Справа № 813/1765/13-а
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 р.
Справа № 9526/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Кузьмича С.М., Улицького В.З.

при секретарі судового засідання -
Гелецького П.В.,

за участю:

представник позивача -
Дубас В.М.

представник відповідача -
Рождественської Л.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Софро" до
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Софро" звернулося з
позовом до Державної податкової
інспекції у Сокальському районі
Львівської області Державної
податкової служби, в якому просить
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
відповідача від 01 березня 2013 року
№№, , , , ,
, .

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що за результатами
проведеної відповідачем планової
виїзної перевірки позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 року по 30.09.2012 року,
складено Акт перевірки № 64/2200/35741876 від
15 лютого 2013 року, яким встановлено
порушення платником податку вимог
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" та Податкового
кодексу України. Зазначає, що
господарська діяльність особи
спрямована на отримання доходу, а не
прибутку, а тому висновки відповідача,
що реалізація готової продукції нижче
виробничої собівартості призводить до
збитків, а відтак до виникнення
формальних підстав для невиконання
передбачених законодавством
податкових зобов'язань, а також, що
реалізація готової продукції нижче
виробничої собівартості не є
господарською діяльністю є не вірним. У
разі перевищення витрат над доходами
не виникає жодного об'єкта
оподаткування, оскільки додатна чи
від'ємна різниця доходів від продажу
продукції та витрат на її виготовлення
формує прибуток або збиток в тому
звітному періоді, в якому така
продукція реалізована. Вказує на те, що
будь-яке застосування податковим
органом "звичайних цін" повинно бути
доведено належним чином та лише щодо
однорідних чи ідентичних товарів
(робіт, послуг), й саме податковий орган
несе обов'язок належного доведення
самого факту того, що фактична ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни. Проте в акті відповідача повністю
відсутні будь-які докази ідентичності
чи однорідності продажу продукції
позивача у співставних умовах із
продукцією будь-яких інших
підприємств, що свідчить про повну
відсутність будь-яких законних підстав
для застосування звичайних цін та
прийняття податкових
повідомлень-рішень. Також зазначає, що
позивач не використовує у своїй
діяльності жодних поверхневих чи
підземних вод, а лише використовує
питну воду для побутово-питних потреб,
а відтак в жодному разі не є платником
збору за спеціальне використання
водних ресурсів. Вважає безпідставним
твердження відповідача про
необхідність подання позивачем
декларацій щодо збору за спеціальне
використання поверхневих та підземних
вод, оскільки в акті перевірки відсутні
будь-які посилання на первинні
документи позивача щодо споживання
води, що взагалі позбавляє будь-якої
доказової сили. Крім того, згідно п. 328.7
ПК України платники збору подають
одночасно з податковими деклараціями
органам ДПІ копії дозволу на
спеціальне водокористування, договору
на поставку води та статистичної
звітності про використання води, яких
ніколи не було в позивача. Також вважає
протиправним застосування
відповідачем штрафної санкції згідно
Указу Президента України "Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки" від 12.06.1995 року за наявність
понадлімітного залишку готівки,
оскільки підставою для такого стало
ігнорування описки одержувача коштів у
видатковому касовому ордері щодо дати
отримання готівки, а також
неперевищення встановленого наказом
позивача ліміту залишку готівки. Тому
просить позов задоволити.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року, позов задоволено в повному
обсязі.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби
від 01 березня 2013 року №№ , ,
, , , та .

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, Державна податкова інспекція
у Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби
подала апеляційну скаргу до
Львівського апеляційного
адміністративного суду, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що приймаючи
оскаржувану постанову суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, а допущена упереджена оцінка
зібраних доказів та довільне
трактування законодавства за текстом
постанови, не відповідає фактичним
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
позовних вимог.

Заслухавши доповідача - суддю
Львівського апеляційного
адміністративного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
мотивуючи це наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що
апелянтом проведена планова
документальна перевірка ТзОВ "Софро" з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 року по 30.09.2012 року.

15 лютого 2013 року за результатами
перевірки податковим органом складено
акт про результати планової виїзної
перевірки №64/2200/35741876, встановлено
порушення ТзОВ "Софро" вимог
п.1.32 ст.1, п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4, п.5.1 ст.5, п.п.11.3.1
п.11.3 ст.11 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
від 28.12.1994 року №334/94-ВР у редакції
Закону України від 22.05.1997 року №283/97-ВР,
зі змінами та доповненнями, в
результаті чого завищено від'ємне
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток в сумі 184 857,00 грн.
та заниження податку на суму 8 129,00 грн.
за І квартал 2011 року; п.п.14.1.36, п.п.14.1.56,
п.п.п. 14.1.228 п.14.1 ст.14, п..135.4 ст.135, п.137.1
ст.137, п.138.4 ст.138 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі
змінами та доповненнями) в результаті
чого завищено від'ємне значення об'єкта
оподаткування від усіх видів
діяльності на суму 159 925,00 грн. за ІІ
квартал 2011 року та заниження податку на
прибуток всього в сумі 206 311 грн;
п.п.14.1.203, п.п.14.1.10 п.14.1 т.14, п.185.1 ст.185,
п.п.186.1,186.2, 186.3, 186.4, п.п.186.2.1 п.186.2 ст.186,
п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України
в результаті чого занижено суми
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті в бюджет на загальну суму 119 196,00
грн., зменшено суму підтвердженого
бюджетному відшкодуванні заявленого
підприємством у зменшення податкових
зобов'язань з ПДВ наступних звітних
періодів на загальну суму 14 681,00 грн.,
зменшено суму підтвердженого
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду
відповідно до поданої податкової
декларації за липень 2012 року на суму 51
665,00 грн.; зменшено залишок від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду відповідно до
поданої податкової декларації за
квітень 2012 року на суму 131 717,00 грн.;
зменшено від'ємне значення різниці між
сумою податкових зобов'язань та
податкового кредиту за вересень 2012
року на суму 7 587,00 грн.; п.323.1, п.323.2 ст.323,
п.328.1, п.138.2, п.328.3 ст.328 розділу XVI
Податкового кодексу України в
результаті чого не подано податкові
декларації збору за спеціальне
використання поверхневих та підземних
вод за І квартал 2011 року, півріччя, ІІІ
квартали, 2011 рік, І квартал 2012 року та
півріччя 2012 року; п.2.8, п.3.4, п.3.5, п.5.9, п.7.24
"Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні" затвердженого постановою
Нацбанку країни №637 від 15.12.2004 року
встановлено перевищення ліміту каси.

На підставі зазначеного акта, ДПІ у
Сокальському районі Львівської
області ДПС прийнято податкові
повідомлення-рішення № , яким
позивачу зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток за 1 і 2 квартал 2011
року на суму 344 782,00 грн., № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 236 247,75 грн., № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на суму
148 995,00 грн., № , яким
позивачу зменшено суму від'ємного
значення суми податку на додану
вартість на суму 7 587,00 грн., №, яким
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за квітень і липень 2012 року на
суму 66 346,00 грн., №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
зі збору за спеціальне використання
води на суму 1 020,00 грн., № , яким
застосовано суму штрафних (фінансових)
санкцій (штрафу) на суму 68 270,88 грн..

