Справа № 802/357/14-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 березня 2014 р.
Справа № 802/357/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Жернакова М. В.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Дмитрука В. В.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача:
Загороднього В. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: приватного підприємця
ОСОБА_1

до: начальника управління
Укртрансінспекції у Вінницькій
області А. С.
Ратовського

про: скасування постанови про
застосування
адміністративно-господарського
штрафу, скасування розрахунків плати
за проїзд

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
приватний підприємець ОСОБА_1 (позивач)
з адміністративним позовом до
начальника управління
Укртрансінспекції у Вінницькій
області А. С. Ратовського про
скасування постанови про застосування
адміністративно-господарського штрафу
№ 011848, розрахунків № 2 від 14.12.2013 року та
№ 1 від 23.01.2014 року плати за проїзд
великовагових та (або)
великогабаритних транспортних засобів
автомобільними дорогами загального
користування згідно з
товарно-транспортною накладною від №
900426 від 03.09.2013 року.

На переконання позивача постанова про
накладення на нього
адміністративно-господарського
штрафу, прийнята на підставі акта
перевірки від 23.01.2014 року, є
протиправною. Обґрунтовуючи позовні
вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що акт
перевірки не містить ніяких фактичних
даних про те, що він (позивач)
здійснював перевезення великовагових
чи великогабаритних вантажів, в акті не
наведені дані про те, коли він
здійснював такі перевезення, яким
транспортним засобом та на якій
ділянці автомобільних доріг. Крім того,
позивач указує, що зафіксоване в акті
порушення є лише припущенням
відповідача, оскільки базується лише
на підставі однієї
товарно-транспортної накладної, в якій
автопідприємством вказано ПП ОСОБА_1,
за відсутності відомостей про факт
перевезення вантажів у зазначеній в
накладній кількості.

Відповідач надав письмові заперечення
проти адміністративного позову (вх. №
4653 від 11.03.2014 року), згідно з якими
зазначає, що оскаржена постанова
прийнята відповідно до Закону України
"Про автомобільний транспорт" та
Порядку здійснення державного
контролю на автомобільному транспорті,
а посадові особи Укртрансінспекції
здійснили перевірку і притягли до
відповідальності позивача з
додержанням вимог чинного
законодавства. Відповідач, таким чином,
стверджує про правомірність прийнятої
постанови та відсутність підстав для
її скасування.

В судовому засіданні позивач
адміністративний позов підтримав,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві, та просив суд
задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав свою позицію,
зазначену в письмових запереченнях, та
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Ухвалою від 11.03.2014 року суд на підставі
вмотивованого клопотання представника
відповідача закрив провадження у
справі в частині позовних вимог про
скасування розрахунків № 2 від 14.12.2013
року та № 1 від 23.01.2014 року плати за
проїзд великовагових та (або)
великогабаритних транспортних засобів
автомобільними дорогами загального
користування згідно з ТТН від № 900426 від
03.09.2013 року.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд установив такі фактичні обставини
справи.

23.01.2014 року до позивача - ОСОБА_1 прибули
двоє чоловіків у цивільному одязі,
поверх якого були одягнені формені
куртки, та відрекомендувалися
інспекторами Укртрансінспекції у
Вінницькій області. Ці особи вручили
позивачу заздалегідь заготовлений
розрахунок плати за проїзд, акт
перевірки та повідомлення про
прибуття до Укртрансінспекції у
Вінницькій області на розгляд справи
про порушення законодавства про
автомобільний транспорт.

27.01.2014 року в установлений час ОСОБА_1
з'явився до Укртрансінспекції у
Вінницькій області на розгляд справи,
де отримав постанову про застосування
адміністративно-господарського
штрафу.

Вважаючи постанову протиправною,
позивач звернувся до
адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, які
були досліджені в процесі розгляду
адміністративної справи, суд брав до
уваги такі положення матеріального
законодавства.

Відносини між автомобільними
перевізниками, замовниками
транспортних послуг, органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування, пасажирами, власниками
транспортних засобів, а також їх
відносини з юридичними та фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності, які забезпечують
діяльність автомобільного транспорту
та безпеку перевезень, врегульовані
Законом України «Про автомобільний
транспорт» (далі - Закон).

Стаття 33 Закону визначає, що
автомобільним перевізником, що
здійснює перевезення вантажів на
договірних умовах, є суб'єкт
господарювання, який відповідно до
законодавства надає послугу згідно з
договором про перевезення вантажу
транспортним засобом, що
використовується на законних
підставах.

Частиною 3 вказаної статті 48 Закону
встановлено, що у разі перевезення
вантажів з перевищенням габаритних або
вагових обмежень обов'язковим
документом, який має бути наявний у
перевізника, є дозвіл, який дає право на
рух автомобільними дорогами України,
виданий компетентними уповноваженими
органами, або документ про внесення
плати за проїзд великовагових
(великогабаритних) транспортних
засобів, якщо перевищення вагових або
габаритних обмежень над визначеними
законодавством становить менше семи
відсотків.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 18 січня 2001 року № 30 затверджено
Правила проїзду великогабаритних та
великовагових транспортних засобів
автомобільними дорогами, вулицями та
залізничними переїздами (далі - Правила
№ 30).

Пунктом 3 Правил № 30 визначено, що
транспортний засіб чи автопоїзд з
вантажем або без вантажу вважається
великоваговим, якщо максимальна маса
або осьова маса перевищує хоча б один з
параметрів, зазначених у пункті 22.5
Правил дорожнього руху.

Відповідно до пункту 22.5 Правил
дорожнього руху, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 10 жовтня 2001 року № 306, за
спеціальними правилами здійснюється
дорожнє перевезення небезпечних
вантажів, рух транспортних засобів та
їхніх складів у разі, коли хоч один з
їхніх габаритів перевищує за шириною 2,6
м, за висотою від поверхні дороги - 4 м
(для контейнеровозів на встановлених
Укравтодором і Державтоінспекцією
маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для
маршрутних транспортних засобів - 25 м),
фактичну масу понад 38 т (на
встановлених Укравтодором і
Державтоінспекцією маршрутах - до 40).

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» до
автомобільних перевізників
застосовуються
адміністративно-господарські штрафи,
зокрема, за надання послуг з перевезень
вантажів без оформлення документів,
визначених ст. 48 Закону - штраф у
розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

З аналізу цих положень законодавства
суд робить висновок про те, що до
позивача міг бути застосований штраф у
розмірі 1700 грн. у випадку підтвердження
в установленому законом порядку
здійснення ним перевезення вантажів з
порушенням вагових чи габаритних норм
без оформлення необхідних для цього
документів.

Досліджуючи правомірність проведення
перевірки й оскарженої постанови, за
результатами якої вона була прийнята,
суд брав до уваги таке.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
автомобільний транспорт» державний
контроль автомобільних перевізників
на території України здійснюється
шляхом проведення планових,
позапланових і рейдових перевірок
(перевірок на дорозі). Позапланові
перевірки проводяться лише на підставі
заяви (повідомлення в письмовій формі)
про порушення автомобільним
перевізником вимог законодавства про
автомобільний транспорт
уповноваженими особами органів, яким
надано право здійснення державного
контролю, з метою перевірки наведених
фактів та виконання припису про
порушення зазначеного законодавства.

Порядок здійснення габаритно-вагового
контролю та справляння плати за проїзд
автомобільними дорогами загального
користування транспортних засобів та
інших самохідних машин і механізмів,
вагові та/або габаритні параметри яких
перевищують нормативні, затверджений
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 червня 2007 року № 879 (далі - Порядок
№ 879).

Згідно з п. 7 Порядку № 879 позапланова
перевірка проводиться на підставі
заяви (повідомлення у письмовій формі)
про порушення суб'єктом господарювання
вимог законодавства про автомобільний
транспорт. Відтак, підставою для
перевірки має бути заява (повідомлення
у письмовій формі) уповноваженої особи
органу, якому надано право здійснювати
державний контроль, про порушення
конкретним суб'єктом господарювання
вимог законодавства про автомобільний
транспорт.

Суд також зауважує, що згідно з п. 3
Порядку № 879 габаритно-ваговий
контроль транспортних засобів на
автомобільних дорогах загального
користування здійснюється
Укртрансінспекцією, її
територіальними органами та
відповідними підрозділами МВС, що
забезпечують безпеку дорожнього руху.
Тобто Порядок № 879 в п. 3 прямо
встановлює, що Укртрансінспекція
здійснює габаритно-ваговий контроль
транспортних засобів саме на
автомобільних дорогах. У той самий час,
як випливає з пояснень позивача,
представника відповідача та наданих
суду письмових доказів, жодних дій щодо
контролю дотримання позивачем
законодавства про автомобільний
транспорт посадові особи
Укртрансінспекції на автомобільних
дорогах не вчиняли.

На запитання суду щодо того, наскільки
відповідачем було дотримано вимоги
закону щодо здійснення позапланових
перевірок, зокрема, що саме стало
підставою для проведення перевірки,
представник відповідача в судовому
засіданні зазначив, що перевірка
проводилася на підставі окремого
доручення голови Державної інспекції
України з безпеки на наземному
транспорті.

Як з'ясував суд шляхом дослідження
письмових доказів, листом від 17.12.2013
року № 1095/8/3-13 голова Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті Є. А. Проченко
доручив начальнику територіального
органу Укртрансінспекції у Вінницькій
області організувати позапланову
перевірку суб'єктів господарювання
(згідно з додатком до окремого
доручення) за місцем їх знаходження,
транспортні засоби яких здійснюють
вантажні перевезення з порушенням
вагових та/або габаритних норм.

На виконання вказаного окремого
доручення начальник управління
Укртрансінспекції у Вінницькій
області А. С. Ратовський видав наказ від
20.01.20014 року № 9 про проведення
позапланової перевірки дотримання
суб'єктом господарювання - ОСОБА_1 вимог
ст. 48 Закону України "Про автомобільний
транспорт" в частині перевезення
вантажів з перевищенням вагових
обмежень та постанови Кабінету
Міністрів України від 27.06.2007 року № 879
"Про заходи щодо збереження
автомобільних доріг загального
користування". На підставі зазначеного
наказу було видане направлення на
перевірку від 22.01.2014 року № 000768.

Згодом посадові особи
Укртрансінспекції склали акт від 23.01.2014
року № 004087, в якому зафіксували
порушення позивачем законодавства про
автомобільний транспорт. Зокрема, в
акті зазначено, що 03.09.2013 року згідно з
товарно-транспортною накладною (ТТН) №
900426 ФОП ОСОБА_1 надавав послуги з
перевезення вантажу (пшениці) без
оформлення документів, перелік яких
визначений статтею 48 Закону України
від 05.04.2001 року "Про автомобільний
транспорт".

Як пояснили позивач та представник
відповідача, жодних дій щодо перевірки
вказаних відомостей посадові особи не
вчиняли. Позивач також зазначив, що
ніхто його автомобіль не зупиняв, не
оглядав, і як саме посадові особи
дійшли висновку про порушення ним
законодавства, йому невідомо.
Відповідач як на підставу прийняття
такого рішення посилався лише на
окреме доручення голови
Укртрансінспекції та копію ТТН.

Суд дослідив у судовому засіданні
копію вказаної ТТН, яка містила такі
відомості: автопідприємство ПП ОСОБА_1,
автомобіль ДАФ АВ31-19ВОЮ, причеп НОМЕР_1,
водій ОСОБА_5, замовник ТОВ "Ферко",
вантажоодержувач - ОМТП Омемпекс купе,
експедитор - ООО Инзерноекспорт, пункт -
м. Тростянець, вантаж - пшениця.

На запитання суду, в якому порядку
вказана ТТН потрапила до посадових
осіб Укртрансінспекції, зокрема, чи її
надали компетентні органи,
уповноважені здійснювати контроль за
дотриманням законодавства про
автомобільний транспорт, і чому не були
вчинені заходи стосовно перевірки
достовірності відомостей, що в ній
містяться, представник відповідача
відповісти не зміг.

Натомість, він зазначив, що копію ТТН
надала адміністрація морського порту,
з якого нібито здійснював перевезення
позивач. Представник відповідача
пояснив, що такий порядок визначений
затвердженим спільним Наказом
Міністерства інфраструктури України,
Міністерства доходів і зборів України
від 14.08.2013 року № 606/351 щодо порядку
організації процедури
габаритно-вагового контролю
транспортних засобів та інших
самохідних машин і механізмів у
пунктах пропуску морського та
річкового сполучення в частині обміну
інформацією (спільний Наказ № 606/351).

Пункти 4-6 спільного Наказу № 606/351
установлюють таке. Габаритно-ваговий
контроль транспортних засобів, що
перетинають державний кордон України
через пункти пропуску, здійснюється
відповідними територіальними органами
Міністерства доходів і зборів України
згідно з вимогами законодавства.
Інформація щодо перевищення
встановлених законодавством розмірів,
загальної маси, осьових навантажень та
(або) габаритних параметрів
транспортних засобів в розрізі
автомобільних перевізників,
транспортних засобів та виду вантажу
надається за запитами Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті відповідними
територіальними органами Міністерства
доходів і зборів України,
адміністраціями морських портів, а
також із застосуванням інформаційної
системи портового співтовариства. Ця
інформація використовується при
здійсненні посадовими органами
Державної інспекції України з безпеки
на наземному транспорті державного
контролю.

Таким чином, зазначений наказ
спотворює встановлену законом
процедуру перевірки дотримання
законодавства перевізниками.
Положення ст. 6 Закону України «Про
автомобільний транспорт» чітко
вказують на те, що позапланові
перевірки проводяться лише на підставі
заяви (повідомлення в письмовій формі)
про порушення автомобільним
перевізником вимог законодавства
уповноваженими особами органів, яким
надано право здійснення державного
контролю. Крім цього, згідно з п. 3
Порядку № 879 габаритно-ваговий
контроль транспортних засобів на
автомобільних дорогах загального
користування здійснюється
Укртрансінспекцією, її
територіальними органами та
відповідними підрозділами МВС.
Натомість, спільний Наказ № 606/351 крім
органів, які уповноважені здійснювати
державний контроль, уповноважує
повідомляти Укртрансінспекцію про
перевищення вагових і габаритних меж
адміністрації морських портів і
портове співтовариство.

Крім цього, з наданої позивачем в
судове засідання та долученої до
матеріалів справи копії свідоцтва про
реєстрацію напівпричепу марки VAN HOLL, н/з
НОМЕР_1 (той самий номерний знак, який
зазначений в акті перевірки) видно, що
його тип - напівпричіп-контейнеровоз.
Як пояснив позивач, зазначений в акті
перевірки напівпричіп дійсно наданий
позивачу у користування та
розпорядження, що підтверджено
відповідною довіреністю. Водночас,
напівпричіп-контейнеровоз є за своєю
конструкцією спеціальною платформою з
механізмами кріплення, що призначена
для перевезення стандартних
контейнерів. Позивач пояснив, що
перевезення сипучих вантажів, за яке
відповідно до оскарженої постанови на
позивача накладене стягнення, таким
транспортним засобом є технічно
неможливим.

Це свідчить про суттєві розбіжності в
відомостях, які зазначені в акті
перевірки, та фактичних даних, чого,
однак, не взяв до уваги відповідач.
Позивач зазначив, що намагався
пояснити ці обставини посадовим особам
Укртрансінспекції і надати відповідні
докази 27.01.2014 року в приміщенні
Укртрансінспекції у Вінницькій
області, коли прибув на розгляд справи.
Водночас, за свідченням позивача,
розгляду справи не відбувалося й
фактичної можливості надати свої
пояснення чи будь-які інші докази на
підтримку своєї позиції він не отримав.
Натомість, посадові особи
Укртрансінспекції надали йому
постанову про застосування до нього
адміністративно-господарського
штрафу.

Ці обставини заперечував представник
відповідача, насамперед тим, що позивач
сам зазначає в позовній заяві, що
прибув на розгляд справи. Разом із тим,
жодних доказів на підтвердження того,
що розгляд справи відбувався, а також
щодо того, як саме було забезпечено
право ОСОБА_1 на участь у прийнятті
рішення, представник відповідача
надати не зміг.

На запитання суду, чи відповідає
дійсності те, що відповідач - начальник
управління Укртрансінспекції у
Вінницькій області А. С. Ратовський
прийняв оскаржене рішення стосовно
накладення стягнення на позивача
виключно на підставі простої фотокопії
товарно-транспортної накладної (ТТН) №
900426 від 03.09.2013 року, представник
відповідача відповів ствердно.

На думку суду, такий підхід до
прийняття рішень суб'єктами владних
повноважень є неприйнятним у
демократичному суспільстві. Суд
вважає, що визначені Конституцією та
законами України вимоги до дій і рішень
суб'єктів владних повноважень, які є
важливими гарантіями дотримання прав
особи, не були дотримані.

Водночас, прийняття юридично значущих
рішень виключно на підставі закону, так
само як і неухильне дотримання
юридичної процедури їх прийняття є
проявом принципу законності і має
сутнісне значення передовсім для
забезпечення прав особи, стосовно якої
суб'єкт владних повноважень таке
рішення приймає. Дотримання принципу
законності є гарантією недопущення
свавілля з боку органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб, що є однією з передумов
дотримання принципу верховенства
права, який відповідно до ст. 8
Конституції України визнається і діє в
Україні.

Принцип законності гарантовано ч. 2 ст.
19 Конституції України, відповідно до
якої органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Саме це положення
Конституції України на найвищому рівні
гарантує дотримання прав особи під час
та в результаті вчинення органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування та їх посадовими
особами (суб'єктами владних
повноважень, владними суб'єктами)
відносно неї юридично значущих дій або
прийняття рішень. І саме це положення
Конституції України фактично
забороняє приймати рішення в такий
спосіб, як це зробив відповідач.

Перш за все, відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України для дій чи рішень
суб'єктів владних повноважень має бути
визначена законом підстава. Саме ця
конституційна норма втілює засадничу
складову принципу законності,
відповідно до якої суб'єктам владних
повноважень дозволено робити тільки
те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця
конституційна норма вимагає
передовсім закону як підстави для
вчинення суб'єктом владних повноважень
активних дій. Закон, своєю чергою,
визначає, описує, який юридичних факт
чи їх сукупність повинні бути наявними
для того, щоб у владного суб'єкта
виникли повноваження діяти тим чи
іншим чином. Будь-яка діяльність та
будь-яке рішення суб'єкта владних
повноважень за відсутності таких
юридичних фактів, визначених законом,
буде проявом свавільності.

Конструкція «в межах повноважень» у
розумінні ст. 19 Конституції України
стосується обсягу повноважень і вказує
на необхідність владних суб'єктів
діяти виключно в тих межах, на які їх
уповноважили Конституція та закони
України. Це означає, що суб'єктам
владних повноважень заборонено
вчиняти будь-які дії або приймати
будь-які рішення, можливість вчинення
чи прийняття яких прямо не передбачена
в тексті закону для певного випадку.
Будь-які такі рішення або дії будуть
проявом свавільності.

Нарешті, «у спосіб» у тексті ч. 2 ст. 19
Конституції України вказує на те, що,
по-перше, спосіб вчинення дій і
прийняття рішень обов'язково має бути
встановлений законом. Положення ч. 2 ст.
19 Конституції вимагає того, щоб і
підстави вчинення дій та прийняття
рішень суб'єктами владних повноважень,
і межі їхніх повноважень, і спосіб
вчинення дій та прийняття рішень були
або встановлені на конституційному
рівні, або закріплені на рівні закону.
По-друге, суб'єкти владних повноважень
зобов'язані діяти й приймати рішення
саме в такий спосіб, який передбачений
законом, тобто неухильно дотримуватися
визначеної на рівні закону процедури
вчинення юридично значущих дій та
прийняття обов'язкових для інших
суб'єктів рішень. По-третє, суб'єкти
владних повноважень не мають права
вчиняти дії чи приймати рішення
свавільно, тобто у спосіб, відмінний
від того, який визначений законом.

Суд також звертає увагу на відсутність
ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2
ст. 19 Конституції України. Жодна з них
не є важливішою за іншу. Суб'єкти
владних повноважень можуть діяти та
приймати рішення виключно з дотримання
усіх трьох із них одночасно. Таким
чином, порушення владним суб'єктом
визначеної законом процедури вчинення
дій або прийняття рішень є настільки ж
неприпустимим, як і вчинення ним дій
(прийняття рішень) без уповноваження
законом.

На окрему увагу заслуговує й акцент
положень Конституції України на
необхідності визначення способу
вчинення дій або прийняття рішень для
суб'єкта владних повноважень
(процедури їх вчинення) саме на рівні
закону. Оскільки рішення або дії
суб'єктів владних повноважень як
органів публічної адміністрації прямо
впливають на права та інтереси інших
осіб, вимоги до процедури їх вчинення,
які запобігають порушенням прав осіб
та свавільності повинні бути
встановлені саме законодавчим органом
як органом представницької демократії
як одна із передумов дотримання
принципу верховенства права..

Саме тому велику небезпеку для
демократичного суспільства становить
надмірне делегування цієї функції
іншим органам і зловживання
бланкетними й відсилочними нормами.
Безумовно, не всі процедурні моменти,
пов'язані з діяльністю державних
органів, повинні бути врегульовані на
рівні закону чи, тим більше,
Конституції. Так, питання внутрішньої
розпорядчої діяльності, внутрішнього
документообігу, інші процедури,
здійснення яких не стосується прав
осіб можуть і повинні регулюватися
внутрішніми нормативними актами.
Натомість, будь-які процедури, що
регулюють діяльність певного органу чи
його посадової особи як суб'єкта
публічної адміністрації, тобто всі
процедури вчинення таким суб'єктом дій
чи прийняття рішень, які стосуються
прав інших осіб, повинні бути
врегульовані на рівні закону і
(передовсім відповідно до вимог ст. 19
Конституції України) не можуть
регулюватися підзаконними
нормативними актами.

Таким чином, форма постанови про
накладення
адміністративно-господарського штрафу
може бути затверджена актом
відповідного центрального органу
виконавчої влади. Натомість, порядок її
прийняття, порядок перевірки обставин,
що можуть бути підставою для її
прийняття, механізм забезпечення права
особи на участь у прийнятті такого
рішення повинні відповідно до положень
ст. 19 Конституції України бути
визначені тільки на рівні закону.

Водночас, відсутність спеціального
закону, який визначає порядок
реалізації цих повноважень владного
суб'єкта також не означає, що такий
суб'єкт має право діяти на власний
розсуд або відповідно до підзаконного
акта, який вочевидь суперечить вимогам
закону. Враховуючи позитивний
обов'язок, установлений для всіх
суб'єктів владних повноважень статтею
19 Конституції України, за відсутності
спеціального закону, який установлює
конкретний спосіб вчинення дій чи
прийняття рішень, будь-який суб'єкт
владних повноважень повинен у першу
чергу брати до уваги вимоги вже чинного
закону.

Низку таких вимог установлює ч. 3 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до якої у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Суд наголошує на тому, що відповідачу
як посадовій особі суб'єкта владних
повноважень повинні бути відомі вимоги
ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, на відповідність
яким суд оцінює його дії і рішення. Ці
вимоги є однаково важливими,
ієрархічно не підпорядкованими й
відповідають міжнародним, передовсім
європейським стандартам щодо
діяльності публічної адміністрації.
Вони можуть і повинні бути застосовані
всіма суб'єктами владних повноважень
безпосередньо для попереднього
аналізу своїх дій і рішень.

Натомість, відповідач вочевидь не
скористався таким механізмом, оскільки
оскаржене рішення не відповідає цілій
низці критеріїв ч. 3 ст. 2 КАС. Так,
призначення і здійснення позапланової
перевірки за відсутності належної
підстави, а також здійснення такої
перевірки не в установлений законом
спосіб свідчить про порушення як
відповідачем, так і іншими посадовими
особами Укртрансінспекції вимог ст. 6
Закону України «Про автомобільний
транспорт», не відповідає вимогам ст. 19
Конституції України та, відповідно, п. 1
ч. 3 ст. 2 КАС. Неприйняття доводів і
письмових доказів позивача, так само як
і ненадання йому можливості висловити
свою позицію порушує вимоги
обґрунтованості, розсудливості та
забезпечення права особи на участь у
прийнятті рішення, встановлені п.п. 3, 6
та 9 ч. 3 ст. 2 КАС.

