Справа № 2а-5007/10/1770
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
Справа
№ 9104/23157/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Рибачука А.І., Клюби В.В.

з участю секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника
Грибок Л.Т.

відповідача по справі: представника
Коритнюка В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Рівне Рівненської області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року у справі за позовом приватного
акціонерного товариства «Агроресурс»
до Державної податкової інспекції в м.
Рівне Рівненської області про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н
О В И В:

Позивач, приватне акціонерне
товариство «Агроресурс» в жовтні 2010
року звернулося з позовом в суд до
Державної податкової інспекції в м.
Рівне про скасування податкових
повідомлень-рішень від 07.05.2010 року
№/0, від 01.06.2010 року №/1, від
03.08.2010 року № /2, від 07.05.2010 року №
/0, від 01.06.2010 року № /1, від
03.08.2010 року № /2, від 01.06.2010 року №
/0, від 16.06.2010 року № /1, від
03.08.2010 року № /2.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що 20.02.2009 року уклав
договір з Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Фініст» (далі - ТзОВ ТД «Фініст») про
надання послуг по просуванню товару
торгової марки «Данко» та «Рівнетерм»
на російському ринку опалювальної
техніки. На виконання договору та в
підтвердження наданих послуг сторони
договору оформляли акти виконаних
робіт від 26.07.2009 року на суму 74142 грн. 00
коп., 20.10.2009 року на суму 102695 грн. 00 коп.,
29.12.2009 року на суму 179353 грн. 55 коп., які
містять необхідні реквізити та
повністю відповідають вимогам, що
визначенні для первинних документів
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні». Отримані послуги рекламного
характеру мали позитивний результат,
що засвідчує динаміка росту продажу
опалювальної техніки на російському
ринку, зокрема, в 2007 році відсоток
продажу товарів складав 7,6%, у 2008 році
17,1%, у 2009 році 35,5%. Угода про надання
послуг носила реальний характер,
виконана сторонами, придбані рекламні
послуги позивач використав у своїй
господарській діяльності, а тому ПАТ
«Агроресурс» правомірно включив
відповідні суми витрат до складу
валових витрат. Також в акті перевірки
№536/23/1000/24175498 від 22.04.2010 року зазначено
про завищення позивачем валових витрат
у розмірі 67190 грн. 00 коп. по транспортних
послугах, наданих для ПАТ «Агроресурс»
фізичною особою підприємцем ОСОБА_3
Такі послуги позивачу надавались на
підставі договору від 04.10.2006 року, а
витрати формувались на підставі
належним чином оформлених актів
виконаних робіт. Позивач забезпечував
перевезення до місця роботи та назад
своїх працівників, оскільки режим
роботи підприємства встановлений
цілодобово, в три зміни (в тому числі
нічна), для цього уклав договір з
перевізником, а тому понесені витрати
підставно включав у відповідних
податкових періодах до складу валових
витрат. Інше порушення, описане в акті
перевірки, пов'язане з господарською
операцією по придбанню
товарно-матеріальних цінностей у
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Горіховий сад» (далі
- ТзОВ «Горіховий сад»), по якій позивач
сформував валові витрати на суму 18506
грн. 00 коп. та податковий кредит з
податку на додану вартість в розмірі 3701
грн. 00 коп. Висновки податкового органу
щодо завищення валових витрат та
податкового кредиту по вказаній
операції ґрунтуються на протоколі
допиту свідка директора ТзОВ
«Горіховий сад», який засвідчив, що
господарською діяльністю не займався,
не здійснював поставки товарів та не
підписував будь-яких документів. На
підставі зазначеного, ДПІ у м. Рівне
визначила угоду між ЗАТ «Агроресурс» і
ТзОВ «Горіховий сад» як нікчемну та
застосувала відповідні наслідки.
Позивач зазначає, що угода носила
реальний характер, придбані ТМЦ
(кабелі, натяжні та підвісні кріплення,
хомути, муфти, шини, наконечники
алюмінієві та інше) використанні в
господарській діяльності, відповідно
до актів № 641, № 642 від 30.11.2010 року
проведено списання ТМЦ на
підприємстві.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року в справі №2а-5007/10/1770
адміністративний позов задоволено

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням Державною податковою
інспекцією в м. Рівне Рівненської
області подано апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року в справі №2а-5007/10/1770.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги Державна податкова інспекція в
м. Рівне Рівненської області
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права та
виходить з мотивів, які наведені в
апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Рівне
Рівненської області необхідно
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову без змін. При
цьому колегія суддів виходить з
наступних міркувань.

Судом встановлено, що ДПІ у м. Рівне
проведено планову виїзну перевірку ЗАТ
«Агроресурс» з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року, про
що складено акт № 536/23-100/24175498 від 22.04.2010
року. Перевіркою, зокрема, встановлено
порушення позивачем вимог підпункту
5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», а саме:завищення валових
витрат у розмірі 356191 грн. 00 коп. на
вартість послуг, отриманих від ТзОВ «ТД
«Фініст», по просуванню на російському
ринку опалювальної техніки торгової
марки «Данко» і «Екотерм» сформованих
лише на підставі актів виконаних робіт,
без надання інших документів, які б
підтверджували отримання таких послуг,
конкретного опису послуг, доказів, у
якій формі надані послуги, доказів про
їх використання в господарській
діяльності позивача та їх вплив на
показники такої діяльності;

завищення валових витрат в розмірі 67 190
грн. 00 коп. на суму транспортних послуг
по перевезенню пасажирів, наданих
фізичною особою підприємцем ОСОБА_3,
через неналежне оформлення актів
виконаних робіт, тобто без
підтверджуючих документів про назву
вантажу, доцільність транспортних
перевезень, номенклатури вантажу, за
відсутності товарно-транспортних
накладних, заявок про необхідність
таких послуг; завищення валових витрат
на суму 18506 грн. 00 коп. та податкового
кредиту з податку на додану вартість в
розмірі 3701 грн. 00 коп. по господарській
операції з ТзОВ «Горіховий сад» на
придбання ТМЦ, яка визначена як
нікчемна у зв'язку з розслідуванням
кримінальної справи по факту
фіктивного підприємництва ТзОВ
«Горіховий сад».

На підставі акта перевірки №
536/23-100/24175498 від 22.04.2010 року ДПІ у м. Рівне
07.05.2010 року прийняті податкові
повідомлення-рішення №/0, яким
визначено суму податкового
зобов'язання ЗАТ «Агроресурс» з
податку на прибуток приватних
підприємств в розмірі 125 408 грн. 00 коп. (в
тому числі, за основним платежем 110 470
грн. 00 коп., за штрафними санкціями 14938
грн. 00 коп.) та №/0, яким визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 55510 грн. 50 коп.
(в тому числі, за основним платежем 3701
грн. 00 коп., за штрафними санкціями
1850грн. 50 коп.). За результатами розгляду
первинної скарги ЗАТ «Агроресурс» ДПІ
у м. Рівне прийняте рішення, яким
зазначені податкові
повідомлення-рішення залишені без
змін, та, крім того, збільшено розмір
штрафної санкції з податку на прибуток
приватних підприємств на суму 11047 грн. 00
коп. 01.06.2010 року ДПІ у м. Рівне винесено
такі податкові повідомлення-рішення:

- №/0, яким визначено ЗАТ
«Агроресурс» суму штрафної санкції з
податку на прибуток приватних
підприємств на суму 11047 грн. 00 коп.;

- №/1, яким визначено суму
податкового зобовязання з податку на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 125408 грн. 00 коп. (в тому числі, за
основним платежем 110470 грн. 00коп., за
штрафними санкціями 14938 грн. 00 коп.);

- №/1, яким визначено
податкове зобовязання з податку на
додану вартість в розмірі 55510 грн. 50коп.
(в тому числі, за основним платежем 3701
грн. 00 коп., за штрафними санкціями
1850грн. 50 коп.)

В подальшому повторні скарги позивача,
подані в адміністративному порядку,
були залишені без задоволення, а
податкові повідомлення-рішення без
змін. ДПІ у м. Рівне з метою доведення до
позивача граничного строку сплати
податкових зобовязань, зазначених в
раніше надісланих податкових
повідомленнях-рішеннях, виносилися
наступні податкові
повідомлення-рішення з номером
первинного податкового
повідомлення-рішення, при цьому через
дріб проставлявся номер скарги, щодо
розгляду якої воно складене, зокрема:

- №/1 від 16.06.2010 року, яким
визначено ЗАТ «Агроресурс» суму
штрафної санкції з податку на прибуток
приватних підприємств на суму 11047 грн. 00
коп.;

- №/2 від 03.08.2010 року, яким
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 125408
грн. 00 коп. (в тому числі, за основним
платежем 110470 грн. 00коп., за штрафними
санкціями 14938 грн. 00 коп.);

- №/2 від 03.08.2010 року, яким
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі
55510 грн. 50коп. (в тому числі, за основним
платежем 3701 грн. 00 коп., за штрафними
санкціями 1850грн. 50 коп.)

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції та
вважає, що позивач не порушив вимоги
підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», і
в свою чергу правомірно включив до
складу валових витрат вартість послуг,
отриманих від ТзОВ «ТД «Фініст», за 2009
рік в сумі 356 191 грн. 00 коп.

Вказане стверджується наступним.

Одним з видів діяльності ПАТ
«Агроресурс» є торгівля опалювальною
технікою та супутніми товарами, власне
виробництво опалювальних котлів. 20.02.2009
року позивач (замовник) уклав договір з
ТзОВ «ТД «Фініст» (виконавець) №17-Р про
надання послуг по просуванню товару
торгової марки «Данко» і «Рівнетерм»
на російському ринку опалювальної
техніки, в який вносились доповнення
24.08.2009 року, 30.12.2009 року, 16.08.2010 року.
Відповідно до пункту 1.2 договору
виконавець надавав такі послуги:
вивчення попиту на товар, що постачався
замовником, проведення аналізу
структури і динаміки продажу товару
торгових марок «Данко» і «Рівнетерм»
на російському ринку опалювальної
техніки, проведення акцій по
просуванні товару через виготовлення і
розповсюдження рекламних матеріалів.
На виконання умов договору сторонами
підписано акти виконаних робіт:

- від 20.06.2009 року, згідно з яким
виконавець виконав наступні послуги:
виготовив та розповсюдив рекламні
друковані матеріали (буклети 5000 штук,
листівки 12000 штук, брошури 3000 штук),
виготовив і розповсюдив об'єкти
зовнішньої реклами (банери 5 штук,
розтяжки 2 штуки), виготовив і
розповсюдив сувенірну продукцію
(кружки з логотипом «Данко» 300 штук) на
загальну суму 300000 російських рублів;

- від 09.10.2009 року, згідно з яким
виконавець виконав наступні послуги:
виготовив та розповсюдив рекламні
друковані матеріали (буклети 6000 штук,
листівки 6000 штук, брошури 2500 штук),
виготовив і розповсюдив об'єкти
зовнішньої реклами (банери 4 штук) на
загальну суму 380000 російських рублів;

- від 18.12.2009 року, згідно з яким
виконавець виконав наступні послуги:
виготовив та розповсюдив рекламні
друковані матеріали (буклети 6000 штук,
листівки 14000 штук, брошури 3500 штук),
виготовив і розповсюдив об'єкти
зовнішньої реклами (банери 11 штук) на
загальну суму 685000 російських рублів.

В матеріалах справи містяться буклети
з рекламою опалювальних котлів
«Данко», які містять фото та
характеристики товарів, є посилання на
виробника ЗАТ «Агроресурс», а ТзОВ «ТД
«Фініст» зазначений як офіційний
представник товару в Росії, фото кружки
та інших сувенірів з логотипом «Данко»,
листівок з рекламними гаслами «Данко»,
каталог продукції, випущений ТзОВ «ТД
«Фініст». На виконання умов договору
виконавцем проводилися презентації,
виставки продукції, семінари,
конференції серед продавців
опалювальної техніки і менеджерів
відділів продажу, на яких брали участь
спеціалісти ПАТ «Агроресурс», про що
свідчать листи ТзОВ «ТД «Фініст» від
15.11.2010 року № 118, запрошення для участі у
семінарах, посвідчення про відрядження
працівників позивача до Росії для
участі в семінарі.