Апелянт на підтвердження
обґрунтованості висновків перевірки,
викладених в акті посилається на те, що
в періодах, які підлягали перевірці
позивачем здійснювалась діяльність з
виробництва рамкових фасадів з МДФ
профілю та реалізація даних товарів
ТзОВ "Сокме", ТзОВ "Сучасний дизайн", ПАТ
"Нова лінія" та фізичним особам за
цінами нижчими від собівартості. Таким
чином, свідомий продаж продукції з
від'ємним фінансовим результатом
впливає на прибутковість
господарської діяльності
підприємства, яке не отримує в такому
випадку в повному обсязі вигод в своїй
діяльності. Продаж продукції нижчими
за їх собівартість призводить до
одержання збитків та до виникнення
формальних підстав для невиконання
передбачених законодавством
податкових зобов'язань. Також за
рахунок поставки товарів нижче
собівартості позивачем занижено базу
оподаткування податком на додану
вартість всього в сумі 965 645,00 грн., що
призвело до заниження податкового
зобов'язання по ПДВ на суму 193 129,00 грн.
Крім цього, позивачем не подавались
податкові декларації збору за
спеціальне використання поверхневих
та підземних вод за І квартал 2011 року,
півріччя 2011 року, ІІІ квартал 2011 року, І
квартал 2012 року та півріччя 2012 року.
Також перевіркою встановлено, що
видача готівки з каси 02.12.2011 року згідно
видаткового касового ордера №46 від
02.12.2011 року за грудень 2011 року на суму 34
305,44 грн., підтверджена підписом
одержувача 02.12.2012 року, а саме ОСОБА_3 на
суму 34 305,44 грн., що призвело до
зберігання понадлімітної готівки в
касі на кінець робочого дня 02.12.2011 року
в сумі 34 135,44 грн..

Пунктом 1.32 статті 1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
пунктом 14.1 статті 14 ПК України
передбачено, що господарська
діяльність особи повинна бути
спрямована на отримання доходу, а не
прибутку, а тому твердження
податкового органу про неналежність до
господарської діяльності підприємства
окремих операцій з реалізації товарів
нижче від собівартості через
відсутність прибутку не ґрунтується на
законі, оскільки "прибуток" та "дохід" не
є тотожними поняттями.

А посилання апелянта на визначення
термінів, які наведені в статті 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" та статті 14 ПКУ, не можуть
бути підставою для висновків про
наявність порушень, оскільки
порушеннями можуть бути визнані лише
недотримання конкретних правил
оподаткування певним податком, які
містяться у відповідних розділах ПКУ,
присвячених такому податку.

Пунктом 3.1 статті 3 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
передбачено, що об'єктом оподаткування
є прибуток, який визначається шляхом
зменшення суми скоригованого валового
доходу звітного періоду, визначеного
згідно з пунктом 4.3 цього Закону на:
суму валових витрат платника податку,
визначених статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
цього Закону.

Об'єктом оподаткування відповідно до
положень п. 134.1 ст. 134 ПК України є
прибуток із джерелом походження в
Україні та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Відповідно до п.п. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК
України, дохід від операційної
діяльності визнається в розмірі
договірної (контрактної) вартості, але
не менше ніж сума компенсації, отримана
в будь-якій формі, в тому числі при
зменшенні зобов'язань, та включає дохід
від реалізації товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, у тому числі
винагороди комісіонера (повіреного,
агента тощо); особливості визначення
доходів від реалізації товарів,
виконаних робіт, наданих послуг для
окремих категорій платників податків
або доходів від окремих операцій
встановлюються положеннями цього
розділу.

Згідно п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

При цьому, відповідно до п.п. 138.1.1 п.138.1
ст.138 ПК України, витрати операційної
діяльності зокрема включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку, а за пунктом
138.4 ПКУ витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п. 138.6 ст.138 ПК України,
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Згідно з показниками журналів-ордерів
і відомостей по рахункам 23
"Виробництво", 25
"Напівфабрикати", 26 "Готова продукція",
361 "Розрахунки з вітчизняними
покупцями", 701 "Доходи від
реалізації готової продукції", 90
"Собівартість реалізації", 91
"Загально-виробничі витрати" та
матеріальних звітів по складу готової
продукції за цілий 2011 рік, за 9
місяців 2012 року, загальний обсяг
продажу позивачем готової продукції
без врахування ПДВ становив в цілому за
2011 рік 5067676,89 грн., а в цілому за 9 місяців
2012 року - 4208824,19 грн.

Відповідно до додатку №1/1 "Розрахунок
вартості реалізації готової продукції
та списаної собівартості за 1 кв.2011
року" та додатку №1/2 "Розрахунок
вартості реалізації готової продукції
та списаної собівартості за ІІ-ІV кв. 2011
р. та 9 місяців 2012 року", які складені до
акту перевірки від 15.02.2013 року,
донарахування апелянтом податкових
зобов'язань з податку на прибуток та
ПДВ здійснені виключно на підставі
порівняння показників накладних за
період 2011 року - 9 місяців 2012 року щодо
кількості проданої в окремих випадках
готової продукції (комплектів фасадів
до меблів та самих меблів, фоторамок
різних кольорів), ціни товару згідно
накладної без ПДВ, загальної вартості
продажу без ПДВ та суми ПДВ із
показниками собівартості згідно даних
обліку за одиницю продукції та
загальної собівартості, різниця між
якими становила збиток від продажу та
вирахувану з цих сум збитків сум ПДВ.

Проаналізувавши вище згадані
показники додатків видно, що
податковий орган для розрахунку суми
перевищення витрат над доходами вибрав
лише окремі господарські операції по
продажу позивачем окремих видів
готової продукції без врахування ПДВ
за 2011 рік на загальну суму 1871066,64
грн. та за 9 місяців 2012 року на загальну
суму 1644822,18 грн., що становило 37% та 39%
загального обсягу продажу позивачем
готової продукції без врахування ПДВ
відповідно за 2011 рік та 9 місяців 2012
року.

Слід зазначити, що податковий орган в
даному випадку аналізував не загальний
фінансовий результат діяльності
позивача за охоплений перевіркою
період та не враховував "прибуткових"
операцій, як цього вимагають норми
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" і Податкового
кодексу України, а взяв до уваги лише ті
господарські операції, за якими згідно
здійснених ним розрахунків щодо
продажу готової продукції витрати на
її виготовлення перевищували доходи
від її реалізації, тобто мали місце
"збитки", а потім ще донарахував ПДВ за
ставкою 20 % на суми таких "збитків".

Оскільки нормами податкового
законодавства не передбачено
виникнення об'єкта оподаткування
податком на прибуток за окремими
господарськими операціями, при яких
виникає перевищення витрат над
доходами, а тому вибіркове обрання
відповідачем до уваги лише окремих
господарських операцій є протиправним
та свідчить про штучне створення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток.

Позивач здійснював прибуткову
діяльність згідно показників
податкових декларацій з податку на
прибуток підприємства за період 2-го і
3-го кварталів 2011 року (де сума прибутку
як об'єкта оподаткування від усіх видів
діяльності становить 153151 грн.), за
період 2-го, 3-го та 4-го кварталів 2011 року
(де сума прибутку як об'єкта
оподаткування від усіх видів
діяльності становить 379426 грн.), за 1-й
квартал 2012 року (де сума прибутку як
об'єкта оподаткування від усіх видів
діяльності становить 97627 грн.), за 1-е
півріччя 2012 року (де сума прибутку як
об'єкта оподаткування від усіх видів
діяльності становить 134109 грн.), за 9-ть
місяців 2012 року (де сума прибутку як
об'єкта оподаткування від усіх видів
діяльності становить 207740 грн.). За
період 1-го та 2-го кварталів 2011 року
позивач мав від'ємний об'єкт
оподаткування у розмірі 184857 грн. та 159925
грн. відповідно, який виник внаслідок
переходу із спрощеної системи
оподаткування на загальну.

Отже, з аналізу діяльності ТзОВ "Софро"
видно, що його господарська діяльність
в загальному має реальний економічний
зміст та спрямована на отримання
прибутку, а висновок апелянта про
свідому спрямованість дій позивача на
збиткову діяльність не
підтверджуються жодними доказами, які
наявні у матеріалах справи.

