Справа № 820/12509/13-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 р.Справа № 820/12509/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014р. по
справі № 820/12509/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби
України третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, третя
особа Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області, в якому просить:

- скасувати рішення ДМС України № 632-13
від 11.11.2013 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України переглянути
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що 03.12.2013 року позивачем отримано
повідомлення ГУ ДМС України в
Харківській області від 18.11.2013 № 8/1-285
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Підставою вказаного
повідомлення слугувало рішення ДМС
України № 632-13 від 11.11.2013 року, згідно із
яким відповідач дійшов висновку, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
відсутні. Позивач вважає вказане
рішення незаконним та необґрунтованим,
оскільки перевірка наданої інформації
проводилась органами міграційної
служби України поверхнево та не
об'єктивно, ситуація у країні
походження належним чином не
вивчалась.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014 року
в задоволенні адміністративного
позову було відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014 року
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, позивач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
зокрема на порушення ст.ст. 1, 3, 5, 6, 8, 9, 10,
12, 28 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" від 08.07.2011р.,
Конвенцією про статус біженців від
28,07.1951 року, Наказу МВС України № 649 від
07.09.2011 "Про затвердження Правил
розгляду та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення, статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту", що призвело до неправильного
вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов до помилкового висновку про
відсутність встановлених п. п. 1, 13 ч. 1
ст. 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" підстав для
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Так,
судом не було надано належної оцінки
тому факту, що позивач, будучі за
національністю узбеком, не має
можливості повернутися до Киргизстану,
через загрозу небезпеки, яка буде
загрожувати зі сторони киргизів.
Враховуючи наведене, оскільки
підставами для залишення Україні є
загроза життю, безпеці та свободі у
Киргизстані, то позивач відповідає
передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
умовам для визнання його особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні. Посилання ж суду на ненадання
позивачем доказів на підтвердження
заявлених позовних вимог є
необґрунтованим, оскільки судом не
було враховано, що залежно від певних
обставин отримання і надання
документів, може бути взагалі
неможливим, тому така обставина не с
підставою для визнання відсутності
умов, за наявності яких надається
статус біженця або визнання особи
такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідач надав письмові заперечення
на апеляційну скаргу, в яких,
посилаючись на обґрунтованість та
об'єктивність рішення суду, просить
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Представники сторін у судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
про дату, час та місце апеляційного
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженка м. Ош, Киргистан, є
громадянкою Киргизстану, за
національністю узбек.

25.10.2010 року позивач звернувся до
Управління міграційної служби України
в Харківській області із заявою про
надання статусу біженця.

20.12.2010 року Управлінням міграційної
служби в Харківській області складено
висновок щодо відмови в наданні
статусу біженця, який було направлено
до Державного комітету України у
справах національностей та релігій.

Рішенням від 17.02.2011 року № 140-11
Державного комітету України у справах
національностей та релігій підтримано
висновок Управління міграційної
служби в Харківській області та
відмовлено позивачу в наданні статусу
біженця

Позивач, не погодившись із вказаним
рішенням, оскаржив його у судовому
порядку.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 27.09.2011 року
по справі №2а-6585/11/2070,
залишеною без змін ухвалами
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.12.2011 року
та Вищого адміністративного суду
України від 20.11.2012 року, в задоволенні
позовних вимог було відмовлено.

В подальшому, позивач повторно
звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до наказу ГУ ДМСУ в
Харківській області від 13.05.2013 року № 127
відмовлено в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погодившись із вказаним наказом,
позивач провів процедуру його
адміністративного оскарження, за
наслідком якої, рішенням ДМС України
від 17.07.2013 року № 23-13 скаргу було
задоволено.

На підставі п. 8 ст. 12 ЗУ "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" ГУ ДМС України в
Харківській області прийнято рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У період з 09.08.2013 року та 13.08.2013 року
співробітниками ГУ ДМСУ у Харківській
області проведено співбесіду з
позивачем, яка оформлена відповідним
протоколом.

01.10.2013 року ГУ ДМС України в Харківській
області складено висновок щодо відмови
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

11.11.2013 року ДМС України прийнято
рішення № 632-13, яким відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Листом ГУ ДМС України в Харківській
області від 18.11.2013 року № 8/1-285 позивачу
повідомлено про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Як було встановлено під час розгляду
справи, підставою для прийняття
оскаржуваного рішення слугувало те, що
позивачем не було надано необхідних
аргументів на підтвердження обставин
щодо загрози на батьківщині та не
наведено жодного конкретного факту або
інших доказів того, що її побоювання в
разі повернення на батьківщину є
обґрунтованими та відповідають
вимогам, визначеним п.1 та п.13 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Позивач, не погодившись із
оскаржуваним рішенням, звернувся до
суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що посилання позивача на
небезпеку та побоювання, що нібито
загрожує у разі повернення до
Киргистану є необґрунтованими та не
містять умов, передбачених пунктами 1
чи 13 частини першої статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту". А тому надана
позивачем до органів міграції заява не
викликає довіри, а дійсною причиною
звернення є спроба легалізувати своє
перебування на Україні. В зв'язку з чим,
приймаючи оскаржуване рішення про
відмову позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідач діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а також з використанням
повноважень з метою, з якою ці
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено),
добросовісно та розсудливо.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, унормовані Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон
України № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону визначено, що біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ч.5 ст.5 Закону України № 3671-VI
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

У відповідності до п.7 ст.7 Закону
України № 3671-VI, до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин. Як доказ необхідно пред'явити
документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідування можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
громадянської належності або країні
постійного проживання.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI
за результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
із п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Як було встановлено під час судового
розгляду, ОСОБА_1 має національний
паспорт Киргизької Республіки, який є
дійсним, що свідчить про те, що позивач
добровільно прийняв захист від країни
своєї громадянської належності.

Згідно протоколу співбесіди з
громадянинкою Киргизької Республіки
ОСОБА_1 від 09.08.2013 року та 13.08.2013 року
вбачається, що остання прибула до
України у 2006 року, оскільки їй
необхідно було змінити клімат у зв'язку
з післяопераційним відновленням
організму у лікарні м. Харкова, а також
з метою подальшої легалізації в
Україні.

Колегія суддів зазначає, що аналіз
матеріалів особової справи дозволяє
зробити висновок, що громадянка
Киргизької Республіки ОСОБА_1 не
обґрунтувала неможливість повернення
до країни громадянської належності
через особисті побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками
національності.

Так, як вбачається з проведеного
відповідачем під час розгляду заяви
позивача аналізу матеріалів по країні
походження позивача, протягом
перебування громадянки Киргизької
Республіки ОСОБА_1 в Україні, в країні
її громадянської належності не виникло
подій для обґрунтованого побоювання
щодо умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказу в заявах
біженців" від 16 грудня 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Обов'язок доказу здійснюється
позивачем, який має надавати правдиві
обґрунтування фактів, що стосуються
заяви, щоб на підставі цих фактів могло
бути прийнято відповідне рішення. Це
означає, що позивач повинен переконати
посадову особу в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Зважаючи на розділ С.2 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців, за результатами
проведеної з позивачем співбесіди та
матеріалами справи встановлено, що
твердження позивача в заяві щодо
небезпеки, яка нібито загрожує в
Киргизстані їй особисто, є повністю
безпідставним і не має реального
підґрунтя.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
позивача, а також досвіду осіб, що
знаходяться в подібному положенні в
країні походження свідчить, що не існує
розумної можливості того, що саме
позивачу буде причинено шкоду або
неприйнятні страждання у разі його
повернення в країну громадянської
належності.

Відповідно до п.45 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженців особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідувань. З аналізу матеріалів
справи вбачається, що позивач не виявив
ризику загрози своєму життю та свободі,
не навів достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів того, що
ці побоювання є аргументованими.

Колегія суддів зазначає, що позивач, як
під час розгляду справи у суді першої
інстанції, так і під час її
апеляційного перегляду, не навів
жодних доказів, які б свідчили про те,
що в разі повернення на батьківщину
вона буде піддана нелюдському
поводженню та матиме загрозу смерті
внаслідок особистого переслідування, а
її посилання на події червня 2010 року в
Киргизстані не можуть бути визнані
належним обґрунтуванням побоювань за
своє життя.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004р. №8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по видачі
національного паспорту, продовженні
терміну його дії, відмовлено в наданні
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

В свою чергу, матеріалами справи
підтверджено, що позивачем не було
надано до ГУ ДМС в Харківській області
достовірних доказів та аргументованих
пояснень про факти переслідування на
Батьківщині та доводів щодо відмови
країни її громадянської належності
захищати права від дискримінації,
переслідувань. Вказаних обставин
позивачем також не було надано під час
судового розгляду справи.

Також, слід зазначити, що позивач
покинув країну свого походження
легально, без будь-яких перешкод з боку
як державних органів, так і недержавних
угрупувань за особистим паспортом.

Вищенаведені обставини свідчать про
те, що до органу міграційної служби
позивач звернувся не з метою отримання
міжнародного захисту, а в пошуках
шляхів легалізації на території
Україні, оскільки перебуває на її
території незаконно. При цьому,
основною причиною від'їзду позивача з
країни громадянської належності є
вирішення особистих проблем.

Колегія суддів зауважує, що згідно з п. F
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця "мігрант -це
особа, яка добровільно залишає країну,
щоб поселитися в іншому місті, а його
дії мотивуються особистим бажанням.
Якщо особа переїджає тільки з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем."
Пошук кращих економічних та соціальних
умов життя є сферою правового
регулювання Закону України "Про
імміграцію" з відповідним правовим
статусом, який набувається згідно з цим
законом.

Таким чином, посилання в заяві ОСОБА_1
на небезпеку та побоювання, що нібито
загрожує їй у разі повернення до
Киргизстану є необґрунтованою, а
побоювання позивача, на які
посилається в заяві, не містять умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Проаналізувавши викладене вище
колегія суддів приходить до висновку,
що позивач підпадає під дію умови коли
особа не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а саме: стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Під час розгляду справи було
встановлено, що позивачем не було
надано фактів фізичного насилля та
дискримінації по відношенню до
позивача, порушення права на життя
позивача та його сім'ї.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо відсутності належних та
допустимих доказів побоювань позивача
стати жертвою переслідувань, та як
наслідок правомірності висновків
відповідача про відсутність
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
умов, для визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

З огляду на зазначене, колегія суддів
дійшла висновку, що приймаючи
оскаржуване рішення, відповідач діяв
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а також з
використанням повноважень з метою, з
якою ці повноваження їй надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено), добросовісно та
розсудливо.

Крім того, оскільки позовні вимоги про
зобов'язання Державної міграційної
служби України переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, є
похідними від вимог про скасування
рішення, то вони також не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
в порушення вищезазначених вимог, не
було надано належних та допустимих
доказів, які б свідчили про
обґрунтованість заявлених позовних
вимог.

Натомість, відповідач, будучі суб'єктом
владних повноважень та заперечуючи
проти позову, довів правовірність
прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014 року
по справі №820/12509/13-а відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014р. по
справі №820/12509/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Калиновський В.А.