Справа № 2а-5404/11/1270
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/72787/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу Ленінської
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Луганську (далі -
Ленінська МДПІ)

на постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2011

у справі № 2а-5404/11/1270

за позовом приватного акціонерного
товариства "Луганськспецтехкомплект"
(далі - Товариство)

до Ленінської МДПІ

про скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року Товариство звернулося
до Луганського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 15.06.2011 №
/0.

Постановою названого суду від 09.09.2011 у
задоволенні позову відмовлено з тих
мотивів, що реальність виконання
операцій з поставки позивачеві
продукції по взаємовідносинам з
приватним підприємством «КФ
«Парадігма» документально не
підтверджується.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2011
зазначену постанову суду першої
інстанції скасовано; позов задоволено;
визнано протиправним оспорюване
податкове повідомлення-рішення. У
прийнятті цієї постанови суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що установлена вироком суду
фіктивність реєстрації контрагента
позивача не є свідченням безтоварності
спірних операцій, тоді як правильність
формування Товариством податкового
кредиту підтверджується
документально.

Посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
положенням підпункту 7.2.1 пункту 7.2,
підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» та дійсним обставинам
справи, Ленінська МДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі постанову Луганського окружного
адміністративного суду як помилково
скасовану.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення касаційної скарги
Ленінської МДПІ з урахуванням такого.

Як вбачається з установлених судами
обставин справи, податковою інспекцією
було проведено позапланову невиїзну
документальну перевірку Товариства з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з ПДВ по
взаємовідносинам з приватним
підприємством «КФ «Парадігма» (далі -
ПП «КФ «Парадігма») за період з 01.01.2008 по
31.12.2009.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було складено акт
від 27.05.2011 та прийнято податкове
повідомлення-рішення від 15.06.2011 №
/0, за яким позивачеві
донараховано грошове зобов'язання з
ПДВ у сумі 1 140 000 грн. (у тому числі 912 000
грн. за основним платежем та 228 000 грн. за
штрафними санкціями).

Підставою для цього донарахування
стало невизнання податковим органом
права позивача на включення до
податкового кредиту сум ПДВ,
пред'явлених названим постачальником у
ціні поставленого товару (кранів
козлових електричних,
крану-навантажувачу) в рамках
виконання договору купівлі-продажу
від 20.03.2009 № ОБ-10-20090320.

При цьому Ленінська МДПІ посилається
на те, що директора ПП «КФ «Парадігма»
ОСОБА_1 засуджено згідно з вироком
Ленінського районного суду м.
Луганська від 21.10.2010 за вчинення
злочинів, передбачених статтею 205
(фіктивне підприємництво) та статтею 358
(підроблення документів) Кримінального
кодексу України, внаслідок
встановлення факту реєстрації цього
підприємства виключно з метою
провадження незаконної
фінансово-господарської діяльності.
Крім того, податкова інспекція
зазначає, що згідно з інформацією,
отриманою від Луганської державної
інспекції промислової безпеки та
охорони праці будівництва,
котлонагляді та за підйомними
спорудами, власниками кранів (які
виступали предметом розглядуваних
поставок) значилися інші суб'єкти
господарювання (УПТК
«Луганськспецбуд» та УПТК
«Облагробуд»), ніж контрагент позивача.
Докази переходу права власності на
спірні об'єкти до ПП «КФ «Парадігма»
відсутні.

На підставі цього Ленінська МДПІ
зазначає, що складені від імені ПП «КФ
«Парадігма» первинні документи (у тому
числі податкові накладні) не є
достовірними, не підтверджують
фактичного виконання спірних операцій
з поставки товарів в адресу позивача, а
відтак не можуть бути підставою для
формування товариством даних
податкового обліку (зокрема,
податкового кредиту).

Як випливає з визначення, що міститься
у пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 названого Закону податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За змістом підпункту 7.2.6 пункту 7.2 цієї
ж статті Закону підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, що видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що підставою виникнення у
платника права на податковий кредит є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними).

При цьому як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавством
пов'язує реалізацію права платника на
податковий кредит.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість податкового кредиту
первинними документами покладається
на платника, позаяк саме він виступає
суб'єктом, що використовує включену
постачальником до ціни товару суму ПДВ
при обчисленні суми податку, яка
підлягає перерахуванню до бюджету.

У справі, що переглядається, податковою
інспекцією встановлені та
документально підтверджені наступні
обставини: недостовірність відомостей
у поданих позивачем первинних
документах про керівника
постачальника (з урахуванням
установленого вироком суду факту
непричетності директора ПП «КФ
«Парадігма» ОСОБА_1 до участі у
фінансово-господарській діяльності
цього підприємства та до підписання
будь-яких документів), відсутність
реєстрації спірних
вантажопідіймальних кранів на
вказаного постачальника, тоді як в силу
вимог підпункту 7.1.1 розділу 7 Правил
будови і безпечної експлуатації
вантажопідіймальних кранів,
затверджених наказом Державного
комітету України з промислової
безпеки, охорони праці та гірничого
нагляду від 18.06.2007 № 132,
вантажопідіймальні крани всіх типів,
за винятком зазначених у пункті 7.1.2 цих
Правил, крани-екскаватори, призначені
для роботи з гаком або електромагнітом,
і однорейкові візки до введення в
експлуатацію підлягають реєстрації в
територіальних органах спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з промислової безпеки
та охорони праці. Згідно ж з підпунктом
7.1.5 цього ж розділу Правил після
передачі іншому суб'єкту
господарювання вантажопідіймальні
крани і машини підлягають
перереєстрації.

На підставі цього суд першої інстанції
дійшов вмотивованого висновку про те,
що подані Товариством первинні
документи на обґрунтування права на
податковий кредит не відповідають
вимогам підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» та пунктам 2, 5 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.1997 № 165, не можуть слугувати
підставою для внесення відповідних
записів до бухгалтерського обліку та,
відповідно, не можуть враховуватися
Товариством при формуванні
податкового кредиту.

Доводи позивача про те, що на час
виконання розглядуваних операцій його
контрагент (ПП «КФ «Парадігма») був
зареєстрований в установленому
порядку та не мав дефектів у правовому
статусі, цілком об'єктивно були
відхилені судом першої інстанції. Адже
платник податку повинен був розумним
та обачливим при виборі контрагента.
Перевірка наявності у постачальника
державної реєстрації та реєстрації у
податковому органі не характеризує
підприємство як добросовісного
платника, що має ділову репутацію, як
конкурентоспроможну особу на ринку
відповідних товарів, що діє через
уповноважену особу, яка представляє
інтереси підприємства. Отже, заходи,
спрямовані на отримання витягу з
Єдиного державного реєстру та інших
документів реєстраційного характеру,
не є достатніми, позаяк отримані
платником відомості не дозволяють
кваліфікувати контрагента як
добросовісного партнера, що гарантує
виконання своїх зобов'язань через
уповноважених представників.
Позивачем під час розгляду справи не
представлено будь-яких доказів на
підтвердження того, що він перевірив
повноваження осіб, які діяли від імені
його контрагента, ідентифікував осіб,
що підписували документи від імені ПП
«КФ «Парадігма».

Несприятливі наслідки недостатньої
обережності у підприємницькій
діяльності покладаються на особу, якою
укладено відповідні правочини, та не
можуть бути перенесені на бюджет
шляхом зменшення податкових
зобов'язань та провадження
необґрунтованих виплат. У випадку
недобросовісності контрагентів
покупець несе ризик своєї
бездіяльності не лише по виконанню
господарсько-правових зобов'язань, але
і в рамках податкових правовідносин,
позаяк в силу вимог податкового
законодавства позбавляється
можливості скористатися пільговим
порядком обчислення бази
оподаткування у зв'язку з відсутністю
належним чином оформлених первинних
документів.

Апеляційний суд, в свою чергу,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у позові,
послався на рішення господарського
суду Луганської області від 20.09.2010 у
справі № 14/304пд, яким встановлено
фактичне виконання договору
купівлі-продажу від 20.03.2009 № ОБ-10-20090320/1.

Втім установлене частиною першою
статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС)
звільнення від доказування не має
абсолютного характеру і не може
сприйматися судом як неможливість
спростування під час судового розгляду
обставин, які зазначені в іншому
судовому рішенні. Адміністративні суди
не повинні сприймати як обов'язкові
висновки щодо фактичних обставин
справи, наведені у чинних судових
рішеннях за інших адміністративних,
цивільних чи господарських справ. У
разі подання учасником процесу доказів
на спростування преюдиційних обставин,
передбачених частиною першою статті 72
КАС, відповідні докази підлягають
дослідженню та оцінці в загальному
порядку за правилами статті 86 КАС.

А відтак власне посилання апеляційного
суду на рішення господарського суду
Луганської області від 20.09.2010 у справі
№ 14/304пд як на мотив для задоволення
цього позову не можна визнати
обґрунтованим.

Також, заперечуючи проти висновків
суду першої інстанції щодо належності
кранів, які виступали предметом
продажу, іншим особами, апеляційний суд
у той же час не зазначив про існування
доказів на підтвердження протилежного.

Фактично апеляційний суд відхилив
висновки суду першої інстанції без
дослідження та оцінки доказів, що
давали б підстави для іншого висновку.

В силу вимог частини першої статті 86
КАС суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Оцінка судом доказів на
своїм внутрішнім переконанням не
означає допустимості їх
необґрунтованої оцінки, при якій
змістовно тотожні обставини отримують
діаметрально протилежне тлумачення,
без зазначення причин для цього. Така
оцінка обставин справи не може бути
визнана об'єктивною. У даному разі зі
змісту постанови суду апеляційної
інстанції не вбачаються мотиви, що
давали йому законні підстави для іншої
оцінки фактичних обставин зі спору у
порівнянні із судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд першої
інстанції цілком обґрунтовано
відмовив у позові Товариства, а тому у
апеляційного суду були відсутні
процесуальні підстави для скасування
правильної та вмотивованої постанови
Луганського окружного
адміністративного суду зі спору.

В силу вимог статті 226 КАС суд
касаційної інстанції вправі скасувати
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

За таких обставин, керуючись статтями
220, 222, 223, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Ленінської
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Луганську задовольнити.

2. Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2011 у
справі № 2а-5404/11/1270 скасувати.

3. Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 09.09.2011 у
справі № 2а-5404/11/1270 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько