Справа № К/9991/29150/11-С
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/29150/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Управління
Пенсійного фонду України в
Святошинському районі м. Києва, третя
особа - Головне управління Державного
казначейства України у м. Києві про
стягнення моральної шкоди, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 листопада
2010 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом Управління Пенсійного
фонду України в Святошинському районі
м. Києва, третя особа - Головне
управління Державного казначейства
України у м. Києві, у якому просив
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Святошинському Києва
протягом десяти днів призначити йому
пенсію відповідно до розрахунку,
наведеному у цьому позові: в розмірі 677,
25 грн. від дня подання заяви з 02 грудня
2002 року; зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в
Святошинському м. Києва виплатити
борг, який утворився внаслідок
затримки перерахування пенсії від дня
подання заяви про перерахунок;
стягнути з відповідача 12 560 (дванадцять
тисяч п'ятсот шістдесят) компенсації за
матеріальні втрати та моральну шкоду,
які він спричинив неправомірними діями
та бездіяльністю.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 03 березня 2004 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 08 червня
2004 року, позивачу у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України касаційну скаргу ОСОБА_3
задоволено частково. Рішення
Святошинського районного суду м.
Києва від 03 березня 2004 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 08
червня 2004 року в частині стягнення
моральної шкоди скасовано і в цій
частині справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції. В
решті рішення суддів попередніх
інстанцій залишено без змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 березня 2009 року позов задоволено.
Визнано дії відповідача щодо
утримання трудової книжки
неправомірними та відшкодовано ОСОБА_3
за рахунок держави 65529,01 грн. завданої
моральної шкоди.

Окремою ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 березня 2009 року зобов'язано
звернути увагу керівництва Управління
Пенсійного фонду України в
Святошинському районі м. Києва,
Управління Пенсійного фонду України в
м. Києві та Пенсійного фонду України на
невиконання вимог суду, викладених в
ухвалі від 23 жовтня 2008 року, неявки у
судове засідання на вимогу суду,
неналежне виконання обов'язків та
вжити заходи щодо усунення викладених
порушень.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від
12 листопада 2010 року було скасовано
постанову суду першої інстанції та
ухвалено нову постанову, якою
відмовлено позивачу у задоволенні
позову.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції у справі,
ОСОБА_3 звернувся з касаційною скаргою,
в якій просить постанову суду
апеляційної інстанції скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням
Ленінградського місцевого суду м.
Києва від 02 жовтня 2001 року було
зобов'язано Ленінградське районне
управління Київського міського
управління Пенсійного фонду України
повернути трудову книжку позивачу.
Рішення набрало законної сили 02
листопада 2001 року.

Правонаступником Ленінградського
районного управління Київського
міського управління Пенсійного фонду
України є Управління Пенсійного фонду
України в Святошинському районі м.
Києва.

Як зазначив позивач трудову книжку
йому було повернуто лише 20 листопада 2003
року (трудова книжка перебувала у
відповідача з червня 2001 року). З вини
відповідача, внаслідок неправомірного
утримання його трудової книжки позивач
не мав можливості вільного
працевлаштування з урахуванням
досвіду роботи та професійних навичок
та знань.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу
України передбачено, що моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У Постанові Пленуму Верховного Суду
України, від 31 березня 1995 року, № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації.

Відповідно до частини 1 статті 237-1 КЗпП
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди виникає лише за умови, що
моральні страждання працівника, або
втрата ним нормальних життєвих
зв'язків, або необхідність додаткових
зусиль для організації свого життя
стали наслідками порушення законних
прав працівника.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що
відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, зокрема, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах, яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Як було встановлено судом апеляційної
інстанції, в рішенні Ленінградського
районного суду м. Києва від 02 жовтня 2001
року відповідача було зобов'язано,
зокрема, повернути ОСОБА_3 трудову
книжку. Виконання рішення суду в цій
частині підлягало виконанню ВДВС
Святошинського РУЮ в м. Києві, тобто
вирішення вказаного питання лежало в
площі виконавчого провадження і за
затримку у видачі трудової книжки
позивач по справі мав право звернутися
зі скаргою на дії державного виконавця,
якщо вважав, що порушені його права.

Крім того позивач не заперечує того
факту, що листом управління Пенсійного
фонду України в Святошинському районі
м. Києва від 17 грудня 2002 року №
06/1176 йому було повідомлено про
можливість отримання оригіналу його
трудової книжки. Натомість, позивачем
оригінал трудової книжки було отримано
тільки 20 листопада 2003 року, про що
свідчать матеріали судової справи.

Разом з тим, відсутність трудової
книжки не заважала позивачу
звільнитись 25 листопада 2002 року з КП
«Демократична Україна», і навіть після
її отримання протягом, майже, 9 місяців
не працевлаштовуватись (01.07.2004 року
прийнятий на роботу до газети
«Солом'янка»). Більше того, за період
безробіття позивач не звернувся до
органів центру зайнятості, для
вирішення питання працевлаштування.

Моральні збитки від неправомірного, на
його думку, утримання трудової книжки
позивач визначав за принципом
втраченої вигоди, хоча з моменту
звільнення з КП «Демократична Україна»
він не надав доказів про намагання
працевлаштуватись чи про відмову в
працевлаштуванні за відсутності
трудової книжки.

Разом з цим, позивачем не надано
доказів перенесених ним душевних
страждань, характеру немайнових втрат,
тяжкості вимушених змін у її життєвих
стосунках, пов'язаних з неправомірними
діями відповідача.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що неотримання
позивачем трудової книжки не було
причиною погіршення здоров'я позивача,
що в свою чергу виключає причинний
зв'язок між фактом порушення
роботодавцем законних прав працівника
та наявність у позивача втраченої
вигоди.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що постанова суду першої інстанції
скасована судом апеляційної інстанції,
а в справі ухвалено нове законне
рішення, колегія суддів вважає, що
касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду
апеляційної інстанції залишити без
змін, оскільки вона прийнята з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана правильно, а
доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити
без задоволення, а постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12
листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: