Справа № 826/1908/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18 березня 2014 року 16 год. 45
хв. № 826/1908/14

Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Данилишин В.М.
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Гласс-Альянс" до
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів та Головного управління
Державної казначейської служби
України у місті Києві про визнання
протиправними і скасування рішень
відповідача-1 та стягнення через
відповідача-2 коштів.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва 13 лютого 2014 року надійшов
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Гласс-Альянс" (далі -
позивач) до Київської міжрегіональної
митниці Міністерства доходів у зборів
України (далі - відповідач-1) та
Головного управління Державної
казначейської служби України у місті
Києві (далі - відповідач-2) про визнання
протиправними та скасування рішення
відповідача-1 про коригування митної
вартості товарів від 08 листопада 2013
року № 100270000/2013/300445/2 та картки відмови в
прийнятті та митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон від 08
листопада 2013 року № 100270000/2013/02038 (далі -
оскаржувані рішення), а також стягнення
із Державного бюджету України через
відповідача-2 на користь позивача
надмірно сплачених мита та податку на
додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі
81640,77 грн.

В обґрунтування позову представник
позивача зазначила, що оскаржувані
рішення прийняті відповідачем-1
неправомірно, у зв'язку з чим
підлягають скасуванню. Крім того,
вказане є підставою для стягнення із
Державного бюджету України через
відповідача-2 на користь позивача
грошових коштів у вказаному розмірі.

Ухвалою суду від 14 лютого 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, яку
призначено до розгляду у судовому
засіданні.

У ході судового розгляду справи
представник позивача підтримала позов
та просила задовольнити його повністю.

Представник відповідача-1 не визнала
позов та просила відмовити у його
задоволенні повністю з підстав,
зазначених у письмових запереченнях
проти позову, наданих суду у судовому
засіданні 24 лютого 2014 року.

У судове засідання 03 березня 2014 року
представник відповідача-1 не прибула,
хоча про дату, час та місце судового
розгляду справи повідомлена належним
чином, заява про розгляд справи за
відсутності представника відповідача-1
до суду не надійшла.

Представник відповідача-2 у судові
засідання також не прибув, хоча про
дати, час та місце судового розгляду
справи відповідач-2 повідомлений
належним чином, заява про розгляд
справи за відсутності його
представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на
достатність наявних у матеріалах
справи доказів для розгляду та
вирішення справи по суті, у судовому
засіданні 03 березня 2014 року судом,
відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), прийнято рішення
про подальший розгляд та вирішення
справи у порядку письмового
провадження.

До суду 07 березня 2013 року через
канцелярію від представника позивача
надійшли додаткові пояснення по суті
позову, які судом долучено до
матеріалів справи для врахування при
прийнятті у справі судового рішення по
суті.

Оцінивши належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у матеріалах справи доказів у
їх сукупності, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем, як покупцем, та Messrs Tradium
GmbH (Німеччина), як продавцем, 12 січня
2012 року укладено контракт № 12012012 (далі -
контракт), за умовами якого продавець
зобов'язався продати, а покупець -
оплатити та прийняти у власність товар
(селен технічний у кількості 5000,00 кг).

Згідно з п. 2.1 розділу 2, п. 3.1 розділу 3
контракту, ціни зазначені в інвойсах.

Оплата за товар здійснюється у доларах
США або євро.

На підставі контракту та інвойсу від 23
жовтня 2013 року № RE 13003743 (далі - інвойс)
на митну територію України ввезено
селен технічний, CAS № 7782-49-2, порошок,
призначений для окраски та
відбілювання скла, упакований у
барабани, торговельна марка: Tradium,
виробник: Tradium GmbH (далі - товар).

У подальшому, позивачем надано
відповідачу-1 електронну митну
декларацію № 100370000/2013/183479 (далі -
декларація) та відповідний пакет
документів, необхідних для митного
оформлення товару, а саме: контракт;
доповнення до контракту; інвойс;
міжнародну товарно-транспортну
накладну від 30 жовтня 2013 року; довідку
про транспортно-експедиційні витрати
від 05 листопада 2013 року № Р 735/051113.

Надання позивачем перелічених
документів для митного оформлення
підтверджується інформацією,
зазначеною у декларації та
оскаржуваній картці відмови. Крім того,
представник позивача у ході судового
розгляду справи підтвердила, що саме
вказані документи позивачем надано для
митного оформлення разом із
декларацією.

Відповідачем-1 не прийнято визначену у
декларації митну вартість товару у
зв'язку з тим, що надані позивачем
документи містять неповні відомості.
Крім того, у наданих документах
містяться розбіжності.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що
наявна у відповідача-1 інформація щодо
митної вартості імпортованого товару
призвела до виникнення сумнівів у
правильності визначення позивачем
митної вартості. Під час консультацій
позивача зобов'язано надати (за
наявності) відповідачу-1 додаткові
документи, а саме: додатки до
зовнішньоекономічного договору; якщо
рахунок сплачено - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
договір (угоду, контракт) із третіми
особами, пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товару, митна
вартість якого визначається; рахунки
про здійснення платежів третіми
особами на користь продавця, якщо такі
платежі здійснюються за умовами,
визначеними договором (угодою,
контрактом); якщо здійснювалося
страхування - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування; рахунки на
сплату комісійних, посередницьких
послуг, пов'язаних із виконанням умов
договору (угоди, контракту); виписку з
бухгалтерської документації;
ліцензійний та авторський договір
покупця, що стосується оцінюваного
товару та є умовою його продажу;
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару; виписку
з бухгалтерських та банківських
документів покупця, що стосуються
відчуження оцінюваного товару,
ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів на території
України; довідкову інформацію щодо
вартості у країні-експортері товарів,
що є ідентичними та/або подібними
(аналогічними) оцінюваному товару;
розрахунок ціни (калькуляцію); висновки
про якісні та вартісні характеристики
товару, підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, та/або
інформація біржових організацій про
вартість товару або сировини.

Як з'ясовано судом у ході розгляду
справи та підтверджено представниками
позивача і відповідача-1, позивачем
додатково надано експортну декларацію
країни відправлення від 24 жовтня 2013
року № 13DE48E1, а також видаткові
накладні, які, однак, не є
підтвердженням продажу товару,
оскільки відсутні податкові накладні
або витяг із Єдиного реєстру
податкових накладних.

Крім того, позивачем надано платіжне
доручення від 22 жовтня 2013 року № 40, у
графі 70 "призначення платежу" якого
зазначено інформацію про проформу від
16 жовтня 2013 року № AU13003169. При цьому,
вказаної проформи позивачем для
митного оформлення, як і суду, не
надано.

У ході судового розгляду справи
представник відповідача-1 пояснила, що
у п. 4.1 розділу 4 контракту зазначено про
те, що товар поставляється на умовах PCA
Франкфурт-на-Майні відповідно до
Інкотермс 2000. Однак, в інвойсі
зазначено, що поставка здійснюється на
умовах EXW, Франкфурт, Інкотермс 2010.

Враховуючи викладене, як з'ясовано
судом, відповідачем-1 прийнято
оскаржувані рішення.

Суд не погоджується з доводами
представника позивача щодо наявності
підстав для задоволення позову,
виходячи з оцінки наявних у матеріалах
справи доказів та аналізу викладених
обставин і наступних положень.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 7, п. 24 ч. 1 ст. 4, ч. 1
ст. 318, ч. 1 ст. 246, ч. 1 ст. 248, ч. 1 ст. 257, ч.
6 ст. 264 Митного кодексу України (далі -
МК України), встановлені порядок і
умови переміщення товарів через митний
кордон України, їх митний контроль та
митне оформлення, застосування
механізмів тарифного і нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної
діяльності, справляння митних
платежів, ведення митної статистики,
обмін митною інформацією, ведення
Української класифікації товарів
зовнішньоекономічної діяльності,
здійснення відповідно до закону
державного контролю нехарчової
продукції при її ввезенні на митну
територію України, запобігання та
протидія контрабанді, боротьба з
порушеннями митних правил, організація
і забезпечення діяльності органів
доходів і зборів та інші заходи,
спрямовані на реалізацію державної
політики у сфері державної митної
справи, становлять державну митну
справу.

