Справа № 2а-705/10/0770
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року
Справа
№ 9104/7653/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г., Обрізка
І.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Головного управління
Пенсійного фонду в Закарпатській
області на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
21.03.2013 року у справі за позовом
Головного управління Пенсійного фонду
в Закарпатській області до Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Закарпатській
області про визнання дій
неправомірними та скасування
постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н
О В И В :

Головне управління Пенсійного фонду в
Закарпатській області звернулося з
адміністративним позовом до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Закарпатській області про визнання дій
неправомірними та скасування постанов
про накладення штрафу від 24.02.2010 року в
сумі 340 грн., від 03.03.2010 року в сумі 680 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що під
час виконання виконавчого листа№2а-1098
від 05.12.2006 року, виданого Мукачівським
міськрайонним судом було подано
апеляційну скаргу на ухвалу
Мукачівського міськрайонного суду від
09.04.2009 року про заміну сторони
виконавчого провадження, то позивач
вважає, що за таких обставин державний
виконавець повинен був зупинити
виконавче провадження.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
відмовлено в задоволенні позову з тих
підстав, що при невиконанні рішення
боржником без поважних причин,
державний виконавець накладає штраф на
боржника, що і державним виконавцем
здійснено.

Не погодившись з постановою суду її
оскаржив позивач - Головне управління
Пенсійного фонду в Закарпатській
області, яке просить скасувати дану
постанову та винести нову про
задоволення позовних вимог.

При цьому апелянт обґрунтовує та
мотивує свої вимоги аналогічно
обґрунтуванням позовних вимог, зокрема
зазначає, що державний виконавець
повинен був зупинити виконавче
провадження.

Особи, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи в судове
засідання не прибули, а тому колегія
суддів, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст.
197 КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки таке можливе на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що необхідно
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Відповідно до ст.76 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV, після відкриття виконавчого
провадження по виконавчому документу,
який зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець відповідно до ст.
24 вищевказаного Закону визначає йому
строк добровільного виконання рішення.

Суд першої інстанції встановив і це
стверджується матеріалами справи, що
підрозділ примусового виконання
рішень відділу Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Закарпатській області отримав до
виконання виконавчий лист №2а-1098, від
05.12.2006 року, виданий Мукачівським
міськрайонним судом. В подальшому
виконавче провадження було зупинено,
та згідно постанови державного
виконавця від 18.01.2010 року було
поновлено після винесення ухвали
Мукачівського міськрайнного суду від
11.06.2009 року про заміну сторони
виконавчого провадження.

Згідно постанови державного виконавця
ВП №2583579 від 18.01.2010 року поновлено
виконавче провадження та надано ГУ ПФУ
в Закарпатській області строк на
добровільне виконання до 25.01.2010 року.

21.01.2010 року боржник - ГУ ПФУ в
Закарпатській області подало до ППВР
ВДВС ГУЮ в Закарпатській області
скаргу на вищевказану постанову,
оскільки вважало, що при винесенні
ухвали від 11.06.2009 року Мукачівським
міськрайонним судом було порушено їхнє
право, оскільки їх в судове засідання
не було викликано.

ГУ ПФУ в Закарпатській області в
судовому порядку постанову про
поновлення виконавчого провадження
від 18.01.2010 року не оскаржувало, із
клопотанням про зупинення виконавчих
дій до суду не зверталося.

Внаслідок невиконання в добровільному
порядку постанови державного
виконавця про поновлення виконавчого
провадження від 18.01.2010 року у вказані в
постанові терміни, 24.02.2010 року
відповідачем було винесено постанову
про накладення штрафу від 24.02.2010 р. ВП
№2583579 в сумі 340 грн., а 05.03.2010 року
постанову про накладення штрафу в
розмірі 680 грн..

Згідно ст. 87 Закону України від 21.04.1999 №
606-XIV, у разі невиконання без поважних
причин у встановлений державним
виконавцем строк рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, які можуть
бути виконані лише боржником, та
рішення про поновлення на роботі,
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу в розмірі від
двох до десяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, на
посадових осіб - від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян і на боржника - юридичну особу
- від двадцяти до тридцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та призначає новий строк для
виконання; у разі повторного
невиконання рішення боржником без
поважних причин державний виконавець у
тому ж порядку накладає штраф на
боржника у подвійному розмірі.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Згідно з ст. 124 Конституції України,
правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами. Судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Відповідно до ст. 255 КАС України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Згідно зі ст. 263 КАС України за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового рішення
(відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), сторона
виконавчого провадження може
звернутись до адміністративного суду,
що видав виконавчий лист із заявою про
відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Позивач (як сторона виконавчого
провадження, на яку Законом покладено
обовязок виконати рішення суду) у
звязку із наявністю обставин, що
ускладнюють виконання рішення суду,
мав процесуальну можливість та
обовязок звернутися до суду, який видав
виконавчий лист, із заявою в порядку ст.
263 КАС України. Суд встановив, що
позивач наданим йому процесуальним
законом правом не скористався, до суду
із заявою про відстрочку/розстрочку
виконання судового рішення не
звертався. З огляду на це його доводи
про наявність поважних причин
невиконання рішення суду як підстави
для скасування постанови державного
виконавця про накладення штрафу, за
даних обставин, є необґрунтованими.

Також, суд не може погодитись з
доводами позивача про неможливість
виконання постанови із-за відсутності
коштів на вказані виплати, оскільки
застосовуючи практику Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
вимог ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» є джерелом права в Україні.

При цьому, практика Європейського суду
з прав людини свідчить про те, що органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх обовязків. Зокрема, у
справі «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005 року, вказано що реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актів
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань, тобто посилання
органами державної влади на
відсутність коштів як причину
невиконання своїх зобов'язань судами
не повинні братися до уваги;
відсутність ресурсів для оплати
заборгованості, присудженої рішенням
суду не може бути підставою для
зволікання із його виконанням (справа
«Михайленки та інші проти України» від
03.11.2004 року).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

З огляду на наведене вище, спірна
постанова ППВР ВДВС Головного
управління юстиції у Закарпатській
області прийнята з дотриманням
Конституції України, законодавства
України, оскільки невиконання рішення
суду, що набрало законної сили
позбавляє судове рішення ефективності
та спричиняє порушення вимог ст. 13
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В зв'язку з цим, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні даної справи
всебічно, повно та об'єктивно встановив
обставини справи, дослідив та оцінив
всі докази, які містяться в матеріалах
справи та прийшов до вірного висновку.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційні скарги належить залишити
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст. 160, ст.197, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду в
Закарпатській області - залишити без
задоволення.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
у справі №2а-705/10/0770 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п»ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя :
В.П.Сапіга

Судді:
Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко