Справа № 2а-3223/11/1270
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/66072/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Рибченка А.О.

Федорова М.О.

за участю:

секретаря
Гончар Н.О.

представника позивача
Аль-Дандана Д.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Артемівському
районі м. Луганська

на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 02.06.2011

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011

у справі №2а-3223/11/1270

за позовом Приватного
підприємства «Терра»

до Державної податкової інспекції
у Артемівському районі м. Луганська,
Головного управління державного
казначейства України в Луганській
області

про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Терра»
(далі по тексту - позивач, ПП «Терра»)
звернулося до Луганського окружного
адміністративного суду звернулося з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Артемівському
районі м. Луганська (далі по тексту -
відповідач 1, ДПІ у Артемівському
районі м. Луганська), Головного
управління Державного казначейства
України в Луганській області (далі по
тексту - відповідач 2, ГУДКУ в
Луганській області) про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, визнання
протиправною бездіяльності, стягнення
заборгованості з відшкодування
податку на додану вартість та пені.

Постановою Луганського
окружного адміністративного суду від
02.06.2011, яка залишена без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011,
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано повністю недійсним податкове
повідомлення-рішення від 21.03.2011 №,
визнано протиправною бездіяльність
ДПІ у Артемівському районі м.
Луганська, яка виразилася у ненаданні
ГУДКУ в Луганській області висновку із
зазначенням заявленої ПП «Терра» суми
1463109,55 грн., що підлягає відшкодуванню з
бюджету. Стягнуто з Державного бюджету
України на користь ПП «Терра»
заборгованість бюджету з
відшкодування податку на додану
вартість у сумі 1463109,55 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення про відмову у позові,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно висновків акту
перевірки від 21.03.2011 №128/2320/31196894
встановлено порушення п. 1.8 ст. 1, пп. 7.7.2
п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 30.04.1997 №168/97-ВР, що
призвело до завищення суми, яка
підлягає бюджетному відшкодуванню на
рахунок платника у банку у загальній
сумі 1463109,55 грн., у тому числі по
періодам: квітень 2007 року в розмір 25453,55
грн., травень 2007 року в розмір 272927,00 грн.,
липень 2007 року 108465,00 грн., серпень 2007
року в розмірі 135900,00 грн., вересень 2007
року в розмірі 455767,00 грн., жовтень 2007
року в розмірі 308340,00 грн., листопад 2007
року 48851,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
підставою для висновків відповідача
про відсутність підстав для виплати
позивачу бюджетного відшкодування
стали результати проведеного аналізу
ланцюгів постачання, відповідно до
яких що податковий кредит сформовано
підприємствами, які мають незадовільні
стани (ліквідовані, закриті
підприємства, підприємства банкрути,
підприємства, які відсутні за
місцезнаходженням).

За таких обставин
відповідач дійшов висновку що бюджетне
відшкодування ПДВ, без його сплати, має
своїм наслідком спричинення збитків
Державному бюджету України, що
суперечить податку і його основній
функції - формування доходів бюджету.
Оскільки відповідач не має можливості
підтвердити заявлену позивачем суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість по деклараціям по
взаємовідносинам з його контрагентами,
то було зменшено суму бюджетного
відшкодування.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом пп. «а» пп. 7.7.2 п. 7.7 цієї ж
статті Закону, якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг).

В силу вимог пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

З наведених законодавчих положень
випливає, що окрім формальних вимог
щодо наявності у платника належним
чином оформлених податкових накладних,
визначальною умовою реалізації права
платника на податковий кредит (який в
подальшому бере участь в розрахунку
суми бюджетного відшкодування), є
реальність її здійснення в рамках
провадження господарської діяльності
платника.

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

Колегія суддів, оцінивши вказані
обставини у сукупності та дослідивши
наявні у справі документи, подані
платником на підтвердження понесених
витрат, вважає, що відповідачем не
доведено наявності будь-яких порушень
у формуванні позивачем податкового
кредиту, за наслідками якого заявлено
до відшкодування оспорювану суму
податку на додану вартість.

При цьому, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що під час
розгляду справи не спростовано факту
сплати позивачем податку на додану
вартість у ціні придбаних товарів за
реальними господарськими операціями.

Крім того, суми вірно зазначено, що
безпідставними є доводи податкового
органу щодо неможливості відстежити
сплату ПДВ контрагентами -
постачальниками позивача по всьому
ланцюгу постачання за наслідками
проведення зустрічних перевірок, з
огляду на те, що такі постачальники
припинені або не знаходяться за
вказаним місцезнаходженням.

Вищенаведені правові норми не ставлять
у залежність право платника податку на
формування податкового кредиту, які у
подальшому приймають участь у
формуванні сум бюджетного
відшкодування, від фактичної сплати
сум ПДВ до бюджету іншими платниками
податку - постачальниками товарів
(послуг) по всьому ланцюгу поставки,
якщо цей платник (покупець) сплатив
податок в ціні придбаних товарів
(послуг), а реальність поставок у
судовому процесі не спростована.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Артемівському районі м.
Луганська залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 02.06.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)А.О. Рибченко (підпис)М.О.
Федоров