При цьому, позивач також надав належні
та допустимі докази на підтвердження
того, що укладення договору від 20.02.2009
року №17-Р про надання послуг по
просуванню товару торгової марки
«Данко» і «Рівнетерм» на російському
ринку опалювальної техніки було
обумовлено отриманням економічної
вигоди, якою характеризується будь-яка
господарська діяльність. Так, зокрема,
зріс попит на опалювальну техніку на
російському ринку, про що свідчить
динаміка реалізації котлів в порівняні
з попередніми роками, зокрема, в
порівнянні з 2006 роком (обсяг продажу 1,7
відсотка) в 2009 році обсяг реалізації
товару в Росії становив майже 36
відсотків, збільшився обсяг поставок.
За таких обставин суд приходить до
висновку про реальний характер
отриманих послуг від ТзОВ «ТД «Фініст»
та їх зв'язок із господарською
діяльністю позивача.

Безпідставними є заперечення
відповідача щодо не підтвердження
валових витрат по отриманих
транспортних послугах з підстав
неналежного оформлення актів
виконаних робіт, тобто без
підтверджуючих документів про назву
вантажу, доцільність транспортних
перевезень, номенклатури вантажу, за
відсутності товарно-транспортних
накладних, заявок про необхідність
таких послуг з таких підстав.

04 червня 2006 року між позивачем
(замовник) та фізичною особою
підприємцем ОСОБА_3 (виконавець)
укладено договір про надання
транспортних послуг, відповідно до
пункту 2.1 якого виконавець надає
замовнику автомобіль для перевезення
працівників замовника не менше 16-20
пасажирів, згідно з узгодженими
маршрутами вказаними в додатку № 1. В
додатку № 1 визначено рух маршруток,
замовлених ЗАТ «Агроресурс», з
вказівкою на розклад рейсів слідування
транспортного засобу по п'яти
маршрутах, в додатку № 2 погоджено
оплату за 1 поїздку по визначених
маршрутах. Щомісяця протягом 2009 року
між позивачем та фізичною особою
підприємцем ОСОБА_3 складались та
підписувались акти про організацію
виконаних транспортних послуг ПП
ОСОБА_3, в яких зазначались відомості
про маршрут, дату надання послуги, тип
транспортного засобу, кількість
поїздок, тариф, суму. Протягом 2009 року
згідно актів про організацію виконаних
транспортних послуг ПП ОСОБА_3, позивач
придбав послуг на суму 67 190 грн. 00 коп.,
витрати по яких у відповідних
податкових періодах відніс до валових
витрат.

Надані транспортні послуги
безпосередньо використані в
господарській діяльності позивача,
надавалися для перевезення персоналу -
працівників ПАТ «Агроресурс»,
викликані виробничою необхідністю,
зокрема, трьохзмінним протягом доби
режимом роботи підприємства (в тому
числі нічною зміною), який затверджений
правилами внутрішнього трудового
розпорядку позивача.

Судом також встановлено, що між
позивачем (покупець) та ТзОВ «Горіховий
сад» (продавець) укладено усні договори
на поставки ТМЦ, на виконання яких
виписувались накладні:

- від 14.10.2009 року на суму 1753 грн. 20
коп. (в тому числі ПДВ 292 грн. 20 коп.);

- від 14.10.2009 року на суму 3229 грн. 20
коп. (в тому числі ПДВ 538 грн. 20 коп.);

- від 14.10.2009 року на суму 10996 грн. 80
коп. (в тому числі ПДВ 1832 грн. 80 коп.);

- від 14.10.2009 року на суму 6228 грн. 00
коп. (в тому числі ПДВ 1038 грн. 00 коп.);

та податкові накладні :

- № 22/09/01 від 14.10.2009 року на суму 1753
грн. 20 коп. (в тому числі ПДВ 292 грн. 20
коп.);

- № 22/09/04 від 14.10.2009 року на суму 3229
грн. 20 коп. (в тому числі ПДВ 538 грн. 20
коп.);

- № 22/09/02 від 14.10.2009 року на суму 10996
грн. 80 коп. (в тому числі ПДВ 1832 грн. 80
коп.);

- № 22/09/03 від 14.10.2009 року на суму 6228
грн. 00 коп. (в тому числі ПДВ 1038 грн. 00
коп.);

Придбання ТМЦ відображено в
бухгалтерському обліку по рахунку 205 в
жовтні 2009 року та підтверджується
актом інвентаризації цінностей на
складі станом на 31.10.2009 року. Відповідно
до актів комісії № 641, 642 від 30.11.2009 року
проведено списання ТМЦ, які
використанні в господарській
діяльності підприємства. Позивач по
договірних зобов'язаннях перед ТзОВ
«Горіховий сад» провів повний
розрахунок згідно з платіжним
дорученням № 1251 від 01.10.2010 року. По
операції придбання ТМЦ у ТзОВ
«Горіховий сад» позивач сформував
валові витрати на суму 18506 грн. 00 коп. та
податковий кредит з податку на додану
вартість в розмірі 3701 грн. 00 коп.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення,
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Однак судом встановлено, що
обвинувальний вирок стосовно
керівника позивача відсутній.

Відповідачем не надано доказів, а так
само не було встановлено судом першої
інстанції фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та контрагентом
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом не встановлено, наявності мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства, а також існування умислу
у позивача, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним. Хоча
факт порушення публічного порядку
повинен бути доведеним певними
засобами доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Таким чином, вважати правочини
нікчемними у суду апеляційної
інстанції немає підстав.

При цьому установлення факту
недійсності, в тому числі нікчемності
цивільно-правового правочину, який
опосередковує відповідну господарську
операцію, не є необхідною умовою для
визначення контролюючим органом
грошових зобов'язань платнику податків
у разі, якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення цієї
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платника податків.

Так, в листі Вищого адміністративного
суду України від 02.06.2011 року N 742/11/13-11
зазначено, що «з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини:

1.Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2.Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції.

3.Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку».

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 6 липня 1999 року
№ 996-Х1У визначено, що первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брата участь
у здійсненні господарської операції.

Порядком складання декларації з
податку на прибуток підприємства,
затвердженого Наказом ДПА України від
29.03.03р. №143 визначено, що дані, наведені
в декларації, повинні підтверджуватись
первинними документами обліку та
відповідати податковому обліку
(звітності).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №8 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за №168/704 (надалі - Положення),
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Згідно п. 2.4 Положення первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст
та обсяг господарської операції,
одиниця виміру господарської операції
(у натуральному та/або вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 Положення
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим і нормативним
актам.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу
України - господарськими визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінського-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта
(виконати роботу, передати майно,
сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (управнена сторона, у тому
числі кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Відповідно до ст. 3 Господарського
Кодексу України - під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу
України - за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар,
послуги) у власність другій стороні
(покупцеві) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі - продажу може бути товар, який
є у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

За ст. 662 Цивільного Кодексу України -
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу. Продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи, що
стосується товару та підлягають
переданню разом із товаром відповідно
до договору або актів цивільного
законодавства.

Згідно пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

А згідно пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 вказаного
закону не підлягають віднесенню до
складу валових витрат суми збитків
платника податку, понесених у зв'язку з
продажем товарів (робіт, послуг) або їх
обміном за цінами, що нижчі за звичайні,
пов'язаним з таким платником податку
особам.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Враховуючи викладене, на підставі
досліджених фактичних обставин спору
та доказів, якими сторони
обґрунтовують свою позицію, колегія
суддів не знайшла порушень наведених
вище норм права. Всі документи
здійснення господарської операції
відповідають Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», представлені
суду документи здійснення
господарської операції дають
можливість зробити висновок про її
реальність та обґрунтовану економічну
вигоду для обох сторін.

Суд не бере до уваги заперечення
відповідача про те, що у ТзОВ
«Горіховий сад» відсутні матеріальні
та трудові ресурси, оскільки суду не
представлено доказів на обґрунтування
таких обставин.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів, вважає, що апеляційні вимоги
Державної податкової інспекції в м.
Рівне Рівненської області є
неаргументованими та не підлягають до
задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Рівне
Рівненської області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 02
грудня 2010 року в справі №2а-5007/10/1770 - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
А.І. Рибачук

В.В. Клюба