Державна митна справа здійснюється з
додержанням прийнятих у міжнародній
практиці форм декларування товарів,
методів визначення митної вартості
товарів, систем класифікації та
кодування товарів та системи митної
статистики, інших загальновизнаних у
світі норм і стандартів.

Митний контроль - сукупність заходів,
що здійснюються з метою забезпечення
додержання норм цього Кодексу, законів
та інших нормативно-правових актів з
питань державної митної справи,
міжнародних договорів України,
укладених у встановленому законом
порядку.

Митному контролю підлягають усі
товари, транспортні засоби
комерційного призначення, які
переміщуються через митний кордон
України.

Метою митного оформлення є
забезпечення дотримання встановленого
законодавством України порядку
переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України, а також
забезпечення статистичного обліку
ввезення на митну територію України,
вивезення за її межі і транзиту через
її територію товарів.

Митне оформлення розпочинається з
моменту подання органу доходів і
зборів декларантом або уповноваженою
ним особою митної декларації або
документа, який відповідно до
законодавства її замінює, та
документів, необхідних для митного
оформлення, а в разі електронного
декларування - з моменту отримання
органом доходів і зборів від
декларанта або уповноваженої ним особи
електронної митної декларації або
електронного документа, який
відповідно до законодавства замінює
митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом
заявлення за встановленою формою
(письмовою, усною, шляхом вчинення дій)
точних відомостей про товари, мету їх
переміщення через митний кордон
України, а також відомостей, необхідних
для здійснення їх митного контролю та
митного оформлення. При застосуванні
письмової форми декларування можуть
використовуватися як електронні
документи, так і документи на
паперовому носії.

Митна декларація приймається для
митного оформлення, якщо вона подана за
встановленою формою, підписана особою,
яка її подала, і перевіркою цієї
декларації встановлено, що вона
містить всі необхідні відомості і до
неї додано всі документи, визначені цим
Кодексом. Факт прийняття митної
декларації засвідчується посадовою
особою органу доходів і зборів, яка її
прийняла, шляхом проставлення на ній
відбитка відповідного митного
забезпечення та інших відміток (номера
декларації, дати та часу її прийняття
тощо), у тому числі з використанням
інформаційних технологій.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 54 МК України,
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
органом доходів і зборів під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється органом
доходів і зборів шляхом перевірки
розрахунку, здійсненого декларантом,
за відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів орган доходів і
зборів визнає заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень ст. 55 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 Указу Президента
України від 25 серпня 1994 року № 475/94 "Про
заходи щодо запобігання експорту
товарів походження з України за цінами,
що можуть розглядатися як демпінгові,
та врегулювання торговельних спорів",
при здійсненні суб'єктами
підприємницької діяльності України
експортних та імпортних операцій
безпосередньо або через
зовнішньоторговельного посередника,
контрактні (зовнішньоторговельні) ціни
мають відповідати цінам, що склалися чи
складатимуться на відповідний товар на
ринку експорту чи імпорту на момент
здійснення експортної, імпортної
операції. Відповідальність за
обґрунтування цін за
зовнішньоекономічними контрактами
покладається на суб'єктів
підприємницької діяльності.

Згідно зі ст.ст. 49, 57, ч.ч. 1-3 ст. 53, ст. 266 МК
України, митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Визначення митної вартості товарів,
які ввозяться в Україну відповідно до
митного режиму імпорту, здійснюється
за такими методами: 1) основний - за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції); 2) другорядні: а) за ціною
договору щодо ідентичних товарів; б) за
ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів; в) на основі
віднімання вартості; г) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується,
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

