Справа № 2а-561/11
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/40207/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 04 травня
2011 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 травня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Нікопольської міської ради,
відділу Державного комітету із
земельних ресурсів у місті Нікополь,
комунального підприємства
"Нікопольське міжміське бюро технічної
інвентаризації", про зобов'язання
вчинити дії та стягнення моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Нікопольської міської ради, відділу
Державного комітету із земельних
ресурсів у місті Нікополь,
комунального підприємства
"Нікопольське міжміське бюро технічної
інвентаризації", в якому з урахуванням
заяви про зміну позовних вимог просив
суд зобов'язати комунальне
підприємство "Нікопольське міжміське
бюро технічної інвентаризації" видати
технічну документацію на садовий
будинок; зобов'язати Нікопольську
міську раду, відділ Державного
комітету із земельних ресурсів у місті
Нікополь виконати рішення виконавчого
комітету Нікопольської міської ради
від 21.03.1997 №147 та постанову Кабінету
Міністрів України від 05.08.2009 №844, а саме:
видати державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку, яка нині має номер 591 у
садовому товаристві "Трубник"; стягнути
солідарно з відповідачів компенсацію
за завдану моральну шкоду у розмірі
1500,00 грн.

В обґрунтування позову позивачем
зазначено, що рішенням виконавчого
комітету Нікопольської міської ради
від 21.03.1997 №147 позивачеві безоплатно
передано у приватну власність земельну
ділянку для ведення садівництва площею
0,0574 га у садовому товаристві "Рассвет".
Пунктом 4 зазначеного рішення відділ по
земельним ресурсам зобов'язано видати
державний акт на право приватної
власності на землею, який позивачеві на
момент звернення до суду не видано.

Позивачем зазначено, що протягом 2008-2010
років він неодноразово звертався до
міського голови, комунального
підприємства "Нікопольський міський
земельний кадастровий центр",
начальника Нікопольського міського
земельних ресурсів, начальника відділу
Держкомзему із заявами про видачу
державного акта на право власності на
земельну ділянку, у тому числі, у
порядку, передбаченому постановою
Кабінету Міністрів України від 05.08.2009
№844. У той же час, державний акт на право
приватної власності на землю позивачем
не отримано.

Постановою Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 травня 2011 року, залишеною
без змін ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 травня 2012 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати оскаржувані судові
рішення та направити справу до суду
першої інстанції на новий судовий
розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з позицією якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що рішення виконавчого
комітету Нікопольської міської ради
від 21.03.1997 №147 не є документом, який
посвідчує факт приватизації земельної
ділянки. Судами попередніх інстанцій
наголошено, що протягом періоду з 21.03.1997
по 03.08.2008 позивач за оформленням
документів та отримання державного
акту на землю не звертався; рішенням
виконавчого комітету Нікопольської
міської ради від 06.08.2003 №508 садове
товариство "Рассвет" реорганізовано
шляхом злиття з садовим товариством
"Трубник", у зв'язку з чим земельній
ділянці присвоєно новий номер. Так,
посилаючись на те, що позивач сам не
реалізував своє право на приватизацію
земельної ділянки та отримання
державного акту на землю, суди
попередніх інстанцій дійшли висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, не погоджується
із зазначеною позицією судів
попередніх інстанцій та вказує на
неповноту встановлених обставин, що
мають значення для вирішення справи, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням виконавчого
комітету Нікопольської міської ради
від 21.03.1997 №147 позивачеві безоплатно
передано у приватну власність земельну
ділянку для ведення садівництва площею
0,0574 га у садовому товаристві "Рассвет".

Відповідно до частини першої статті 22
Земельного кодексу України 1990 року,
чинного на момент прийняття
зазначеного рішення, право власності
на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Перелік документів, що посвідчують
право на земельну ділянку, визначено
статтею 23 Земельного кодексу України
1990 року, дію якої зупинено щодо
власників земельних ділянок,
визначених статтею 1 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 №15-92.

Так, пунктом 3 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 №15-92 "Про
приватизацію земельних ділянок"
зазначено, що право приватної
власності громадян на земельні
ділянки, передані їм для цілей,
передбачених статтею 1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, пунктом 3 Декрету
визначено порядок посвідчення права
приватної власності громадян на
земельні ділянки та документи, що
посвідчують право на земельну ділянку.

Таким документом може бути відповідний
запис у земельно-кадастрових
документах.

Відповідно до пункту 7 Перехідних
положень Земельного кодексу України 2001
року громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Судами попередніх інстанцій в
обґрунтування позиції про
недоведеність з боку позивача факту
приватизації земельної ділянки не
надано належної правової оцінки тому
факту, що земельну ділянку позивачеві
передано на підставі Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 №15-92, а не
положень Земельного кодексу України 2001
року.

Крім того, 15.08.2009 набрала чинності
постанова Кабінету Міністрів України
від 05.08.2009 №844 "Деякі питання реалізації
права власності на землю громадянами
України у 2009 році", якою затверджено
Порядок безоплатних оформлення та
видачі громадянам України у 2009 році
державних актів на право власності на
земельні ділянки.

Згідно з пунктом 1 Порядку цей порядок
визначає спрощену процедуру
безоплатних оформлення та видачі
громадянам України у 2009 році державних
актів на право власності на земельні
ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, ведення
особистого селянського господарства в
межах населених пунктів та садівництва
у розмірах, визначених статтею 121
Земельного кодексу України, після
прийняття рішення про передачу
громадянам безоплатно у приватну
власність земельних ділянок, у тому
числі, органами місцевого
самоврядування - відповідно до Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 р. N 15-92 "Про приватизацію
земельних ділянок".

Відповідно до пункту 2 Порядку в
редакції постанови Кабінету Міністрів
України від 26.08.2009 №901, для одержання
державного акта на право власності на
земельну ділянку громадянин або
уповноважена ним особа звертається із
заявою про видачу такого акта до
сільського, селищного, міського голови
або уповноваженої ним особи, який
забезпечує організацію прийому таких
заяв у кожному населеному пункті.

До заяви додаються: копія документа, що
посвідчує особу; засвідчена в
установленому порядку копія
довіреності - для уповноваженої особи;
копія документа про присвоєння
ідентифікаційного номера у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків та інших обов'язкових
платежів; копія рішення органу
місцевого самоврядування або районної
державної адміністрації щодо передачі
земельної ділянки у власність.

Територіальні органи Держкомзему за
актами приймання-передачі отримують
від органів місцевого самоврядування
заяви громадян про видачу державного
акта на право власності на земельну
ділянку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.10.2009 №1112 зазначені положення
постанови Кабінету Міністрів України
від 05.08.2009 №844 викладено в іншій
редакції, згідно з якою встановлено, що
для одержання державного акта на право
власності на земельну ділянку
громадянин або уповноважена ним особа
подає сільському, селищному, міському
голові або уповноваженій ним особі
адресовану територіальному органові
Держкомзему заяву про видачу такого
акта. Сільські, селищні та міські
голови забезпечують організацію
прийому таких заяв у кожному
населеному пункті.

Заява про видачу державного акта на
право власності на земельну ділянку
подається за місцем розташування
земельної ділянки.

До заяви додається: копія документа, що
посвідчує особу; засвідчена в
установленому порядку копія
довіреності - для уповноваженої особи;
копія документа про присвоєння
ідентифікаційного номера згідно з
Державним реєстром фізичних осіб -
платників податків та інших
обов'язкових платежів; копія рішення
про передачу земельної ділянки у
власність, прийнятого органом
місцевого самоврядування чи районною
держадміністрацією, а також у разі
наявності - технічна документація із
землеустрою щодо складення документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку (далі - технічна документація),
або проект відведення земельної
ділянки, виготовлений та затверджений
до 15 серпня 2009 року.

Територіальним органам Держкомзему,
районним держадміністраціям, органам
місцевого самоврядування
забороняється вимагати від громадян
надання будь-яких інших документів,
крім передбачених цим Порядком.

Судами попередніх інстанцій в
обґрунтування позиції про відсутність
ознак протиправної бездіяльності
відповідачів з невидачі позивачеві
державного акту на право власності на
землю не встановлено, чи звертався
позивач у порядку, передбаченому
постановою Кабінету Міністрів України
від 05.08.2009 №844 до уповноважених органів
із заявою про видачу державного акта,
про що ним зазначено в уточненій
позовній заяві; які документи було
додано до заяви; чи є обсяг зазначених
документів достатнім для вжиття
уповноваженими органами заходів,
спрямованих на видачу позивачеві
державного акта на право власності на
земельну ділянку у порядку,
передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України від 05.08.2009 №844, чи є
дії відповідачів, вчинені за
результатами розгляду заяв
обґрунтованими та такими, що вчинено на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законодавством,
чи порушено право позивача у сфері
публічно-правових відносин з боку
відповідачів, чи є наявність підстав
для судового захисту таких прав тощо.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що момент
звернення фізичної особи до
уповноважених органів із заявою про
видачу державного акту на право
власності на земельну ділянку, як і
зміна умовного номеру земельної
ділянки або ж наступна реорганізація
садового товариства, в якому видано
земельну ділянку, за наявності у особи
права власності на земельну ділянку,
яке за змістом Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 №15-92 може
посвідчуватися і іншими, ніж державний
акт на право власності на землю,
документами, не може бути підставою для
відмови у видачі державного акту у
випадку наявності волевиявлення
власника земельної ділянки на його
отримання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вказує на недотримання судами
попередніх інстанцій вимог щодо
законності та обґрунтованості
судового рішення, у зв'язку з чим,
зважаючи також на неповноту
встановлених обставин справи, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
підстав для скасування зазначених
судових рішень із направленням справи
до суду першої інстанції на новий
судовий розгляд.

Одночасно з викладеним, колегія суддів
вважає за необхідне відмітити
відсутність у судових рішеннях
обставин справи, що мають значення для
вирішення справи в частині позовних
вимог, заявлених до комунального
підприємства "Нікопольське міжміське
бюро технічної інвентаризації",
мотивів, з яких суди попередніх
інстанцій виходили, відмовляючи у
задоволені вказаної частини позовних
вимог, а також мотивів, з яких
позивачеві відмовлено у задоволенні
позову про відшкодування моральної
шкоди.

Згідно з частиною другою статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 травня 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24 травня 2012
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до
Нікопольської міської ради, відділу
Державного комітету із земельних
ресурсів у місті Нікополь,
комунального підприємства
"Нікопольське міжміське бюро технічної
інвентаризації", про зобов'язання
вчинити дії та стягнення моральної
шкоди направити до суду першої
інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: