Справа № 1608/1401/2012 (2а/1608/1268/2012)
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м. Київ К/800/14199/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Весельської Т.Ф.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Карлівському районі Полтавської
області до Підрозділу примусового
виконання рішень відділу Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області про стягнення з боржника
витрат на проведення виконавчих дій,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Карлівському районі Полтавської
області на постанову Карлівського
районного суду Полтавської області від
21 листопада 2012 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року Управління Пенсійного
фонду України в Карлівському районі
Полтавської області звернулося до суду
з позовом до Підрозділу примусового
виконання рішень відділу Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області про стягнення з боржника
витрат на проведення виконавчих дій.

Постановою Карлівського районного
суду Полтавської області від
21 листопада 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2013
року, позивачу в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Управління Пенсійного
фонду України в Карлівському районі
Полтавської області звернулося з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та прийняти нове
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 09 вересня 2011 року
державним виконавцем підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції Полтавській
області було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження
щодо виконання виконавчого листа №
2-а-44/11 від 23 червня 2011 року, виданого
Карлівським районним судом
Полтавської області. Згідно
виконавчого листа Управління
Пенсійного фонду України в
Карлівському районі Полтавської
області було зобов'язано здійснити
перерахунок основної та додаткової
пенсії ОСОБА_3 відповідно до ч. 4 ст. 50.
ст. 54. ст. 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», провести відповідні
виплати з 12 січня 2010 року Проте, позивач
в установлений строк рішення суду не
виконав.

02 грудня 2011 року державним виконавцем
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Полтавській області Мішаніним О.В. було
винесено постанову про стягнення
виконавчого збору та постанову про
стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій.

Згідно частини 2 статті 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. У постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій. передбачених цим
Законом.

Відповідно до частини 1 статті 27
вказаного Закону у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій,
що за своєю правовою природою
виконавчий збір є грошовою сумою, яка
стягується з боржника у разі
невиконання ним рішення у строк,
встановлений для добровільного
виконання, що зумовлює необхідність
здійснення державним виконавцем
заходів примусового виконання.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, позивачем не було виконано у
повному обсязі рішення суду у наданий
йому строк, внаслідок чого державним
виконавцем були вжиті заходи
примусового виконання.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що постанова про
стягнення виконавчого збору від 02
грудня 201 1 року прийнята відповідно до
вимог Закону України «Про виконавче
провадження», прийнята державним
виконавцем у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законом.

Щодо стягнення з позивача витрат на
проведення виконавчих дій, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 41 Закону
України «Про виконавче провадження» до
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій. належать
кошти, за рахунок яких здійснено оплату
1) перевезення, зберігання і реалізації
майна боржника: 2) послуг експертів,
суб'єктів оціночної діяльності -
суб'єктів господарювання та інших осіб,
залучених у встановленому законом
порядку до провадження виконавчих дій;
3) поштового переказу стягувану
стягнених аліментних сум: 4) проведення
розшуку боржника, його майна або
розшуку дитини; 5) розміщення
оголошення в засобах масової
інформації. 6) виготовлення та
пересилання документів виконавчого
провадження, ведення Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень. 7) інших витрат, необхідних
для забезпечення належної організації
виконання рішень органами державної
виконавчої служби.

Згідно з частиною 5 статті 41 Закону
України «Про виконавче провадження»
про стягнення з боржника витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, державний
виконавець виносить постанову , яка
затверджується начальником
відповідного відділу державної
виконавчої служби.

З матеріалів справи вбачається, що 02
грудня 2011 року державним виконавцем
складено акт про витрати на проведення
виконавчих дій, в якому визначено
перелік та суми витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій, загальний
розмір яких склав 57 грн. 41 коп. На
підставі вказаного акту винесено
постанову від 02 грудня 2011 року про
стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що при прийняті
постанов від 02 грудня 2011 року про
стягнення витрат на проведення
виконавчих дій та про стягнення з
боржника виконавчого збору відповідач
діяв на підставах, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені Законом
України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьою статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки судові рішення
постановлені з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Карлівському районі Полтавської
області відхилити, а постанову
Карлівського районного суду
Полтавської області від 21 листопада 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: