Справа № 614/1485/13-а
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 р. Справа № 614/1485/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Калитки О. М. , Кононенко З.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Борівського районного суду
Харківської області від 25.12.2013р. по
справі № 614/1485/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Борівської районної
державної адміністрації Харківської
області

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернулась до
суду з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Борівської районної державної
адміністрації Харківської області (
далі - відповідач) в якому просила
визнати неправомірними дії
Боровського управління праці та
соціального захисту населення
Харківської області щодо відмови
ОСОБА_1 перерахувати та виплатити
державну допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку та зобов'язати Боровське
управління праці та соціального
захисту населення Харківської області
здійснити до нарахування та виплату за
рахунок коштів Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років на
поточний рік починаючи з липня 2013 року
по день ухвалення рішення суду по
справі, з урахуванням фактично
виплачених сум.

Постановою Борівського районного суду
Харківської області від 25.12.2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовлено.

Позивач, не погодившись з цією
постановою, подав апеляційну скаргу, в
якій вказує, що постанова прийнята
внаслідок неправильного застосування
норм матеріального і процесуального
права, при неповному з'ясуванні
обставин справи, просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову та прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Сторони в судове засідання не
з'явились, були повідомлені належним
чином.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу згідно ч.4 ст. 196 КАС України та п.2
ч.1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1, згідно
свідоцтва про народження є матір'ю
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим
перебуває на обліку у відповідача.

З вересня 2012 року позивачу призначено
допомогу по догляду за дитиною до
досягання нею трирічного віку у
розмірі 130грн., виплату якої здійснює
відповідач.

На початку листопада 2013 року позивач
звернулась з письмовою заявою до
Боровського управління праці та
соціального захисту населення
Харківської області, в якій просила
провести перерахунок та виплату
недоотриманих мною коштів щомісячної
допомоги по догляду за дитиною віком до
трьох років за період з вересня 2012 року
по теперішній час та проводити в
подальшому виплату допомоги в розмірі
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років.

Листом від 20 листопада 2013 року
Боровське управління праці та
соціального захисту населення
Харківської області надало відповідь
про відсутність підстав для
перерахунку допомоги відповідно до ЗУ
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Позивач не погодився з діями
відповідача,звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що відповідно до ст. 15 Закону України
«Про державну допомогу сім`ям з дітьми»
позивач має право на допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім`ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень.У зв"язку з викладеним судом
першої інстанції зроблено висновок, що
позовні вимоги є не обґрунтовані.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Законом № 2811-ХІІ передбачено, що цей
закон відповідно до Конституції
України встановлює гарантований
державою рівень матеріальної
підтримки сімей з дітьми шляхом
надання державної грошової допомоги з
урахуванням складу сім'ї, її доходів та
віку дітей і спрямований на
забезпечення пріоритету державної
допомоги сім'ям з дітьми у загальній
системі соціального захисту населення.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до інших законодавчих актів України»
ст. 15 Закону № 2811-ХІІ викладено в
наступній редакції: «Допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі, що
дорівнює різниці між прожитковим
мінімумом, встановленим для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім`ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 130 гривень». Проте
відповідно до Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік» Розділ І цього
Закону набирає чинності з 01.01.2008 року і
діє по 31.12.2008 року. Отже, з 01.01.2009 року ст.
15 Закону № 2811-ХІІ відновила попередню
редакцію, відповідно до якого допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Прожитковий мінімум (відповідно до ст. 1
Закону України «Про прожитковий
мінімум») - вартісна величина
достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я набору
продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих
товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних
соціальних і культурних потреб
особистості.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
прожитковий мінімум для дітей віком до
6 років складає з 1 січня - 972 гривні.

Оскільки ані Законом України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»,
ані іншими законами не встановлювалось
на 2013 рік іншій, ніж у Законі № 2811-ХІІ
розмір допомоги, спірні відносини
регулюються Законом № 2811-ХІІ, а
положення Постанови КМУ № 1751 від 27.12.2001
року в тій частині, в якій воно
суперечить названому закону,
застосовуватись не може. Отже, у
відповідача наявний обов'язок
здійснювати виплату державної
допомоги в розмірі, передбаченому
Законом № 2811-ХІІ.

Тобто, своїми діями відповідач порушив
права позивача на гарантовану державою
матеріальну підтримку материнства та
належний соціальний захист, який
гарантується державним соціальним
забезпеченням, що має забезпечувати
рівень життя, не нижчий від
прожиткового мінімуму.

Відповідно до статті 1 зазначеного
закону, громадяни України, в сім'ях яких
виховуються та проживають
неповнолітні діти, мають право на
державну допомогу у випадках та на
умовах, передбачених цим Законом та
іншими законами України. Іноземці та
особи без громадянства, які постійно
проживають в Україні, а також особи,
яких визнано в Україні біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту, мають право на державну
допомогу нарівні з громадянами України
на умовах, передбачених цим Законом,
іншими законами або міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Така правова позиція викладена і в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2012 року у справі № 21-410а12.

Згідно частини першої статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України (цією статтею Кодекс доповнено
Законом України від 06.07.2010 № 2747-IV)
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином апеляційна скарга є
обґрунтованою, а рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
прийняттям нового про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198,
ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Борівського районного суду
Харківської області від 25.12.2013р. по
справі № 614/1485/13-а скасувати та
прийняти нову постанову, якою позовну
заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати неправомірними дії
Боровського управління праці та
соціального захисту населення
Харківської області щодо відмови
ОСОБА_1 перерахувати та виплатити
державну допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку.

Зобов'язати Боровське управління праці
та соціального захисту населення
Харківської області здійснити
донарахування та виплату за рахунок
коштів Державного бюджету України на
користь ОСОБА_1 допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі прожиткового мінімуму
для дітей віком до 6 років на поточний
рік починаючи з липня 2013 року по день
ухвалення рішення суду по справі, з
урахуванням фактично виплачених сум.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бондар
В.О.Судді(підпис) (підпис) Калитка О.М.
Кононенко З.О.