Справа № 2а-102/09/0770
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року
Справа
№ 876/7647/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г, Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань
Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції Закарпатської
області Державної податкової служби на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.03.2013 року
у справі за позовом приватного
акціонерного товариства «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н
О В И В :

13.01.2009 року приватне акціонерне
товариство «Мукачівський
лісокомбінат» звернулося в суд з
адміністративним позовом до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції Закарпатської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №2928/23-01/274157/29915 від
25.12.2008 року та №2929/23-01/274157/29916 від 23.12.2008
року.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що
податковим органом в порушення
положень Закону України "Про державну
податкову службу в Україні" від 04.12.1990
року необґрунтовано та помилково
зроблено висновку щодо нікчемності
договорів укладених між позивачем та
ПП ОСОБА_3, ПП ОСОБА_4, ПП ОСОБА_5, ПП
ОСОБА_6 Внаслідок цього відповідачем
визначено підприємству податкове
зобов»язання з податку на додану
вартість. Проте, на момент вчинення
господарських операцій відомості про
зазначених контрагентів знаходилися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців та
останні зареєстровані платниками
податку на додану вартість. Податковий
кредит сформований відповідно до вимог
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997р. № 168/97-ВР у
зв'язку з придбанням позивачем товару,
що в наступному були використані в
господарській діяльності товариства.
При цьому, сформований податковий
кредит підтверджуються первинними,
розрахунковими документами та
податковими накладними.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.03.2013 року
задоволено позовні вимоги, оскільки
суд погодився з наведеними позивачем
доводами.

Не погодившись з постановою суду її
оскаржив відповідач - Мукачівська ОДПІ
Закарпатської області Державної
податкової служби, який просить
скасувати дану постанову та прийняти
нову про відмову в задоволенні позову
в повному об»ємі.

При цьому апелянт обґрунтовує та
мотивує свої вимоги аналогічно
обґрунтуванням заперечень на позовні
вимоги та зазначає, що в ході перевірки
позивача встановлено нікчемність
господарських операцій останнього з
контрагентами ПП ОСОБА_3, ПП ОСОБА_4, ПП
ОСОБА_5, ПП ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що в задоволенні
апеляційної скарги необхідно
відмовити з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.
Приватне акціонерне товариство
«Мукачівський лісокомбінат» 28.12.1995
року зареєстровано виконавчим
комітетом Мукачівської міської ради та
10.06.1998 року взято на податковий облік і
на момент проведення перевірки
знаходиться на обліку в Мукачівській
ОДПІ Закарпатської області Державної
податкової служби та було платником
податку на додану вартість.

Податковим органом в період з 19.11.2008
року по 02.12.2008 року проведено
позапланову виїзну перевірку
товариства з питань дотримання вимоги
податкового та іншого законодавства за
період з 01.01.2006 року по 30.09.2008 року.

16.12.2008 року за результатами перевірки
складено акт перевірки №9/23-60/00274157 яким
встановлено порушення підприємством
вимог п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п. 7.4.5 п.7.4, п.п. 7.7.1,
п.п.7.7.5 п.7.7 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 3
квітня 1997 року №168/97-ВР, в результаті
чого позивачем занижено податку на
додану вартість на суму 108538 грн. та
завищено бюджетне відшкодування з ПДВ
на суму 14265 грн.

При цьому податковим органом 23.12.2008
року винесено податкове
повідомлення-рішення форми «В1» за
№2929/23-01/274157/29916, яким товариству
визначено суму податкового
зобов'язання податку на додану
вартість у розмірі 14265 грн. та податкове
повідомлення-рішення форми «Р»
№2928/23-01/274157/29915 від 25.12.2008 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 162807 грн.

Приватне акціонерне товариство
«Мукачівський лісокомбінат» не
погодившись з податковими
повідомленнями-рішеннями оскаржило їх
в судовому порядку.

