Справа № 812/96/14
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Свергун І.О.
Суддя-доповідач - Юрко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року справа № 812/96/14

приміщення суду за адресою: 83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Юрко І.В., суддів
Міронової Г.М., Блохіна А.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційні скарги
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів України
на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
року по справі № 812/96/14 за позовом
ОСОБА_2 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Луганської області про стягнення
заробітної плати за період з 01 червня
2005 року по 31 грудня 2005 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 09.11.2009 року звернувся до суду з
позовом до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Луганської області про стягнення
заробітної плати за період з
01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
року позовні вимоги задоволені в
повному обсязі.

Зобов'язано апеляційний суд Луганської
області провести перерахунок
заробітної плати ОСОБА_2 з 1 червня 2005
року по 31 грудня 2005 року, визначивши її
розмір з урахуванням посадового окладу
у розмірі 7,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
здійснити виплату недоплачених сум
заробітної плати з утриманням
обов'язкових податків та зборів.

Зобов'язано Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
виплати.

Зобов'язано Державну судову
адміністрацію України виділити
апеляційному суду Луганської області з
єдиного рахунку Державного бюджету
України, відкритого у Державній
казначейській службі України,
передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів, кошти для
проведення виплати недоплаченої
заробітної плати ОСОБА_2 з 1 червня 2005
року по 31 грудня 2005 року, обчисленої з
урахуванням посадового окладу,
виходячи з 7,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведення виплат, з урахуванням
раніше проведених виплат.

Відповідач - Державна судова
адміністрація України, не погодився з
таким рішенням суду, подав апеляційну
скаргу, якою просив постанову суду
першої інстанції скасувати та
постановити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі. В обґрунтування апеляційної
скарги зазначено, що ДСА України
виконувала в повному обсязі свої
завдання, діяла та діє згідно Законів
України про Державний бюджет України
на 2005-2006 роки, Бюджетного кодексу
України та статті 68 Конституції
України, яка передбачає обов'язкове
виконання самої Конституції та законів
України. Апелянт вважає, що дії ДСА
України цілком правомірні.

Відповідач - Міністерство фінансів
України, також не погодився з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, якою просив
постанову суду скасувати та
постановити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі. В обґрунтування
апеляційної скарги зазначено, що судом
першої інстанції не надано належної
оцінки вимогам статті 51 Бюджетного
кодексу України про те, що
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями й здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених Бюджетним кодексом
України несуть розпорядники бюджетних
коштів.

З 01 січня 2003 року головним
розпорядником коштів, передбачених в
Державному бюджеті на утримання судів
загальної юрисдикції є Державна судова
адміністрація України, яка несе
відповідальність за фінансове
забезпечення діяльності кожного суду.

Сторони у судове засідання не
з'явились, про час, дату та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином. Згідно апеляційної скарги
Міністерства фінансів України,
відповідач просить розглянути справу
без участі його представника.

Колегія суддів розглядає дану справу
за вимогами ст. 197 КАС України у
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в
разі встановлення під час
апеляційного провадження порушень,
допущених судом першої інстанції, які
призвели до неправильного вирішення
справи.

Колегія суддів, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Судом першої інстанцій встановлено,
що ОСОБА_2 працює на посаді судді
апеляційного суду Луганської області з
01.02.2002 року, що підтверджується
довідкою апеляційного суду Луганської
області від 09.09.2009 року № 40 (а. с. 16 т. 1).

Рішенням кваліфікаційної комісії
суддів адміністративних судів України
від 28.10.2005 року ОСОБА_2 було присвоєно
1-й кваліфікаційний клас судді.

Згідно з довідкою апеляційного суду
Луганської області від 24.02.3010 року № 123
та розрахункових листів заробітна
плата позивача з червня по грудень 2005
року розраховувалась з посадового
окладу, розмір якого становив 541 грн. (а.
с. 22, 133 т. 1).

Діяльність позивача як судді є
публічною службою в розумінні пункту 15
статті 3 КАС України, спір пов'язаний з
проходженням публічної служби,
вирішення якого правомірно здійснене
за правилами наведеного кодексу,
виходячи з компетенції
адміністративних судів, встановленої
пунктом 2 частини 2 статті 17 КАС України.

Відповідно до приписів частини другої
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року
розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншим від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Зазначені зміни внесені Законом
України № 2534-3 від 21 червня 2001 року.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів
України від 30 червня 2005 року № 514 «Про
оплату праці Голови, першого
заступника Голови та заступника Голови
Верховного Суду України» установлено,
що посадовий оклад Голови Верховного
Суду України становить 15
розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на приписи частини другої
статті 44 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», на
законодавчому рівні підлягали
закріпленню й посадові оклади решти
суддів судів України. На рівні
вказаного Закону посадові оклади
професійних суддів у спірному періоді
не встановлювались.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату
праці суддів» затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів, тобто приведено оклади суддів у
відповідність з встановленим частиною
2статті 44 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-ХІІ «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини 2 статті
44 Закону України від 15 грудня 1992 року №
2862-ХІІ «Про статус суддів» і не привів
оклади суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України, а
саме - з 01 червня 2005 року, оскільки надав
постанові від 03 вересня 2005 року № 865
«Про оплату праці суддів» чинності з 01
січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що з 01 червня 2005 року
по 31 грудня 2005 року посадовий оклад
ОСОБА_2 не відповідав вимогам статті 44
Закону України від 15 грудня 1992 року №
2862-ХІІ «Про статус суддів», оскільки
мав становити не менше 50 відсотків
посадового окладу Голови Верховного
Суду України, тобто 7,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат.

Статтею 83 Закону України від 23 грудня
2004 року № 2285-IV «Про Державний бюджет
України на 2005 рік» встановлено з 1 січня
2005 року розмір мінімальної заробітної
плати 262 гривні на місяць, з 1 квітня 2005
року - 290 гривень на місяць, з 1 липня 2005
року - 310 гривень на місяць, з 1 вересня
2005 року - 332 гривні.

Тобто, невиплата ОСОБА_2 заробітної
плати, розрахованої з посадового
окладу у розмірі 7,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат, є
звуженням природного права позивача на
отримання належної заробітної плати
від держави як конституційної
гарантії, пов'язаного з одночасним
порушенням державою конституційної
гарантії недоторканості судді,
втручанням виконавчої влади у виключну
сферу судової влади, що порушує
фундаментальний принцип поділу влади,
як демократичної організації держави в
розумінні статті 6 Конституції України.

Виходячи з системного аналізу
законодавства про статус суддів і
судоустрій в Україні, в розумінні
частини 1 статті 130 Конституції України
слідує, що складовою основою
конституційної гарантії незалежності
і недоторканості суддів є їх
матеріальне і соціальне забезпечення,
які не можуть бути скасовані чи звужені
іншими нормативними актами держави,
оскільки держава, виконуючи свій
обов'язок, забезпечує відповідне
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів.

Відповідно до частини 1 статті 8,
частини 2 статті 19 Конституції України
та частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, зазначена конституційна
норма зобов'язує органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадових осіб
діяти лише на підставі закону, тобто у
своїй діяльності повинні приймати такі
рішення, які не суперечать чинному
законодавству, а їх управлінські
функції не повинні виходити за межі
закону. Зокрема, Конституція України
встановлює для суб'єкта владних
повноважень спосіб діяльності,
передбачений Конституцією та законами
України, а також визначає сферу його
компетенції, тобто яким чином
здійснюються дії, спрямовані на
реалізацію владних повноважень, які
повинні спиратися тільки на
компетенційні права і обов'язки, а тому
- використовувати у своїй діяльності
тільки ті засоби, форми і прийоми, які
передбачені законом. Всі органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування та посадові особи
повинні діяти в межах повноважень
визначених і встановлених у
законодавчих актах.

Враховуючи норми пункту 1 частини 2
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, бездіяльність
суб'єктів владних повноважень
проявляється у їх пасивній поведінці,
тобто в не вчиненні дії, яка має вплив
на реалізацію прав, свобод та інтересів
фізичної особи.

Відповідно до частини 5 статті 116 Закону
України від 07 лютого 2002 року № 3018-ІІІ
«Про судоустрій в Україні», Рада суддів
України розробляє та організовує
виконання заходів щодо забезпечення
незалежності судів і суддів,
поліпшення стану організаційного
забезпечення діяльності судів,
розглядає питання правового захисту
суддів, соціального захисту суддів та
їх сімей і приймає відповідні рішення з
цих питань, здійснює контроль за
організацією діяльності судів та
діяльністю державної судової
адміністрації, заслуховує інформацію
голів судів і посадових осіб державної
судової адміністрації про їх
діяльність, та виконує інші функції.

Рішенням Ради суддів України від 27
червня 2008 року № 105 зобов'язано
Державну судову адміністрацію України,
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України та вищі спеціалізовані
суди України обрахувати і включити до
бюджетного запиту на 2009 рік кошти,
необхідні для здійснення перерахунку
заробітної плати, щомісячного
грошового (довічного) утримання та
вихідної допомоги суддям за період з 01
червня 2005 року по 31 грудня 2005 року та за
період з 2005 по 2008 роки, а також
підготувати пропозиції про внесення
змін до скасованих постанов Уряду.

Згідно з Указом Президента України від
03 березня 2003 року № 182 Державна судова
адміністрація України є центральним
органом виконавчої влади зі
спеціальним статусом, та здійснює
матеріальне і соціальне забезпечення
суддів, у тому числі суддів у відставці,
а також працівників апаратів судів.

Повноваження Державної судової
адміністрації України (на час
звернення позивача до суду з даним
позовом) було визначено Положенням про
Державну судову адміністрацію України,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 14 січня 2009 року №
14, згідно якого Державна судова
адміністрація України відповідно до
покладених на неї завдань бере участь у
розробленні проектів Державного
бюджету та Державної програми
економічного і соціального розвитку
України на відповідний рік, програми
діяльності Кабінету Міністрів України
та державних цільових програм у
відповідній сфері, забезпечує їх
виконання у межах своїх повноважень;
розробляє і затверджує за погодженням
з Радою суддів України єдині нормативи
фінансового забезпечення судів та
переглядає їх не рідше ніж один раз на
три роки; виконує функції головного
розпорядника коштів Державного
бюджету України щодо фінансового
забезпечення діяльності судів,
кваліфікаційних комісій суддів,
органів суддівського самоврядування,
територіальних управлінь державної
судової адміністрації (далі по тексту -
територіальні управління) та ДСА;
здійснює матеріальне і соціальне
забезпечення суддів, у тому числі
суддів у відставці, а також працівників
апарату судів та державної судової
адміністрації та інше.

На підставі статті 130 Конституції
України та статті 118 Закону України від
07 лютого 2002 року № 3018-ІІІ «Про
судоустрій України» забезпечення
належного фінансування та умов
функціонування судів покладено на
державу, що передбачає окреме
визначення у Державному бюджеті
видатків, у тому числі на соціальне
забезпечення суддів.

Статтею 126 Закону України від 07 лютого
2002 року № 3018-ІІІ «Про судоустрій
України» встановлено, що Державна
судова адміністрація України готує
матеріали для формування пропозицій
щодо бюджету судів та здійснює заходи
щодо їх фінансування відповідно до
цього Закону, здійснює матеріальне і
соціальне забезпечення суддів.

Статтею 58 Бюджетного кодексу України
передбачено, що головні розпорядники
коштів (з 01 січня 2003 року - Державна
судова адміністрація України)
організовують розроблення бюджетних
запитів для подання Міністерству
фінансів України, яке за результатами
аналізу приймає рішення про включення
бюджетного запиту до пропозиції
проекту Державного бюджету, готує
проект Закону про Державний бюджет
України. Видатки Державного бюджету
України на утримання судової влади
захищені безпосередньоКонституцією та
законами і не можуть бути скасовані чи
зменшені без відповідної компенсації.

Тобто, саме Державна судова
адміністрація України повинна була
внести до Міністерства фінансів
України пропозиції щодо збільшення
бюджетного фінансування судової
системи у зв'язку з необхідністю
приведення посадових окладів суддів у
відповідність з вимогами ст. 44 Закону
України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ
«Про статус суддів».

В порушення вимог статей 20, 21
Бюджетного кодексу України, Державна
судова адміністрація України, як
головний розпорядник бюджетних коштів
та учасник бюджетного процесу, не
звернулася з бюджетним запитом до
Міністерства фінансів України для
подальшої підготовки пропозицій до
Кабінету Міністрів України при
розробленні проекту Державного
бюджету України, чим порушено принцип
відповідальності учасника бюджетного
процесу, яким передбачено, що кожен
учасник бюджетного процесу несе
відповідальність за свої дії або
бездіяльність на кожній стадії
бюджетного процесу (пункт 11 частини 1
статті 7 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до наказу Державної судової
адміністрації України від 09 червня 2004
року № 82/04 «Про організаційні заходи
щодо забезпечення подання на
затвердження штатних розписів
апаратів місцевих та апеляційних
судів» обов'язок подавати штатні
розписи до Державної судової
адміністрації України із зазначенням
розміру фінансування оплати праці
суддям покладено на Луганський
апеляційний суд, який і здійснював
фактичну виплату заробітної плати
позивачу. Зазначені повноваження
сторонами не оспорюються. Однак, зміни
до штатних розписів не вносилися.

Обставини звернення апеляційного суду
Луганської області до Державної
судової адміністрації України з даними
про коригування заробітної плати
позивача, виходячи з посадового окладу,
розрахованого з 7,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат, в
матеріалах справи відсутні.

Таким чином, апеляційний суд
Луганської області, як суб'єкт владних
повноважень, на який законодавством
було покладено обов'язок
проінформувати Державну судову
адміністрацію України - головного
розпорядника бюджетних коштів на
утримання судової системи, щодо
необхідності здійснення перерахунку
заробітної плати позивача з нового
розміру посадового окладу, не прийняв
заходів щодо корегування посадового
окладу позивача та кошторису суду з
урахуванням положень статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№ 1232, якою затверджено «Положення про
Державне казначейство України» (яке
було чинним на час звернення позивача
до суду з даним позовом), Державне
казначейство України (далі -
Казначейство) є урядовим органом
державного управління, що діє у складі
Мінфіну і йому підпорядковується.
Казначейство у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України і
Кабінету Міністрів України, наказами
Мінфіну та цим Положенням. Відповідно
до пункту 3 основними завданнями
Казначейства є зокрема:
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників і одержувачів бюджетних
коштів; контроль за здійсненням
бюджетних повноважень при зарахуванні
надходжень, прийнятті зобов'язань та
проведенні платежів за цими
зобов'язаннями. Казначейство
відповідно до покладених на нього
завдань: провадить безспірне списання
коштів з рахунків, на яких
обліковуються кошти державного та
місцевих бюджетів і бюджетних установ,
за рішенням, яке було прийняте
державним органом, що відповідно до
закону має право на його застосування;
здійснює розподіл коштів між державним
бюджетом, бюджетами Автономної
Республіки Крим, областей, м.Києва та
м.Севастополя, а також між рівнями
місцевих бюджетів відповідно до
нормативів відрахувань, визначених
бюджетним законодавством, і
перерахування розподілених коштів за
належністю.

Згідно з пунктом 9.1 наказу Міністерства
фінансів України від 30 травня 2007 року
№ 662 «Про затвердження Порядку
взаємодії Міністерства фінансів
України як головного розпорядника
коштів державного бюджету та
відповідальних виконавців бюджетних
програм на всіх стадіях бюджетного
процесу», Державне казначейство
України готує та затверджує
розпорядження про виділення коштів
головним розпорядникам і в
установленому порядку повідомляє
головному розпоряднику коштів (у
розрізі відповідальних виконавців)
розмір виділених сум.

З урахуванням вищевикладеного колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що Державною судовою
адміністрацією України було допущено
бездіяльність щодо неприведення
посадового окладу позивача у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України від 15 грудня 1992 року №
2862-ХІІ «Про статус суддів».

Стягненню суми недоплаченої
заробітної плати у спірному періоді
має передувати проведення розрахунку
такої заборгованості Державною
судовою адміністрацією України, її
виплати з одночасним утриманням
обов'язкових податків та зборів, а
адміністративний суд за загальними
правилами не повноважний підміняти
відповідачів у виконанні покладених на
них обов'язків.

З врахуванням статусу позивача - судді
апеляційного суду, як професійного
судді, якому гарантовано належне
фінансове та матеріально-технічне
забезпечення (частина 1 статті 130
Конституції України, стаття 3 Закон
України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ
«Про статус суддів»), держава взяла на
себе обов'язок забезпечити реалізацію
цих гарантій, а тому вони не можуть бути
звужені або скасовані іншими
нормативними актами (частина 3 статті 22
Конституції України). При прийнятті
нових законів, або внесенні змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод. Звуження змісту прав і
свобод означає зменшення ознак,
змістовних характеристик можливостей
людини, які відображаються
відповідними правами та свободами,
тобто якісних характеристик права.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що право
позивача на отримання заборгованості
по заробітній платі за спірний
період підлягає поновленню.

В той же час суд першої інстанції
помилково зобов'язав Міністерство
фінансів України профінансувати
виплати по заробітної плати ОСОБА_2 за
період з 01 червня 2005 року по 31 грудня
2005 року, обчисленої з урахуванням
посадового окладу у розмірі 7,5
мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат з урахуванням
раніше проведених виплат, оскільки
акти бюджетного законодавства не
передбачають повноваження
Міністерства фінансів України щодо
списання коштів з відповідних
рахунків Державного казначейства
України для подальшого перерахунку з
єдиного рахунку Державного бюджету
України, передбаченого на виконання
рішень судів на користь суддів. За
таких обставин постанова суду першої
інстанції належить зміні з відмовою
в задоволенні позовних вимог до
Міністерства фінансів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И
В:

Апеляційні скарги Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
року по справі № 812/96/14 задовольнити
частково

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
року по справі № 812/96/14 змінити.

Абзац третій резолютивної частини
викласти в наступній редакції: «В
задоволенні позовних вимог до
Міністерства фінансів України
відмовити».

В іншій частині постанову суду
залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції,
постановлена в порядку письмового
провадження, набирає законної сили
через п'ять днів після направлення
її копії особам, які беруть участь у
справі та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду
України протягом 20 днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя
І.В. Юрко

Судді
Г.М.Міронова

А.А. Блохін