Справа № 826/2795/14
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2014-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 березня 2014 року № 826/2795/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Клименчук Н.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 до 3-тя
особаДеснянської районної в місті
Києві державної адміністрації ОСОБА_2
провизнання недійсним та скасування
розпорядження № 646 від 13.11.2013та ордеру
на жиле приміщенняО Б С Т А В И Н И С П Р
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі -
позивач) з позовом до Деснянської
районної в місті Києві державної
адміністрації третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_2 в якому просить визнати
недійсним та скасувати розпорядження
№646 від 13.11.2013 та ордеру на жиле
Позивачем в судовому засіданні
зазначив, що відповідачем протиправно
винесено розпорядження № 646 від 13.11.2013
та видано ордер №015033 серія Б від 02.12.2013
та безпідставно позбавлено доступу до
Представник відповідача до суду не
з'явився, жодних письмових пояснень чи
заперечень по справі не подано, про
дату, час і місце судових засідань
повідомлені належним чином у
відповідності до вимог ст.ст.35, 37
Кодексу адміністративного судочинства
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час та
місце розгляду справи, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Суд за згодою обох сторін, встановивши
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта у справі, так само, як і
відсутні перешкоди для розгляду справи
у судовому засіданні переходить до
розгляду справи в порядку письмового
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд
виданого Державною адміністрацією
Старокиївського району м. Києва від
22.01.1993 було надано трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, яка оселилась
там разом зі своїми дітьми: син -ОСОБА_4,
З 1998 року ОСОБА_1 була знята з
реєстрації з квартири АДРЕСА_1.
Як зазначає позивач ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_3, якій було надано ордер
В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до Деснянського районного суду м.Києва
з позовом до Деснянської районної в
м.Києві державної адміністрації про
визнання права користування квартирою.
Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.
Питання користування службовими
жилими приміщеннями врегульовано
Житловим кодексом Української РСР
№5464-Х від 30.06.1983.
Частиною 1 ст. 118 Житлового кодексу УРСР
визначено, що службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з характером
їх трудових відносин повинні проживати
за місцем роботи або поблизу від нього.
Жиле приміщення включається до числа
службових рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів. Під
службові жилі приміщення виділяються,
як правило, окремі квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 119 Житлового
кодексу УРСР, перелік категорій
працівників, яким може бути надано
службові жилі приміщення,
встановлюється законодавством Союзу
РСР і Української РСР.
При цьому, порядок надання службових
жилих приміщень установлюється
законодавством Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами законодавства
Української РСР (ч. 1 ст. 121 Житлового
Положенням про порядок надання
службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР,
затвердженим постановою Ради
Міністрів України РСР №37 від 04.02.1988
«Про службові приміщення» (надалі -
Положення), визначено порядок надання
службових жилих приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду і користування ними.
Жиле приміщення включається до числа
службових рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів за
клопотанням адміністрації
підприємства, установи, організації. В
тих випадках, коли підприємство,
установа, організація розташована на
території одного населеного пункту
(району в місті), а жиле приміщення на
території іншого, рішення про його
включення до числа службових
приймається виконавчим комітетом Ради
народних депутатів за місцем
знаходження приміщення (п. 3 Положення).
Згідно з п. 7 Положенням, перелік
категорій працівників, яким може бути
надано службові жилі приміщення,
встановлюється законодавством Союзу
РСР і Української РСР. Встановлення
переліку категорій працівників, яким
можуть надаватися службові жилі
приміщення в будинках, що належать
колгоспам, провадиться за рішенням
загальних зборів членів колгоспу або
зборів уповноважених, затверджуваним
виконавчим комітетом районної,
міської, районної в місті Ради народних
Службові жилі приміщення надаються
включеним до згаданого в п. 7 цього
Положення переліку працівникам, які
постійно проживають, а також прописані
в населеному пункті за місцем
розташування відповідного
підприємства, установи, організації. З
дозволу виконавчого комітету районної,
міської, районної в місті Ради народних
депутатів службове жиле приміщення
може бути надано працівникові, який
проживав в іншому населеному пункті.
Зазначені приміщення надаються
незалежно від перебування працівників
на квартирному обліку, без додержання
черговості та пільг, установлених для
забезпечення громадян житлом, за
винятком надання службових жилих
приміщень в будинках радгоспів. Якщо
жилі приміщення, в яких проживають
відповідні працівники, знаходяться на
такій відстані від місця роботи, яка
виключає можливість виконання ними
трудових обов'язків, надання службових
жилих приміщень допускається у
випадках, коли ці працівники
забезпечені житлом (п. 8 Положення).
Як вбачається з матеріалів
наявних в справі, трикімнатна квартира
№69 житлова площа - 41,67 кв. м, загальна
площа -71,70кв.м, була надана на підставі
Державною адміністрацією
Старокиївського району м.Києва від
22.01.1993 в якості службового житла ОСОБА_3
Відповідно до ст. 122 Житлового кодексу
Української РСР на підставі рішення
про надання службового жилого
приміщення виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів видає
громадянинові спеціальний ордер, який
є єдиною підставою для вселення у
надане жиле приміщення.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 123
Житлового кодексу до користування
службовими жилими приміщеннями
застосовуються правила про договір
найму жилого приміщення.
Тобто враховуючи викладене суд
приходить до висновку, що ордер на жиле
приміщення, дає право користування
даним службовим приміщенням, та жодним
чином не надає права розпорядження,
зазначеним службовим жилим
Згідно з п. 14 Положення, службове
жиле приміщення надається
працівникові на всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним (а також на
дружину (чоловіка) і неповнолітніх
дітей, які проживають окремо від
заявника в даному або в іншому
населеному пункті), вказаних у пункті 9
Враховуючи п.15 Положення, службове жиле
приміщення надається робітникам,
службовцям і колгоспникам на час
виконання ними обов'язків.
Жиле приміщення за адресою АДРЕСА_1
надане ОСОБА_3, як службове працівнику
на час виконання службових обов'язків.
Враховуючи той факт, що ОСОБА_3 померла,
службове жиле приміщення надано
відповідно до рішенням іншій особі, яка
здійснює свої службові обов'язки в
Прокуратурі Деснянського району
Службові жилі приміщення надаються за
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації, правління
колгоспу, органу управління іншої
кооперативної та іншої громадської
організації, у віданні якої ці
приміщення знаходяться, затвердженим
виконавчим комітетом районної міської,
районної в місті Ради народних
депутатів, на території якої
знаходиться відповідне підприємство,
установа, організація. У рішенні
зазначається, яку займає посаду або
виконує роботу особа, якій надається
службове жиле приміщення, склад її
сім'ї, розмір приміщення, що надається,
кількість кімнат у ньому та адреса (п. 16
Положення).

З аналізу вищезазначених правових норм
вбачається, що особа за рішенням
відповідного підприємства, установи
та/або організації забезпечується
службовим жилим приміщенням у межах
рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею у відповідному
населеному пункті.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 була зареєстрована 1993 році за
адресою квартира АДРЕСА_1.

В 1998 році позивач була знята з
реєстрації за вказаною адресою,
зареєстрована за іншою адресою.

Повторно реєстрацію за вказаною
адресою ОСОБА_1 не здійснювала.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» визначено,
що реєстрація визначається, як
внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

Отже суд приходить до висновку, що
реєстрація місця проживання є лише
фактом,підтверджуючим
місцезнаходження особи і ніяким чином
не може вплинути на володіння
нерухомістю, право на яке
документально підтверджується в
установленому законодавством порядку.

Як встановлено судом було затверджено
спільне рішення керівництва профгрупи
прокуратури Деснянського району
м.Києва про надання старшому слідчому
прокуратури ОСОБА_2, склад сім'ї якого:
він, дружина - ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_6, син
- ОСОБА_7, трикімнатної квартири
АДРЕСА_1.

На підставі Розпорядження Деснянської
районної в м.Києві державної
адміністрації №646 від 13.11.2013 ОСОБА_2
було надано ордер № 015066 серія Б на жиле
приміщення.

Отже аналізуючи норми чинного
законодавства суд приходить до
висновку, що оскаржуване розпорядження
винесено з дотриманням вимог чинного
законодавства.

Згідно з п. 24 Положення, ордер на
службове жиле приміщення може бути
визнаний недійсним стосовно до підстав
і порядку, встановлених статтею 59
Житлового кодексу УРСР.

Приписами ст. 59 Житлового кодексу УРСР
визначено, що ордер на жиле приміщення
може бути визнано недійсним у судовому
порядку у випадках подання громадянами
не відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень. Вимогу
про визнання ордера недійсним може
бути заявлено протягом трьох років з
дня його видачі.

Згідно з п. 39 Положення, що
кореспондується з положеннями ст. 117
Житлового кодексу УРСР, у разі визнання
ордера на службове жиле приміщення
недійсним внаслідок неправомірних дій
осіб, які одержали ордер, вони
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення.

Разом з тим, враховуючи те, що ОСОБА_2 не
має власного житла у місті Києві, на
момент розгляду справи працює в
Прокуратурі Деснянського району
м.Києва, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
ордеру, виданого ОСОБА_2 на службову
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
недійсним, а, відтак, і скасування
Розпоряджень №646 від 13.11.2013.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та відповідно такими,
що не підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, ч.6 ст.128, ст.ст.
158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Н.М. Клименчук