Справа № 757/26876/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Ільєва Т.Г.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу представника Пенсійного фонду
України - Лакомського Євгенія
Юрійовича на постанову Печерського
районного суду м. Києва від 31 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Правління Пенсійного
фонду України, Управління Пенсійного
фонду України в м. Білій Церкві
Київської області про визнання відмови
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Печерського районного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Правління
Пенсійного фонду України, Управління
Пенсійного фонду України в м. Білій
Церкві Київської області про визнання
відмови протиправною та зобов'язання
вчинити певні дії. Свої вимоги
обгрунтовує посиланням на Рішення
Конституційного суду України від 07
жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 та
зазначає, що ним було направлено до
відповідачів заяви про призначення та
виплату пенсії за віком, на які отримав
відмову, яку вважає протиправною.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 31 грудня 2013 року задоволено
позов. Визнано протиправною
бездіяльність Правління Пенсійного
фонду України щодо непередачі
уповноваженому територіальному органу
Пенсійного фонду України заяви ОСОБА_3
про відновлення та виплати пенсії
за віком. Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у м. Білій
Церкві Київської області з 24.05.2013 року
поновити виплату пенсії ОСОБА_3, який
постійно проживає за межами України - в
Державі Ізраїль.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Пенсійного фонду
України - Лакомський Євгеній Юрійович
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а постанова суду -
підлягає частковому скасуванню з
наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне.

Позивач з 1997 року виїхав на постійне
місце проживання до Ізраїлю.

В зв'язку із виїздом за межі України
позивачу було сплачено аванс за 6
місяців після чого виплата пенсії було
зупинено.

На письмові звернення до Пенсійного
Фонду України позивач отримав
листи-відповіді, в яких йому роз'яснено,
що на даний час триває робота спільно з
Міністерством соціальної політики
України щодо підготовки
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення.

Вважаючи зазначені вище дії та відмову
відповідачів протиправними, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги
позивача є обгрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його необгрунтованим з огляду
на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного Фонду України або
за рішенням суду припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

У статті 51 вказаного Закону
передбачено, що у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 07 жовтня 2009 року №
25-рп/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування"від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до вказаного Рішення
Конституційного Суду України,
конституційне право на соціальний
захист включає право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії. Закріплюючи на
конституційному рівні право на
соціальний захист кожного громадянина,
без будь-яких винятків, держава
реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками. Крім того, Україна
гарантує піклування та захист своїм
громадянам, які перебувають за її
межами (частина третя статті 25
Конституції України).

Отже, безумовним правом позивача є його
право на соціальний захист, а саме:
призначення та виплату їй пенсії за
віком та відповідно обов'язком України
є, зокрема, соціальний захист своїх
громадян, які перебувають за її межами
у тому числі на призначення та виплату
пенсії.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду, якщо вважає, що рішенням, дією
чи бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

В той же час, судом першої інстанції
було встановлено, що в своїй позовній
заяві позивач з посиланням на ч. 1 ст. 44
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" вказує на свій обов'язок
подати заяву до територіального органу
Пенсійного Фонду України за місцем
постійного проживання в Україні, проте
у встановленому Законом порядку за
місцем свого постійного проживання до
виїзду з Україні не звертався, що
підтверджено самим позивачем в його
адміністративному позові.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" право на отримання пенсій
та соціальних послуг із солідарної
системи мають: п. 1.1 - громадяни України,
які застраховані згідно з цим Законом
та досягли встановленого цим Законом
пенсійного віку чи визнані інвалідами
в установленому законодавством
порядку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, а в разі смерті цих осіб
члени їхніх сімей, та інші особи,
передбачені цим Законом; п. 1.4 - іноземці
та особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат та соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку передбачених цим
Законом, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Відповідно до ст. 44 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 45 даного Закону
пенсія призначається з дня звернення
за пенсією, крім таких випадків, коли
пенсія призначається з більш раннього
строку. Документи про призначення
(перерахунок) пенсії розглядає
територіальний орган Пенсійного фонду
та не пізніше 10 днів з дня їх
надходження приймає рішення про
призначення (перерахунок) або про
відмову в призначенні (перерахунку)
пенсії.

Відповідно до Постанови Правління
Пенсійного фонду України № 22-1 від
25.11.2005 року "Про затвердження Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування"в п. 16 зазначено що особа,
яка зверталася за пенсією повинна
пред'явити паспорт (або інший документ,
що засвідчує цю особу, місце її
проживання (реєстрації) та вік.

Статтею 29 цього Порядку передбачено, що
за документ, який засвідчує місце
проживання особи, приймаються: паспорт
або довідка уповноважених органів з
місця проживання (реєстрації), у тому
числі органів місцевого
самоврядування. Іноземні громадяни та
особи без громадянства подають також
копію посвідки на постійне проживання
(реєстрації).

Відповідно до ст. 30 вищезазначеного
Порядку, документи, необхідні для
призначення пенсії, можуть бути подані
як в оригіналах, так і копіях,
засвідчених у нотаріальному порядку
або адміністрацією підприємства,
установи, організації, що подає
документи заявника для призначення
пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну
плату подаються тільки в оригіналах. У
разі, якщо підтвердженням страхового
стажу є трудова книжка, подається копія
з неї, засвідчена адміністрацією
підприємства, установи, організації за
місцем останньої роботи або органом, що
призначає пенсію.

Колегією суддів встановлено, що
позивач не звертався до Управління
Пенсійного фонду України в м. Білій
Церкві Київської області у
передбаченому Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" порядку з заявою
встановленого зразка для призначення
йому пенсії та необхідним пакетом
документів, що визначає право на даний
вид пенсії.

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги
позивача до УПФУ в м. Білій Церкві
Київської області є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню,
оскільки позивачем до Управління заява
про відновлення раніше призначеної
пенсії не подавалась..

Крім того, колегія суддів зауважує
наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про
Пенсійний Фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 06 квітня
2011 року № 384/2011, Пенсійний Фонд України
є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр міністра
України - Міністра соціальної політики
України.

У своїй діяльності Пенсійний Фонд
України керується Конституцією
України та законами України, актами
Президента України та Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства соціальної політики
України, іншими актами законодавства
України, а також дорученнями
Президента України та Міністра (п. 2
Положення).

Відповідно до п. 17 Положення Пенсійний
Фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
головні управління Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управління в районах,
містах і районах у містах.

Пенсійний Фонд України, як центральний
орган виконавчої влади, відповідно до
покладених на нього завдань
організовує, координує та контролює
роботу його органів щодо призначення
(перерахунку) та виплати пенсії.

При цьому, відповідно до п. 2.2. Положення
про Управління Пенсійного Фонду
України в районах, містах і районах у
містах, затвердженого постановою
правління Пенсійного Фонду України від
30 квітня 2002 року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві Юстиції України 21 травня
2002 року за № 442/6730, призначає (здійснює
перерахунок) і виплачує пенсії
управління Фонду в районі, місті і
районах у містах, а не Пенсійний фонд
України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
Пенсійний фонд України не є належним
відповідачем, який має призначити та
виплатити позивачу пенсію за віком,
однак зазначений відповідач
відповідно до функцій, які він виконує
в системі органів держави, повинен був
передати уповноваженому
територіальному органу Пенсійного
фонду України заяви позивача про
відновлення виплат його пенсії.

Отже, колегія суддів вважає що вказаний
позов підлягає частковому задоволенню.

За вказаних обставин колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги
необґрунтованими, а тому вона є такою,
що не підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Проаналізувавши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції невірно надана правова
оцінка обставинам справи в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
до Правління Пенсійного фонду України,
а тому оскаржуване судове рішення
постановлено в цій частині з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а постанова суду -
підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202,
205, 207, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Пенсійного фонду України - Лакомського
Євгенія Юрійовича - залишити без
задоволення.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 31 грудня 2013 року в частині
зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України в м. Білій Церкві
Київської області поновити позивачу
виплату пенсії - скасувати та ухвалити
в цій частині нову постанову, якою у
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду
України в м. Білій Церкві Київської
області про зобов'язання вчинити певні
дії - відмовити.

В іншій частині постанову Печерського
районного суду м. Києва від 31 грудня 2013
року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е.
Мацедонська

Головуючий суддя

Мельничук В.П.

Судді:

Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.