Щодо висновку податкового органу про
заниження податкових зобов'язань з
податку на додану вартість шляхом
застосування встановленої ставки ПДВ
до сум перевищення витрат над доходами
від реалізації окремих видів готової
продукції, потрібно вказати наступне.

Об'єктом оподаткування ПДВ відповідно
до положень п. 185.1 ст.185 ПК України є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 187.1 статті 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Згідно п. 188.1 ст.188 ПК України, база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).
До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг. База оподаткування
операцій з постачання товарів,
ввезених платником на митну територію
України, визначається виходячи з їх
договірної (контрактної) вартості, але
не нижче митної вартості товарів, з
якої були визначені податки і збори, що
справляються під час їх митного
оформлення, з урахуванням акцизного
податку та ввізного мита, за винятком
податку на додану вартість, що
включаються в ціну товарів/послуг
згідно із законом. У разі якщо
постачання товарів/послуг
здійснюється за регульованими цінами
(тарифами), база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
такими цінами (тарифами). У разі
постачання виробничих або
невиробничих засобів, інших
товарів/послуг без оплати, з частковою
оплатою, у межах обміну, у межах
дарування, у рахунок оплати праці
фізичним особам, які перебувають у
трудових відносинах із платником
податку, пов'язаній з постачальником
особі, суб'єкту господарювання, який не
зареєстрований платником податку,
іншим особам, які не зареєстровані
платниками податку, база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін. До бази оподаткування
враховується вартість товарів/послуг,
які постачаються за будь-які кошти (за
виключенням суми компенсації на
покриття різниці між фактичними
витратами та регульованими цінами
(тарифами) у вигляді виробничої дотації
з бюджету та/або суми відшкодування
орендодавцю - бюджетній установі
витрат на утримання наданого в оренду
нерухомого майна та комунальних послуг
і енергоносіїв), та вартість
матеріальних і нематеріальних активів,
що передаються платникові податку
безпосередньо отримувачем
товарів/послуг або будь-якою третьою
особою як компенсація вартості
товарів/послуг, поставлених таким
платником податку. У разі постачання
товарів за договорами фінансового
лізингу базою оподаткування є
договірна (контрактна) вартість, але не
нижче ціни придбання об'єкту лізингу. У
випадках, передбачених статтею 189 цього
Кодексу, база оподаткування
визначається з урахуванням положень
статті 189 цього Кодексу.

Отже, виникнення податкових
зобов'язань з цього податку ніяк не
пов'язано із перевищенням витрат над
доходами (тим більше за окремими
господарськими операціями в межах
одного податкового періоду) та
реалізацією готової продукції за
цінами нижче виробничої собівартості,
а відтак - нарахування апелянтом
додаткових податкових зобов'язань з
ПДВ понад базу оподаткування не
знаходить свого підтвердження.

Донарахування грошових зобов'язань з
податку на прибуток та податку на
додану вартість на наведених фактичних
обставин справи можливе лише за умови
застосування податковим органом
процедури визначення "звичайної ціни"
товару.

Згідно п. 39.14 ст. 39 ПК України, обов'язок
доведення того, що ціна договору
(правочину) не відповідає рівню
звичайної ціни, покладається на орган
державної податкової служби у порядку,
встановленому законом. Під час
проведення перевірки платника податку
орган державної податкової служби має
право надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого цього пункту.

Частиною 3 пункту 39.15 ст. 39 ПК України
передбачено, що за результатами
перевірки приймається відповідне
податкове повідомлення-рішення. У разі
коли платник податків розпочинає
процедуру оскарження цього
податкового повідомлення-рішення, або
несплати відповідної суми, визначеної
в такому податковому
повідомленні-рішенні, протягом
строків, встановлених цим кодексом
податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаним. Керівник
органу державної податкової служби
зобов'язаний звернутися до суду з
позовом про нарахування та сплату
податкових зобов'язань, коригування
від'ємного значення об'єкта
оподаткування або інших показників
податкової звітності.