Нарешті, ставлення відповідача до
забезпечення прав позивача та
реалізації власних повноважень
загалом дає підстави сумніватися в
неупередженості (п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС)
відповідача та використанні ним
повноважень з метою, з якою це
повноваження надане (п. 2 ч. 3 ст. 2 КАС). З
аналізу обставин справи неважко дійти
висновку, що відповідач, так само як і
інші посадові особи, які брали участь у
прийнятті оскарженого рішення, мав на
меті не здійснення державного нагляду
(контролю) за додержанням вимог
законодавства на автомобільному
транспорті, а накладення на позивача
штрафу в будь-якому разі, незалежно від
обставин справи. Про це свідчить
значною мірою й додана до матеріалів
справи копія розрахунку плати за
проїзд № 2 від 14.12.2013 року, ідентична
копії розрахунку плати за проїзд № 1
від 23.01.2014 року, у якій зазначено про
перевищення транспортним засобом
позивача нормативних параметрів. Це
дає підстави вважати, що такі висновки
відповідач зробив заздалегідь, ще до
розгляду справи позивача, а відтак, був
умисно упередженим.

Окрім цього, відповідно до рішення
Європейського суду з прав людини
(Європейського Суду) у справі Щокін
проти України додаткове грошове
обтяження особи державою є втручанням
держави у право власності, гарантоване
кожному статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод (Європейської
Конвенції). Враховуючи, що практику
Європейського суду з прав людини
відповідно до ст. 17 закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди в Україні застосовують як
джерело права, суд звертає увагу на
абзац 50 цього рішення.

Як зазначив Європейський суд, перша та
найважливіша вимога статті 1 Першого
протоколу до Конвенції полягає в тому,
що будь-яке втручання публічних
органів у мирне володіння майном
повинно бути законним. Так, друге
речення першого пункту передбачає, що
позбавлення власності можливе тільки
«на умовах, передбачених законом», а
другий пункт визнає, що держави мають
право здійснювати контроль за
використанням майна шляхом введення
«законів». Більш того, верховенство
права, один із основоположних
принципів демократичного суспільства,
притаманний усім статтям Конвенції.
Таким чином, питання, чи було дотримано
справедливого балансу між загальними
інтересами суспільства та вимогами
захисту основоположних прав окремої
особи, виникає лише тоді, коли
встановлено, що оскаржене втручання
відповідало вимозі законності і не
було свавільним.

З огляду на те, що втручання у право
власності позивача ОСОБА_1 було
здійснено незаконно (всупереч вимогам
ст. 6 Закону України «Про автомобільний
транспорт» та інших положень закону),
свавільно (без дотримання встановленої
законом процедури), знаходить
підтвердження висновок суду про те, що
прийняття рішень у такий спосіб, як це
здійснив позивач, не відповідає
принципу верховенства права та порушує
принципи існування демократичного
суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірності
прийнятої постанови про накладення
адміністративно-господарського
штрафу. Натомість, суд установив, що
оскаржена постанова не відповідає
критеріям законності, обґрунтованості,
добросовісності, розсудливості рішень
відповідача як суб'єкта владних
повноважень, а отже, є протиправною.

За таких обставин суд доходить
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та необхідність їх задоволення в
повному обсязі.

Приймаючи вказане рішення, суд
керується п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України,
відповідно до якого у разі задоволення
позову суд може прийняти постанову про
визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень та про скасування
рішення.

Насамкінець суд зазначає, що приймаючи
рішення у справі та виготовляючи його
повний текст, суд брав до уваги
висновки Європейського Суду щодо
справедливого судового рішення,
постановлення якого є передумовою
дотримання права особи на справедливий
суд, гарантованого кожному статтею 6
Конвенції. Ці вимоги цілком суголосні
положенням ч. 1 ст. 159 КАС, відповідно до
якого судове рішення має бути законним
і обґрунтованим. Зважаючи на те, що
українська юридична доктрина поки що
не запропонувала тлумачення принципу
законності, а також інших принципів
діяльності публічної адміністрації,
визначених у ч. 3 ст. 2 КАС, яке б
відповідало Конституції України та
європейській юридичній традиції, суд
вдався до розгорнутого тлумачення
положень закону для того, щоб належним
чином захистити право позивача та
виконати вимоги закону щодо
обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною та скасувати
постанову управління
Укртрансінспекції у Вінницькій
області про застосування
адміністративно-господарського штрафу
№ 011848.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Жернаков Михайло Володимирович