Справа № 804/127/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 лютого 2014 р. Справа № 804/127/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді :Конєвої С.О.
розглянувши у письмовому провадженні у
місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Першотравенського міського управління
юстиції Дніпропетровської області
Журби Наталі Анатоліївни про визнання
рішення від 08.11.2013р. незаконним та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2014р. гр. ОСОБА_2 звернулася з позовом
до Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Першотравенського міського управління
юстиції Дніпропетровської області
Журби Наталі Анатоліївни та просить:

- визнати рішення відповідача №7769696 від
08.11.2013р. про відмову у державній
реєстрації права приватної власності
на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за
позивачем - незаконним;

- зобов'язати відповідача
зареєструвати за позивачем речове
право на нерухоме майно - квартиру
АДРЕСА_1, яка належить позивачеві на
праві приватної власності та у зв'язку
з цим видати позивачеві необхідні
документи, пов'язані з реєстрацією
цього права.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відмова державного
реєстратора у реєстрації прав на
квартиру АДРЕСА_1 за позивачем згідно
оспорюваного рішення з підстав того, що
договір купівлі-продажу нерухомого
майна не відповідає вимогам ст.227 ЦК
УРСР щодо обов'язкового нотаріального
посвідчення такого договору є
незаконною, оскільки договір
купівлі-продажу було укладено
сторонами на Павлоградській товарній
біржі згідно Закону України «Про
товарну біржу» та станом на момент
укладення договору купівлі-продажу -
26.11.1997 року ст.15 Закону України «Про
товарну біржу» не передбачала
реєстрації такого договору у
нотаріальному порядку. За викладеного
позивач вважає, що договір не був
посвідчений нотаріально по незалежним
від позивача причинам, так як
представник товарної біржі запевнив,
що такий договір не потребує
нотаріального посвідчення.

Позивач в судове засідання не з'явився,
однак 19.02.2014 року надав до суду засобами
електронного зв'язку заяву про розгляд
справи в порядку письмового
провадження (а.с. 40).

Відповідач в судове засідання не
з'явився, причину неявки не повідомив, з
клопотанням про відкладення розгляду
справи або розгляд справи за
відсутності його представника не
звернувся, про час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином
12.02.2014р. відповідно до вимог ст. 38
Кодексу адміністративного судочинства
України, що підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами (а.с.35).

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Згідно до ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду без
поважних причин, розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Частиною 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи наведене, клопотання
позивача про розгляд справи в
письмовому провадженні, строки
розгляду та вирішення справи,
встановлені ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, належне повідомлення
відповідача про час і місце судового
розгляду у відповідності до вимог ст. 38
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд вважає за можливе вирішити
спір за відсутності сторін, у
письмовому провадженні, за наявними у
справі доказами відповідно до вимог ч.
4, ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно до ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження) фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Судом у ході судового розгляду справи
встановлені наступні обставини у
справі.

26.11.1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, було
укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна - двокімнатної
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 та згідно ст. 15 Закону України
«Про товарну біржу» від 10.12.91р. даний
договір був зареєстрований на
Павлоградській Товарній біржі і не
підлягав нотаріальному посвідченню (
а.с.7-8).

Як вбачається зі змісту заяви позивача,
вищезазначений договір
купівлі-продажу нерухомого майна не
був зареєстрований в органах БТІ
м.Павлограда у відповідності до вимог
ст. 227 ЦК УРСР (а.с. 40).

22.10.2013р. позивач звернувся до
відповідача із заявою про проведення
державної реєстрації права власності
на квартиру АДРЕСА_1 та разом із заявою
для підтвердження права власності
надав договір купівлі-продажу
нерухомого майна зареєстрований на
Товарній біржі від 26.11.1997р.

08.11.2013р. державний реєстратор
Реєстраційної служби
Першотравенського міського управління
юстиції Дніпропетровської області
розглянувши подані документи,
керуючись ст. 24 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
пунктами 16 та 23 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
КМУ від 22.06.2011р. № 703, прийняв рішення
№7341539 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень
посилаючись на те, що наданий
правовстановлюючий документ (договір
купівлі-продажу нерухомого майна
зареєстрований на Товарній біржі) не
відповідає вимогам законодавства, а
саме: згідно із ч.1 ст.227 ЦК УРСР чинного
на час укладення договору, зазначений
договір повинен бути нотаріально
посвідчений та підлягав відповідній
реєстрації (а.с.11).

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, проаналізувавши норми
чинного законодавства України,
оцінивши їх у сукупності, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення даного позову,
виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між
сторонами у даній справі з приводу
виникнення здійснення реєстрації
речових прав на нерухоме майно, до яких
чинним законодавством, зокрема,
віднесено право власності на об'єкти
нерухомого майна, врегульовані нормами
Конституції України, Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011р. № 703 (далі
- Порядок № 703).

Згідно підпункту 1 частини 1 статті 4
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права на нерухоме майно, що
знаходяться на території України,
фізичних та юридичних осіб, держави,
територіальних громад, іноземців та
осіб без громадянства, іноземних
юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних організацій,
іноземних держав, а саме: право
власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.6 вказаного Закону
систему органів державної реєстрації
прав становлять, зокрема, органи
державної реєстрації прав, утворені
Міністерством юстиції України в
установленому законодавством порядку.
Держателем Державного реєстру прав є
центральний орган виконавчої влади,
що забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державної реєстрації
прав.

Повноваження органу державної
реєстрації прав, визначені статтею 8
вищевказаного Закону, а саме: орган
державної реєстрації прав проводить
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмовляє у їх реєстрації;
забезпечує ведення Державного реєстру
прав; надає інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом;
забезпечує облік безхазяйного
нерухомого майна; здійснює інші
повноваження, передбачені цим Законом
та іншими законами України.

Згідно статті 9 вказаного вище Закону,
державний реєстратор встановлює
відповідність заявлених прав і
поданих документів вимогам
законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями; приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав; видає
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; у
разі потреби вимагає подання
передбачених законодавством
додаткових документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

У відповідності до вимог п.4 ч.1 ст. 24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», п.16 та 23 Порядку
№ 703 у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Пунктом 26 Порядку № 703 передбачено, що
для проведення державної реєстрації
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

Так, зі змісту оспорюваного рішення
від 08.11.2013 року вбачається, що позивачу
було відмовлено у проведенні державної
реєстрації прав на квартиру АДРЕСА_1 з
підстав того, що поданий договір
купівлі-продажу від 26.11.1997 року,
укладений між сторонами на
Павлоградській Товарній біржі не
відповідає вимогам законодавства, а
саме: згідно із ч.1 ст.227 ЦК УРСР чинного
на час укладення договору, зазначений
договір повинен бути нотаріально
посвідчений (а.с.7 - 8).

Згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про
товарну біржу» чинного в редакції на
26.11.1997р., угоди зареєстровані на біржі,
не підлягають нотаріальному
посвідченню.

В той же час, ч.1 ст. 227 ЦК УРСР чинного на
момент укладення договору -26.11.1997р.,
передбачено, що договір
купівлі-продажу житлового будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (стаття 47
цього Кодексу).

З аналізу наведених норм чинного на
момент укладення договору
купівлі-продажу від 26.11.1997р.
законодавства видно, що вказані
законодавчі акти, які регулюють
питання щодо укладення угод
купівлі-продажу містять неоднозначні
трактування, а тому у відповідності до
вимог ст.9 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд зобов'язаний
застосувати нормативно-правовий акт,
який має вищу юридичну силу.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що в даному випадку
підлягають застосуванню норми ч.1 ст.227
ЦК УРСР ( чинного на момент укладення
угоди), оскільки ЦК УРСР носить вищу
юридичну силу та його норми є
спеціальними з питання укладення
правочинів між громадянами, які не є
членами біржі.

Позивачем (ОСОБА_2) не було надано
доказів того, що на момент укладення
договору купівлі-продажу на товарній
біржі вона являлась її членом.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відмова відповідача у
проведенні державної реєстрації права
власності на квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
26.11.1997р. укладеного на товарній біржі та
не посвідченого нотаріально є
обґрунтованою, а оспорюване рішення
прийняте у відповідності до вимог ст.24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», оскільки
договори щодо придбання на біржових
торгах об'єктів нерухомого майна, на
момент укладення договору - 26.11.1997р.
підлягали нотаріальному посвідченню.

Відповідної правової позиції
дотримується і Верховний Суд України у
своїй постанові від 16.02.2010р.(а.с.42-45).

За приписами ст.244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковими для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішеннями Верховного
Суду України.

Частина 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В той же час, і частина 1 статті 71 цього
Кодексу, покладає обов'язок на позивача
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються його вимоги та
заперечення.

Згідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами незаконність
прийнятого відповідачем оспорюваного
рішення з урахуванням вищенаведених
норм законодавства, чинного на момент
укладення договору купівлі-продажу від
26.11.1997р.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Приймаючи до уваги вищевикладені
обставини у даній справі, норми чинного
законодавства, які регулюють спірні
відносини, перевіривши правомірність
прийнятого оспорюваного рішення
відповідачем з урахуванням ч.3 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд приходить до висновку про
те, що відповідачем прийнято
оспорюване рішення у межах
повноважень, у спосіб, що передбачений
Конституцією України та
вищенаведеними законами України, з
урахуванням всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Не підлягають задоволенню і позовні
вимоги позивача щодо зобов'язання
відповідача здійснити реєстрацію
права власності на квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
26.11.1997р., який укладений та
зареєстрований товарною біржею
виходячи з того, що зазначені вимоги є
похідними від визнання оспорюваного
рішення незаконним та судом не
встановлено обґрунтованих підстав для
скасування оспорюваного рішення,
окрім того, судом враховується і те, що
позивач не позбавлений права повторно
звернутися з відповідною заявою до
відповідача після усунення обставин,
що стали підставою для прийняття
оспорюваного рішення.

З огляду на викладене у
адміністративного суду правові
підстави для задоволення даного позову
відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд виходить із того, що рішення
прийнято на користь суб'єкта владних
повноважень у зв'язку з чим судові
витрати понесені позивачем не
підлягають стягненню з державного
бюджету відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 41, 71, 86, 94, 122, 128,
160, 161, 162, 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби
Першотравенського міського управління
юстиції Дніпропетровської області
Журби Наталі Анатоліївни про визнання
рішення від 08.11.2013р. незаконним та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимогу ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя С.О.
Конєва