Отже, будь-яке застосування податковим
органом "звичайних цін" повинно бути
доведено належним чином та саме
податковий орган несе обов'язок
належного доведення в судовому порядку
факту того, що фактична ціна договору
не відповідає рівню звичайної ціни.
Проте в даному випадку апелянтом не
надано будь-яких доказів наявності
підстав для застосування звичайних
цін.

Відтак, донарахування податковим
органом податку на прибуток
підприємств із посиланнями на
реалізацію позивачем готової
продукції за цінами нижче сформованої
собівартості, а відповідно і
донарахування податку на додану
вартість, є неправомірними.

Відповідно до п.п. 14.1.67 п.14.1 ст.14 ПК
України, збір за спеціальне
використання води - загальнодержавний
збір (застосовується для розділу XVI
цього Кодексу), який справляється за
спеціальне: а) використання води водних
об'єктів; б) використання води,
отриманої від інших водокористувачів;
в) використання води без її вилучення з
водних об'єктів для потреб
гідроенергетики і водного транспорту;
г) використання води для потреб
рибництва;

Відповідно до п. 323.2 ст. 323 ПК України, не
є платниками збору водокористувачі,
які використовують воду виключно для
задоволення питних і
санітарно-гігієнічних потреб
населення (сукупності людей, які
знаходяться на даній території в той чи
інший період часу, незалежно від
характеру та тривалості проживання, в
межах їх житлового фонду та
присадибних ділянок), у тому числі для
задоволення виключно власних питних і
санітарно-гігієнічних потреб
юридичних осіб, фізичних осіб -
підприємців та платників єдиного
податку. Для цілей цього розділу під
терміном "санітарно-гігієнічні
потреби" слід розуміти використання
води в туалетних, душових, ванних
кімнатах і умивальниках та
використання для утримання приміщень у
належному санітарно-гігієнічному
стані.

Згідно п.п. 324.4.1 п. 324.4 ст. 324 ПК України,
такий збір не справляється за воду, що
використовується для задоволення
питних і санітарно-гігієнічних потреб
населення (сукупності людей, які
знаходяться на даній території в той чи
інший період часу, незалежно від
характеру та тривалості проживання, в
межах їх житлового фонду та
присадибних ділянок), у тому числі для
задоволення виключно власних питних і
санітарно-гігієнічних потреб
юридичних осіб, фізичних осіб -
підприємців та платників єдиного
податку.

Таким чином встановлено, що ТзОВ "Софро"
не використовує у своїй господарській
діяльності поверхневі чи підземні
води, а лише використовує питну воду
для задоволення побутово-питних
потреб, а тому не є платником збору за
спеціальне використання водних
ресурсів та не зобов'язаний подавати
податкові декларації за спеціальне
використання води.

Пунктом 2.8 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 року №637 передбачено, що
підприємства можуть тримати в
позаробочий час у своїх касах
готівкову виручку (готівку) в межах, що
не перевищують установлений ліміт
каси. Готівкова виручка (готівка), що
перевищує встановлений ліміт каси,
обов'язково здається до банків для її
зарахування на банківські рахунки.
Відокремлені підрозділи підприємств -
юридичних осіб можуть здавати
готівкову виручку (готівку)
безпосередньо до кас таких юридичних
осіб або до будь-якого банку для її
переказу і зарахування на банківські
рахунки зазначених юридичних осіб. За
відсутності банків готівкова виручка
(готівка) для переказу на банківські
рахунки підприємства може здаватися до
операторів поштового зв'язку та
небанківських фінансових установ, які
мають ліцензію Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України на здійснення переказу коштів.
Здавання готівкової виручки (готівки)
здійснюється самостійно (у тому числі
із застосуванням програмно-технічних
комплексів самообслуговування) або
через відповідні служби, яким згідно із
законодавством України надане право на
перевезення валютних цінностей та
інкасацію коштів. Здавання готівкової
виручки (готівки) може здійснюватися
для зарахування на будь-який
банківський рахунок підприємства
(підприємця) на його вибір.

