Справа № 2а-2091/10/1970
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
Справа № 31416/10

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційні
скарги Державної судової
адміністрації України та Міністерства
фінансів України на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 серпня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державного Казначейства
України при Мінфіні Україні,
Апеляційного суду Тернопільської
області про визнання бездіяльності
протиправною в частині невиконання
постанови Кабінету Міністрів України
№ 865 від 03.09.05 р. "Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів"
щодо нарахування посадового окладу
суддям не у відповідності до розмірів
мінімальної заробітної плати;
стягнення 113091,02 грн. - недоплаченої
заробітної плати та 108993,03 грн. -
недоплаченого грошового утримання, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державного Казначейства
України при Мінфіні Україні,
Апеляційного суду Тернопільської
області про визнання бездіяльності
протиправною в частині невиконання
постанови Кабінету Міністрів України
№ 865 від 03.09.05 р. "Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів",
щодо нарахування посадового окладу
суддям не у відповідності до розмірів
мінімальної заробітної плати;
стягнення 113091,02 грн. - недоплаченої
заробітної плати та 108993,03 грн. -
недоплаченого грошового утримання.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що працює на посаді
судді з грудня 1986 року. Рішенням Вищої
кваліфікаційної комісії суддів
України в квітні 2003 року йому присвоєно
1-й кваліфікаційний клас судді.

Постановою Верховної Ради України від
03.04.03 р. № 721-1У обраний суддею
апеляційного суду Тернопільської
області.

У відповідності до ст. 44 Закону України
«Про статус суддів» (який був чинний на
момент виникнення правовідносин)
заробітна плата судді складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 865 від 03.09.2005 з 01 січня 2006 року
підвищено посадові оклади суддям і в
основу посадового окладу судді
покладено розмір мінімальної
заробітної плати.

Але, постановою Кабінету Міністрів
України № 1310 від 31.12.2005 до постанови
Кабінету Міністрів України № 865
внесено зміни та зазначено, що розміри
посадових окладів, передбачених цією
постановою, встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 гривні і в подальшому, при підвищенні
мінімальної заробітної плати, їх
перерахунок не провадиться.

Починаючи з 01.01.2006 року, позивачу
нараховувався розмір заробітної плати
на підставі вищевказаних постанов
Кабінету Міністрів України і у
подальшому, незважаючи на неодноразове
підвищення мінімальної заробітної
плати, не змінювався та не
перераховувався з посиланням на
постанову Кабінету Міністрів України
№ 1310 від 31.12.2005 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 21.05.2008 року,
визнано незаконними постанови
Кабінету Міністрів України від 21.12.2005
року № 1243, в частині встановлення
розміру посадового окладу суддів,
пункт 4.1 постанови Кабінету Міністрів
України від 31.12.2005 року № 1310 та пункт 4.1
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 року № 865. Ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.08.2009 року, зазначена постанова
залишена без змін.

При цьому, не дивлячись на визнання
незаконності постанов уряду,
відповідачами не було здійснено
перерахунок його заробітної плати і
щомісячного грошового утримання за
період з 01 січня 2006 року до 01 травня 2010
року, включно. Вважає таку
бездіяльність відповідачів
протиправною і просить стягнути 113091,02
грн. - недоплаченої заробітної плати та
108993,03 грн. - недоплаченого грошового
утримання.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 серпня
2010 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано Міністерство фінансів
України виділити і списати кошти на
рахунок Державного казначейства
України при Міністерстві фінансів
України в сумі 113091,02 грн. (сто
тринадцять тисяч дев'яносто одна
гривня 02 копійки) - недоплаченої
заробітної плати та 108993,03 грн. (сто
вісім тисяч дев'ятсот дев'яносто три
гривні 03 копійки) - недоплаченого
грошового утримання для виплати
позивачу ОСОБА_1.

Зобов'язано Державну судову
адміністрацію України перерахувати на
рахунок апеляційного суду
Тернопільської області кошти в сумі
113091,02 грн. (сто тринадцять тисяч
дев'яносто одна гривня 02 копійки) -
недоплаченої заробітної плати та 108993,03
грн. (сто вісім тисяч дев'ятсот
дев'яносто три гривні 03 копійки) на
рахунок Державного казначейства
України при Міністерстві фінансів
України для виплати позивачу ОСОБА_1
недоплачених заробітної плати та
грошового утримання.

Зобов'язано апеляційний суд
Тернопільської області виплатити
позивачу ОСОБА_1 кошти в сумі 113091,02 грн.
(сто тринадцять тисяч дев'яносто одна
гривня 02 копійки) - недоплаченої
заробітної плати та 108993,03 грн. (сто
вісім тисяч дев'ятсот дев'яносто три
гривні 03 копійки) - недоплаченого
грошового утримання, провівши
утримання прибуткового податку і інших
обов'язкових платежів.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, Державна судова
адміністрація України та Міністерство
фінансів України подали апеляційні
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду, в яких просять
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційних
скарг зазначають, що приймаючи
оскаржувану постанову суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, а допущена упереджена оцінка
зібраних доказів та довільне
трактування законодавства за текстом
постанови, не відповідає фактичним
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
позовних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули,
хоч про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, а тому, колегія суддів у
відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС
України, вважає за можливе розглядати
справу у порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційні
скарги слід задоволити, а постанову
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нову, якою в задоволенні
позову відмовити повністю, мотивуючи
це наступним.

Задоволюючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
починаючи із 01 січня 2006 року
нарахування заробітної плати позивачу
проводилось без врахування
нормативних актів, які регулюють умови
оплати праці суддів і застосування
яких, згідно з чинним законодавством та
Конституцією України є обов'язковим.
Відповідно до п. 4 та додатку 4
постанови Кабінету Міністрів України 03
вересня 2005 за №865 "Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів",
посадові оклади позивачу визначалися з
розрахунку мінімальної заробітної
плати в розмірі 332 гривні, а їх
перерахунок в період з 01 січня 2006 року
до 30 квітня 2010 року не проводився у
співставленні до встановленої законом
величини мінімальної заробітної плати.

Суд першої інстанції зазначив, що на
Державну судову адміністрацію, як
головного розпорядника коштів
Державного бюджету України щодо
фінансового забезпечення діяльності
судів, покладено обов'язок з
розроблення і затвердження, за
погодженням з Радою суддів України,
єдиних нормативів фінансового
забезпечення судів загальної
юрисдикції.

Крім цього, відповідно до висновку
експертного економічного дослідження
№ 743, проведеного Тернопільським
відділенням КНДІСЕ на замовлення
позивача, у зв'язку з не приведенням
заробітної плати позивача у
відповідність до нормативно-правових
актів, якими встановлено заробітну
плату судді в період з 01 січня 2006 року
по 30 квітня 2010 року. Таким
чином, по розрахунку експерта, який суд
першої інстанції поклав в основу
постановленого ним рішення, позивачу
не донараховано 113 091 гривень 02 коп.
заробітної плати, а сума невиплати
довічного грошового утримання
становить 108 993 гривень 03 коп.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду виходить з
наступного.

Згідно ст. ст. 92, 126 Конституції України,
статус суддів визначається виключно
Конституцією і законами України, які
повинні гарантувати незалежність і
недоторканість суддів.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про
статус суддів", гарантії незалежності
судді, включаючи заходи його правового
захисту, матеріального і соціального
забезпечення, передбачені цим Законом,
поширюються на всіх суддів України і не
можуть бути скасовані чи знижені
іншими нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні №8 - рп/2005 роз'яснив, що за
змістом ст. 126 Конституції України
положення ч. 3 ст. 11 Закону України "Про
статус суддів" у взаємозв'язку із ч. 8 ст.
14 Закону України "Про судоустрій
України" треба розуміти як таке, що
гарантує досягнутий рівень
незалежності суддів і забороняє при
прийнятті нових законів та інших
нормативних актів, внесенні змін до них
скасовувати чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому
числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального
забезпечення.

Як було встановлено судом і
підтверджується постановою Верховної
Ради України №721 - ІV від 03 квітня 2003
року, позивач з квітня 2003 року працює на
посаді судді апеляційного суду
Тернопільської області. Рішенням Вищої
кваліфікаційної комісії суддів
України у квітні 2003 року ОСОБА_1
присвоєно перший кваліфікаційний клас
судді. З січня 2006 року посадовий
оклад позивача на посаді судді
становив 3 150 гривень, а надбавка за
вислугу років з січня 2006 року по
травень 2007 року становила 30 відсотків
від заробітку, з травня 2007 року - 40
відсотків. Крім того, позивачу були
встановлені доплати за
кваліфікаційний клас судді, за
інтенсивність та виплачувались
щомісячні премії.

Розмір вказаного посадового окладу
визначався схемою посадових окладів
керівників та суддів місцевих
загальних судів, відповідно до додатку
6 постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865, з розрахунку
7,5 мінімальних заробітних плат.

Згідно зі ст. 44 Закону України "Про
статус суддів" , заробітна плата судді,
як складова його матеріального і
соціально - побутового забезпечення, є
елементом статусу судді. Вона
складається з посадового окладу,
премій, доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років та інших
надбавок. Розміри посадових окладів
суддів встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України
"Про оплату праці", умови та розміри
оплати праці працівників установ та
організацій, що фінансуються з
державного бюджету, визначаються
Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеного Закону 30.06.2005
року та 03.09. 2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанови : №514 "Про
оплату праці Голови, першого
заступника та заступника Голови
Верховного суду", абзацом другим пункту
1 якої було визначено, що посадовий
оклад Голови Верховного Суду України з
01 червня 2005 року становить 15 розмірів
мінімальної заробітної плати; №865 "Про
оплату праці суддів", якою затверджена
Схема посадових окладів суддів
Верховного Суду України, керівників та
суддів вищих спеціалізованих судів,
апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів.

До набрання чинності постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року № 865, яка набирала
чинності з 01 січня 2006 року, постановою
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 "Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" було
зафіксовано розрахункову величину для
обчислення посадових окладів, зокрема,
суддів, у розмірі 332 гривні, тобто у
розмірі визначеному з 01 вересня 2005 року
Законом України "Про Державний бюджет
України на 2005 рік", - мінімальної
заробітної плати у 332 гривні.

Поряд з цим, постановою Кабінету
Міністрів України від 31 грудня 2005 року
№1310 "Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року № 865" до набрання нею
чинності постанову було доповнено
пунктом 4 - 1, згідно з яким також
встановлено, що розміри посадових
окладів, передбачені постановою від 03
вересня 2005 року № 865, встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати в сумі 332 гривні і у
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Оскільки вказана постанова до внесення
доповнень за постановою Кабінету
Міністрів України від 31 грудня 2005 року
№1310 не була введена в дію, відтак
упереджений висновок про звуження
існуючих гарантій незалежності суддів
позбавлений логічних підстав.

В свою чергу, постановою Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№865 додатково встановлювалися
надбавки та доплати за виконання
особливо важливої роботи суддями,
впроваджені виплати для вирішення
соціально - побутових питань,
встановлено преміювання за належне
виконання посадових обовязків, тобто
фактично розмір встановлених законом
виплат не зменшувався.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
при прийнятті оскаржуваних постанов не
зменшив розрахунок посадових окладів
суддів, а отже й не обмежив
матеріальний і соціальний захист
суддів.

Разом з цим, колегія суддів
апеляційного суду приймає до уваги і
посилання апелянта на те, що постанова
окружного адміністративного суду
м.Києва від 21 травня 2008 року та ухвала
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів
України, третіх осіб: Конституційного
Суду України, Верховного Суду України,
Вищого адміністративного суду України,
Вищого господарського суду України
про визнання незаконними та скасування
актів, постановою ВАС України від 13
квітня 2011 року - скасована, а в
задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, законним та обґрунтованим є
судове рішення, ухвалене відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права,
на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

З врахуванням встановлених судом
фактичних обставин по справі, поданих
сторонами доказів на підтвердження
обставини, якими вони обґрунтовують
свої вимоги та заперечення, колегія
суддів апеляційного суду прийшла до
неспростовного переконання про те, що
судом першої інстанції не були
враховані всебічні обставини справи та
не було належно оцінено вимог і
наслідків вищезазначених
нормативно-правових актів, відтак
винесене рішення не відповідало
вимогам ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, щодо законності,
обґрунтованості та безсторонності
судового рішення.

Крім цього, беручи до уваги те, що
розмір щомісячного довічного
грошового утримання позивача прямо
залежав від виплачуваної йому належної
заробітної плати, вимоги щодо його
перерахунку також не підлягали до
задоволення.

Відтак, вимоги позивача щодо визнання
неправомірними дій чи бездіяльності
Державної судової адміністрації
України, яка не здійснила перерахунку
заробітної плати позивача, є
безпідставними з огляду на відсутність
вмотивованих підстав для такого, а тому
і в задоволенні позовних вимог в цій
частині позову також слід відмовити.

А тому, колегія суддів вважає, що з
врахуванням наведеного оскаржувана
постанова суду першої інстанції
прийнята внаслідок невірного
розумінням та тлумаченням норм
матеріального і процесуального права,
що і потягло за собою неправильне
вирішення справи по суті спору у сфері
спірних правовідносин, що є
обов'язковою умовою для її скасування,
згідно вимог п.4 ч.1 ст.202 КАС України

Керуючись ст. 160, ст. 195, 197, п.3 ч.1 ст. 198, п.4
ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної судової
адміністрації України та Міністерства
фінансів України - задоволити.

Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 серпня
2010 року у справі №2-а-2091/10/1970 -
скасувати і винести нову, якою в
задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
Р.М. Гулид

Судді:
С.М. Кузьмич

В.З. Улицький