Справа № 437/7287/13-а
Суддя: Блохін А. А.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Золотарьов
Суддя-доповідач - Блохін А. А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
справа №437/7287/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: судді-доповідача Блохіна А.А.,
суддів Міронової Г.М., Чебанова О.О., при
секретарі Куленко О.Д., за участю
позивача особисто, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ленінського районного суду м.
Луганська від 29 січня 2014 року у справі
№ 437/7287/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі міста Луганська,
Головного управління Державної
казначейської Служби України в
Луганській області про зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
доплати до пенсії, відшкодування
моральної шкоди, компенсації втрати
доходів, санкцій за прострочення
платежів, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ленінського районного суду
м. Луганська від 29 січня 2014 року у
справі № 437/7287/13-а, позов ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі міста Луганська,
Головного управління Державної
казначейської Служби України в
Луганській області про зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
доплати до пенсії, відшкодування
моральної шкоди, компенсації втрати
доходів, санкцій за прострочення
платежів - задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі міста Луганська у вигляді не
донарахування і не виплати ОСОБА_2
підвищення до пенсії у розмірах,
передбачених ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 22.12.2007 року по 31.12.2007 року, з
22.05.2008 року по 31.03.2009 року. Зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі міста Луганська
здійснити донарахування та виплати
ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно
до положень ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 22.12.2007 року по 31.12.2007 року, з
22.05.2008 по 31.03.2009 року в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
і яка розраховується відповідно до
вимог ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Законів України про
Державний бюджет України на відповідні
роки з урахуванням фактично
здійснених виплат. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням,
позивачем подано апеляційну скаргу, в
якій він зазначив, що постанова судом
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні позивач підтримав
доводи апеляційної скарги, просив її
задовольнити. Відповідачі про дату, час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, проте своїм правом бути
присутніми в судовому засіданні не
скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вивчивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, здійснюючи апеляційний
перегляд справи в межах апеляційної
скарги, вважає, що останню необхідно
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач відноситься до
категорії «діти війни», що
підтверджується копією посвідчення
НОМЕР_1 від 20.02.2001 року.

Позивач звертався до Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Луганська із заявою про
виплату доплати до пенсії дитині війни
у розмірі 30% мінімальної пенсії за
віком.

Відповідач відмовив позивачу у
задоволенні його вимог щодо виплати
підвищення до пенсії дитині війни у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
посилаючись на те, що питання
визначення величини мінімальної
пенсії за віком, що застосовується для
обчисленні підвищення пенсії особам,
яким встановлено статус «дитина
війни», не вирішено законодавчому
порядку.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Луганська від 29 січня 2014 року у справі
№ 437/7287/13-а, позовні вимоги ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі міста Луганська,
Головного управління Державної
казначейської Служби України в
Луганській області про зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
доплати до пенсії, відшкодування
моральної шкоди, компенсації втрати
доходів, санкцій за прострочення
платежів в частині вимог за період з
01.01.2006 року по 21.12.2007 року залишено без
розгляду. Зазначена ухвала сторонами
не оскаржена.

Статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», яка
регули питання державної соціальної
підтримки дітей війни, дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Відповідно до вимог статті 7 вказаного
Закону фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2 рік» дію
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» було зупинено на 2006
рік,

Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» від 19 січня 2006 року
вказаний пункт статті 77 виключено та
статтю 110 викладено в такій редакції:
«Установити, що пільги дітям війни,
передбачені абзацом сьомим статті 5
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», запроваджуються з 1 січня
2006 року, а статтею 6-у 2006 році поетапно,
за результатами виконання бюджету j
першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної Ради України з питань
бюджету».

Кабінет Міністрів України протягом 2006
року будь-яких рішень на виконання
вимог статті 110 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» не
приймав.

Таким чином, у 2006 році державну
соціальну підтримку дітей війни, що
передбачена статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
запроваджено не було.

Пунктом 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» дію
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» було зупинено на 2007
рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-р/2007 положення
пункту 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
визнані неконституційними з дня
ухвалення цього рішення.

Таким чином, з 9 липня 2007 року вихідним
критерієм обрахунку підвищення пенсії
дітям війни виступав мінімальний
розмір пенсії за віком, який відповідно
до частини 1 статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» обчислювався
виходячи з визначеного законом
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Частиною третьої статті 62 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007рік» із змінами, внесеними Законом
України «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» від 15 березня 2007 року,
встановлено, що для визначення
мінімального розміру пенсії за віком
відповідно до абзацу 1 частини 1 статті
28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з 1 квітня та з 1жовтня 2007
року.застосовується прожитковий
мінімум для осіб, які втратили
працездатність, визначений абзацом 5
частини 1 цієї статті, збільшений на 1
відсоток.

Пунктом 41 розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» текст
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» було викладено в
такій редакції: «Дітям війни (крім тих,
на яких поширюється дія Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту») до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення у
розмірі надбавки, встановленої для
учасників війни.

Ветеранам війни, які мають право на
отримання підвищення до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, відповідно до цього Закону та
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» дане підвищення провадиться
за їх вибором згідно з одним із
законів».

Положення пункту 41 розділу Ц вказаного
Закону втратили чинність, як такі, що є
неконституційними, на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року (справа щодо предмета та
змісту закону про Державний бюджет
України).

Враховуючи викладене суд першої
інстанції визнав, що заперечення
відповідача є необгрунтованими, а
вимоги позивача про виплату йому
підвищення до пенсії у розмірі,
визначеному в статті шостій Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», з 22.12.2007 року по 31.12.2007 року, з
22.05.2008 по 31.03.2009 року обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Заявляючи вимоги щодо зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
конкретні суми не донарахованої
пенсії, позивач тим самим фактично
просить суд здійснити перерахунок суми
пенсії, а оскільки до компетенції суду
не входить перерахування вказаних сум,
суд вважає, що у даному випадку вимоги
позивача повинні бути задоволені не
шляхом зобов'язання відповідача
виплатити певну суму, а шляхом
зобов'язання відповідача перерахувати
та виплатити позивачеві підвищення до
пенсії у розмірі, передбаченому ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", що за змістом відповідає
суті вимог.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача моральної шкоди у розмірі
870 грн. суд першої інстанції зазначив,
що компетенція адміністративних судів
поширюється на: спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно - правових актів чи
правових актів індивідуальної дії) ,
дій чи бездіяльності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень, а
також спори , які виникають з приводу
укладання та виконання
адміністративних договорів, спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом; спори щодо правовідносин,
пов'язаних з виборчим процесом чи
процесом референдуму. Згідно ч.2 ст. 1
Цивільного кодексу України до майнових
відносин, заснованих на
адміністративному або іншому владному
підпорядкуванні однієї сторони другій
стороні, а також до податкових,
бюджетних відносин цивільне
законодавство не застосовується, якщо
інше не встановлено законом. Таким
чином у суду відсутні будь - які
підстави для стягнення з відповідача
на користь позивача спричиненої
моральної шкоди, оскільки така шкода
стягується в nop цивільного судочинства.

Частиною 2 статті 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що
нараховані суми пенсії, не отримані з
вини органу, що призначає і виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позовні вимоги
частині стягнення з УПФУ Ленінському
районі міста Луганська компенсації
втрати доходів не підлягають
задоволенню.

Суд першої інстанції також відмовив в
задоволенні позову в частині стягнення
з УПФУ Ленінському районі міста
Луганська санкцій за прострочення
платежів, оскільки, виходячи з вимог
ст.625 ЦПК України, такі правовідносини
виникають між кредитором та боржником,
тому не підлягають застосуванню в
даному випадку.

Відповідно до заявлених позовних
вимог, позивач просить встановити
судовий контроль за виконанням
судового рішення у адміністративній
справі та зобов'язати відповідача у
встановлений судом строк подати звіт
про виконання судового рішення.

Як вбачається з положень частини
першої статі 267 Кодексу
адміністративною» судочинства України
суд, який ухвалив судове рішення в
адміністративній справі, має право
зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішенні, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання рішення судового рішення.

За своєю правовою природою, стаття 267
Кодексу адміністративного судочинства
України регулює різні моменти відносин
та визначення судового контролю, з
одного боку встановлення такого
судового контролю за виконання
постанови, які узгоджуються » вимогами
163 Кодексу адміністративного
судочинства України та стосується
регулювання відносин встановлення
судового контролю під час винесення
постанови суду, та контролювання його
виконання, з іншого встановлення факту
порушення внаслідок його аг виконання.
Перший судовий контроль
встановлюється та визначається при
ухваленні постанови, а інший (визнання
протиправним рішення, дії або
бездіяльність) вирішується після
такого прийняття.

При цьому, встановлення судового
контролю за виконанням рішення суду,
ухваленого не на користь суб'єкта
владних повноважень є правом суду, а не
його обов'язком, у зв'язку з чим судовий
контроль за виконанням постанови судом
не встановлюється, адже на думку суду
виконання судового рішення в достатній
мірі у даному випадку забезпечується
нормами Закону України «Про виконавче
провадження».

За таких підстав суд першої інстанції
частково задовольнив позовні вимоги, з
чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження,
колегія суду не встановила таких
порушень судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи по суті, які були
предметом розгляду і заявлені в суді
першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення суду першої інстанції є
обґрунтованим, прийняте на підставі
з'ясованих та встановлених обставинах
справи, які підтверджуються доказами,
та ухвалив постанову з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, а тому залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а судове рішення без
змін.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності прийнятого
судом першої інстанції судового
рішення.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 24, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ленінського районного суду м.
Луганська від 29 січня 2014 року у справі
№ 437/7287/13-а - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м. Луганська від 29 січня 2014 року у
справі № 437/7287/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі міста Луганська,
Головного управління Державної
казначейської Служби України в
Луганській області про зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
доплати до пенсії, відшкодування
моральної шкоди, компенсації втрати
доходів, санкцій за прострочення
платежів - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня її складення в
повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлено 28
березня 2014 року.

Суддя - доповідач
Блохін А.А.

Судді
Міронова Г.М.

Чебанов О.О.