У випадках, передбачених цим Кодексом,
одночасно з митною декларацією
декларант подає органу доходів і
зборів документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, є: 1) декларація
митної вартості, що подається у
випадках, визначених у ч.ч. 5 і 6 ст. 52
цього Кодексу, та документи, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості, на підставі
яких проводився розрахунок митної
вартості; 2) зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо
рахунок сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; 5) за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару; 6)
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; 7) копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у ч. 2
цієї статті, містять розбіжності,
наявні ознаки підробки або не містять
всіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу органу доходів і зборів
зобов'язані протягом 10 календарних
днів надати (за наявності) такі
додаткові документи: 1) договір (угоду,
контракт) із третіми особами,
пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; 2) рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); 3)
рахунки про сплату комісійних,
посередницьких послуг, пов'язаних із
виконанням умов договору (угоди,
контракту); 4) виписку з бухгалтерської
документації; 5) ліцензійний чи
авторський договір покупця, що
стосується оцінюваних товарів та є
умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару; 7) копію
митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

На декларанта покладений обов'язок
надати митному органу передбачені
законодавством документи і відомості,
необхідні для виконання митних
процедур.

У постанові Верховного Суду України
від 10 квітня 2012 року у справі № 21-52а12
зазначено, що митні органи мають
виключну компетенцію у питаннях
перевірки та контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості та з цією метою мають
повноваження витребовувати додаткові
документи для перевірки правильності
зазначеної митної вартості товару у
разі наявності підстав для сумніву у
правильності митної оцінки товару, що
переміщується через митний кордон
України.

Митний орган може вимагати, а суб'єкт
господарювання має надати лише належні
документи для перевірки та
підтвердження правильності зазначеної
митної вартості товару.

Надання неналежних документів не може
вважатися виконанням вимог митного
органу щодо підтвердження митної
вартості товарів.

Згідно з ч. 2 ст. 58 МК України, метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Доводи представників позивача щодо
неправомірності застосування
відповідачем-1 резервного методу
визначення митної вартості товару суд
вважає безпідставними, оскільки у
графі 33 оскаржуваного рішення
обґрунтовано неможливість
застосування попередніх методів
визначення митної вартості.

Таким чином, проаналізувавши викладені
положення та обставини, суд прийшов до
висновку, що дії відповідача-1 щодо
визначення митної вартості товару є
законними та такими, що відповідають
положенням законодавства, а тому
відсутні підстави для визнання
протиправним та скасування
оскаржуваних рішень.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
із Державного бюджету України через
відповідача-2 на користь позивача
грошових коштів суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду України
від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13
зазначено, що питання контролю
правильності обчислення декларантом
митної вартості, як і визначення методу
її обчислення у встановленому законом
порядку у разі виникнення
обґрунтованого сумніву, відносяться до
виключної компетенції митних органів.
Тому, суди не вправі підміняти митний
орган, стягуючи з державного бюджету
надмірно сплачену з такої вартості
суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому
інший метод обчислення митної
вартості.

Відповідно до Рекомендації Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80) 2 "Щодо
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень",
прийнятої Комітетом Міністрів 11
березня 1980 року на 316-му засіданні
заступників міністрів, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Під дискреційними повноваженням
розуміють таке повноваження, яке надає
певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
визначених законом, адміністративний
орган має можливість самостійно (на
власний розсуд) вибрати один з кількох
варіантів рішення.

Таким чином, враховуючи викладені
положення та зважаючи, що у задоволенні
основної позовної вимоги
відмовляється, суд прийшов до висновку
про відсутність підстав для
задоволення заявленої вимоги про
стягнення із Державного бюджету
України через відповідача-2 на користь
позивача грошових коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71
КАС України, розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

На підставі викладених положень та
обставин суд прийшов до висновку, що
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Гласс-Альянс" до
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів та Головного управління
Державної казначейської служби
України у місті Києві про визнання
протиправними і скасування рішень
відповідача-1 та стягнення через
відповідача-2 коштів є безпідставним,
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз. У зв'язку з
ухваленням судового рішення на користь
суб'єктів владних повноважень та
відсутністю з їх сторони судових
витрат, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні
позову товариства з обмеженою
відповідальністю "Гласс-Альянс".

Копії постанови направити сторонам
(вручити їх уповноваженим
представникам) у порядку та строки,
встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України,
постанова може бути оскаржена шляхом
подання до Київського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд міста Києва
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
В.М. Данилишин