Між сторонами немає спору щодо змісту
та форми первинних документів, які є у
справі та досліджувалися під час
перевірки та під час судового розгляду.
Водночас, відповідач заперечує сам
факт (реальність) здійснення
господарських операцій між позивачем
та ПП ОСОБА_3, ПП ОСОБА_4, ПП ОСОБА_5, ПП
ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
підставно виходив з наступного.

Податкові зобовязання з податку на
додану вартість визначені внаслідок
порушення, на думку відповідача, п.п.
7.4.1, п.п. 7.4, п.п.7.7.2, п.п.7.7.10 п.7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997р. №168/97, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за досліджуваний
період в сумі 108538 грн. та завищено
бюджетне відшкодування з ПДВ на суму
14265 грн.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»в
редакції, чинній на дату існування
відповідних відносин, податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим законом. Згідно
із пп. 7.2.1., п. 7.2 ст. 7 вказаного закону
платник податку зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну, що має
містити зазначені окремими рядками
визначені реквізити.

Згідно п.п. 7.4.1. вказаного закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 ст. 6 та ст. 8
цього закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з :придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Відповідно до п. 7.4.4. закону,
якщо платник податку придбаває
(виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій (пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №168/97-ВР):
або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг),
дата виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків
з використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" від 03.04.1997 року № 168/97-ВР
(чинного на момент виникнення спірних
правовідносин) якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплачена у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

У відповідності до вимог п. 7.4.5. п. 7.4 ст.7
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). З аналізу
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість"від 03.04.1997 року №
168/97-ВР, випливає, що визначальною
підставою для формування податкового
кредиту є достовірне встановлення
обставин щодо реальності
господарської операції, наявності
правових та фактичних підстав для
витрат з придбання товарів, робіт,
послуг.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» №996 від
16.07.1999р., підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Аналізуючи наведені приписи суд першої
інстанції вірно зазначив, що закон
встановлює відповідальність платника
податку тільки у випадку включення в
податковий кредит сум ПДВ, не
підтверджених, зокрема, податковими
накладними. При цьому, закон не
передбачає обов'язку або права одного
платника податків контролювати
показники податкової звітності іншого
платника податків.

В основу висновку про порушення
законодавства ПАТ«Мукачівський
лісокомбінат» та нікчемності
правочинів, ДПІ поклало обставини, які
стосуються ПП ОСОБА_3, ПП ОСОБА_4, ПП
ОСОБА_5, ПП ОСОБА_6 Зокрема, за
результатами отриманих відповідей на
надіслані запити по раніше проведеним
позаплановим перевіркам до інших ДПІ
встановлено, що ПП ОСОБА_3 не подає
звітність по податку на додану
вартість з квітня місяця 2006 року, а
згідно бази даних ДПС платників ПДВ,
станом на 30.07.2008 року, анульовано
свідоцтво платника ПДВ ПП ОСОБА_4, ПП
ОСОБА_5, ПП ОСОБА_6 та одночасно не
подавались звіти з нарахування по
сплаті податку на додану вартість,
відповідно не сплачували податок до
бюджету.

Суд враховує, що покликання на
відомості, які є в "Системі
автоматизованого співставлення
податкового зобовязання та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України" та
дані податкової звітності
контрагентів не може вважатися
доказом, оскільки відповідно до ст. 70
КАС України засобами доказування є
пояснення сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показання свідків,
письмові і речові докази, висновки
експертів.

Одночасно, суд не може покласти ці
докази в основу судового рішення,
оскільки кримінальна справа щодо
посадових осіб не порушена і обставини
щодо контрагентів, Мукачівська ОДПІ
самостійно цього питання не
досліджувала.

Водночас, у разі доведення вироком суду
події злочину і вини посадових осіб під
час здійснення господарських операцій
з ПАТ«Мукачівський лісокомбінат» ,
податковий орган може вимагати
перегляду судового рішення за
нововиявленими обставинами. На даний
момент, достовірних фактів, які б не
викликали сумніву в суду в реальності
господарських операцій немає.

Разом з тим, що стосується
позивача-ПАТ«Мукачівський
лісокомбінат», то податковий орган
взагалі не висловлював сумнівів в його
не спроможності виконувати
господарські операції.

Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців" від
15.05.2003р. №755-ІV якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

На момент вчинення господарських
операцій позивачем з ПП ОСОБА_3, ПП
ОСОБА_4, ПП ОСОБА_5, ПП ОСОБА_6 відомості
про зазначених контрагентів
знаходилися в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців. Вказані обставини
не заперечуються податковим органом в
акті перевірки і під час розгляду
судової справи по суті.

Також на момент вчинення оспорюваних
господарських операцій контрагенти
позивача були в установленому порядку
зареєстрованими платником податку на
додану вартість з правом складання
податкових накладних.

Висновки податкового органу про
нікчемність правочинів між
ПАТ«Мукачівський лісокомбінат» та ПП
ОСОБА_3, ПП ОСОБА_4, ПП ОСОБА_5, ПП ОСОБА_6
ґрунтуються на тому, що під час їх
вчинення не було дотримано ч.ч.1,3, 5 ст. 203
ЦК України і ці правочини не спрямовані
на реальне настання наслідків, що
обумовлені ними.

Такий висновок є помилковим.
Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Саме таку кваліфікацію правочинів було
надано податковим органом в акті
перевірки від 03.11.2011 року.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ПАТ«Мукачівський лісокомбінат»
на укладення договорів з
контрагентами (та їх умислу) без наміру
створити наслідки, які передбачені
договором. Не надано цих доказів і під
час судового розгляду справи. Навпаки,
документально доведено виконання
зобовязань щодо купівлі-продажу
товару. Відтак, протиправного умислу
сторін, зокрема позивача, на укладення
фіктивного правочину не встановлено,
що виключає його кваліфікацію як
недійсного. З огляду на відсутність
доказів умислу сторін, вищезгадані
правочини не можуть вважатися
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Суд звертає увагу також і на те, що
відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України
фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Отже, цей вид недійсних
правочинів належить до оспорюваних
правочинів. З огляду на цю норму, жоден
інший орган, окрім суду, не може робити
висновок про недійсність фіктивного
правочину.

З огляду на приписи наведених вище норм
права, суд доходить висновку, що до
набуття законної сили рішенням суду
про визнання недійсним правочину, за
яким платником податків було
сформовано податковий кредит та
податкове зобовязання з податку на
додану вартість, податковий орган не
має правових підстав для відображення
в акті перевірки судження про вчинення
таким платником порушення податкового
законодавства щодо правильності та
повноти справляння податків за цим
правочином.

Також необхідно зазначити, що вказані
висновки податкового органу прямо
суперечать не лише Закону України «Про
податок на додану вартість» від 3
квітня 1997 року №168/97-ВР, а й практиці
Європейського Суду з прав людини, яка
відповідно до вимог ст.17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" застосовується судами як
джерело права. Так, Європейський Суд у
рішенні від 22 січня 2009 р. у справі
"БУЛВЕС АД проти Болгарії"(заява № 3991/03)
зазначив, що платник податку не повинен
нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
другий раз, а також сплачувати пеню. На
думку суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції обґрунтовано частково
задовольнив позовні вимоги в спосіб,
визначений ст.162 КАС України, оскільки
відповідач як суб'єкт владних
повноважень не надав суду достатні та
беззаперечні докази в обгрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, та не довів правомірність
прийнятих рішень.

В зв'язку з цим, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні даної справи
всебічно, повно та об'єктивно встановив
обставини справи, дослідив та оцінив
всі докази, які містяться в матеріалах
справи.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.03.2013 року
у справі №2а-102/09/0770 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П.Сапіга

Судді:
Н.Г.Левицька

І.М.Обрізко

Повний текст виготовлено 01.04.2014р.