
задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача
та зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду України в м. Києві
здійснити перерахунок та виплату
позивачу щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідно
до статті 50 Закону №796, статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з
08.10.2009.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2012
рішення суду першої інстанції в
частині задоволеного позову за період
з 08.10.2009 по 11.05.2010 скасовано та залишено
адміністративний позов в цій частині
без розгляду. У решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій у частині
відмови у позові та залишення позову за
період з 08.10.2009 по 11.05.2010 без розгляду,
ОСОБА_3 оскаржив їх у цій частині у
касаційному порядку.

У касаційній скарзі касатор просив
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з мотивів порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення про
задоволення позову повністю з 08.10.2009.

Касаційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що суд апеляційної
інстанції, залишаючи без розгляду
позов за період з 08.10.2009 по 11.05.2010, не
врахував ухвалу Оболонського
районного суду м. Києва від 17.12.2010 про
поновлення строку звернення до
адміністративного суду з 08.10.2009.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 2
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неприбуттям належним чином
повідомлених про час і місце судового
засідання осіб, які беруть участь у
справі.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_3 є особою, яка
постраждала внаслідок Чоробильської
катастрофи 1 категорії та є інвалідом
ІІ групи, захворювання якої пов'язане з
роботами по ліквідації наслідків
аварії на ЧАЕС. Позивач перебуває на
обліку в ГУ ПФУ.

Крім того, судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_3 отримує пенсію
відповідно до Закону України від 09.04.1992
№2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» (далі - закон №2262).

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання протиправними дій та
зобов'язання здійснити перерахунок і
виплату пенсії позивачу відповідно до
положень статті 54 Закону №796, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що, оскільки позивачу
призначено пенсію на підставі положень
Закону №2262, то правові підстави для
призначення ОСОБА_3 пенсії ще і
відповідно до положень статті 54 Закону
№796 відсутні.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з обґрунтованим
висновком судів попередніх інстанцій в
частині відмовленого позову з огляду
на таке.

Відповідно до статті 11 Закону № 2262
умови, норми і порядок пенсійного
забезпечення військовослужбовців,
осіб, які мають право на пенсію, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, визначаються Законом № 796 і
Законом № 2262.

Статтею 7 Закону № 2262 передбачено, що
військовослужбовцям, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом та
членам їх сімей, які одночасно мають
право на різні державні пенсії,
призначається одна пенсія за їх
вибором.

Згідно зі статтею 49 Закону № 796 пенсії
особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Як передбачено статтею 53 Закону № 796,
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, та щомісячна компенсація
сім'ям за втрату годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
виплачуються повністю незалежно від
заробітку, пенсії чи іншого доходу.

За змістом статті 54 Закону № 796
державна пенсія, передбачена цією
нормою, може призначатися лише за
бажанням громадянина.

Суди встановили, що позивач є особою,
яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи (категорія
1), та інвалідом II групи, отримує пенсію
до Закону № 2262.

Крім того, як правильно установили суди
попередніх інстанцій та не оспорюються
у цій касаційній скарзі, ОСОБА_3 має
право на щомісячну додаткову пенсію за
шкоду, заподіяну здоров'ю, згідно зі
статтею 50 Закону № 796.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що ГУ ПФУ правомірно
відмовило позивачу у перерахунку
пенсії, яка йому не призначалася на
підставі статті 54 Закону № 796, оскільки,
як установили суди першої та
апеляційної інстанцій, позивач
отримував пенсію на підставі Закону №
2262.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
19.11.2013 №21-443а13.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги в частині
неправомірності рішень щодо
зобов'язання здійснити перерахунок і
виплату пенсії позивачу відповідно до
положень статті 54 Закону №796
спростовуються вище переліченими
нормами права і встановленими
обставинами справи, практикою
Верховного Суду України, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень в частині відмови у
позові.

У той же час, колегія суддів звертає
увагу на те, що відповідно до частини
першої статті 100 КАС України (у
редакції, чинній на час звернення
позивача до суду з цим позовом)
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Частиною другою статті 99 КАС України
установлено, що для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Суд касаційної інстанції звертає увагу
на те, що неправильне визначення
позивачем підсудності цієї категорії
спору не може бути підставою для
поновлення пропущеного строку
звернення до адміністративного суду.

Ураховуючи, що ухвалою Оболонського
районного суду м. Києва від 17.12.2010 лише
залишено без розгляду
адміністративний позов за період з
22.05.2008 по 08.10.2009, а резолютивна частина
цього судового рішення не містить
інформації щодо поновлення строку
звернення до адміністративного суду з
08.10.2009, суд касаційної інстанції дійшов
висновку про обґрунтованість рішення
суду апеляційної інстанції про
залишення позову за період з 08.10.2009 по
11.05.2010 без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 224 КАС
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу, подану ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3, залишити без
задоволення.

Постанову Оболонського районного суду
м. Києва від 06 червня 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 листопада
2012 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 КАС
України.