Відповідно до п. 3.5 Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні у разі
видачі окремим фізичним особам готівки
(у тому числі працівникам підприємства)
за видатковим касовим ордером або
видатковою відомістю касир вимагає
пред'явити паспорт чи документ, що його
замінює, записує його найменування і
номер, ким і коли він виданий. Фізична
особа розписується у видатковому
касовому ордері або видатковій
відомості про одержання готівки із
зазначенням одержаної суми (гривень -
словами, копійок - цифрами),
використовуючи чорнильну або кулькову
ручку з чорнилом темного кольору. Якщо
видаткова відомість складена на видачу
готівки кільком особам, то одержувачі
також пред'являють паспорти чи
документи, що їх замінюють, і
розписуються у відповідній графі
документа. Для виведення залишку
готівки в касі не приймаються
видаткові касові ордери або видаткові
відомості, в яких видача готівки з каси
не підтверджена підписом одержувача.
Видача готівки особам, яких немає в
штатному розписі підприємства,
проводиться за видатковими касовими
ордерами, що виписуються окремо на
кожну особу або за окремою видатковою
відомістю. Якщо підприємство
(підприємець) надає держателям
спеціальних платіжних засобів послуги
з видачі готівки за допомогою
платіжного термінала (імпринтера), то
на підставі квитанцій платіжного
термінала (сліпів) таким підприємством
складається видатковий касовий ордер
на загальну суму проведених операцій
за день та здійснюється відповідний
запис у касовій книзі.

Згідно п. 5.9 вищевказаного Положення,
готівкові кошти не вважаються
понадлімітними в день їх надходження,
якщо вони були здані в сумі, що
перевищує встановлений ліміт каси, до
обслуговуючих банків не пізніше
наступного робочого дня банку або були
видані для використання підприємством
відповідно до законодавства (без
попереднього здавання їх до банку і
одночасного отримання з каси банку на
зазначені потреби) наступного дня на
потреби, які пов'язані з діяльністю
підприємства. Не вважаються
понадлімітними в день їх надходження і
ті готівкові кошти, що надійшли до кас
підприємств у вихідні та святкові дні
та були здані в сумі, що перевищує
встановлений ліміт каси, до
обслуговуючих банків наступного
робочого дня банку та підприємства або
були видані для використання
підприємством відповідно до
законодавства (без попереднього
здавання їх до банку і одночасного
отримання з каси банку на зазначені
потреби) наступного робочого дня на
потреби, які пов'язані з діяльністю
підприємства.

Згідно прибуткового касового ордеру
від 02.12.2011 року №30 та сторінки касової
книги 02 грудня 2011 року в касу позивача
прийнято з поточного рахунку в ПАТ
"КРЕДІ Агріколь банк" готівка в сумі
34305,44 грн., яка того ж дня повністю в тій
же сумі видана ОСОБА_3 як оплата згідно
авансових звітів №11/6-1 від 11.06.2010 року
та №АО-00002 від 10.09.2010 року згідно заяви
цього працівника від 02.12.2011 року та
видаткового касового ордеру від 02.12.2011
року №46. При цьому цим працівником в
видатковому касовому ордері від 02.12.2011
року №46 у графі "Одержав" зроблено
рукописний текст суми одержаних коштів
"Тридцять чотири тисячі триста п'ять
грн. 44 коп.", дати " 02 грудня 2012
р." та проставлено власний підпис.

Встановлено, що фактично ОСОБА_3
готівка з каси позивача видана саме 02
грудня 2011 року, а не 02 грудня 2012 року, в
зазначеному вище видатковому касовому
ордері №46 від 02.12.2011 року наявна описка
цієї особи в році дати отримання
коштів, що є формальною обставиною та
не може свідчити про наявність у касі
позивача понадлімітних залишків
готівки.

Згідно п. 5.2 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, установлення ліміту каси
проводиться підприємствами самостійно
на підставі розрахунку встановлення
ліміту залишку готівки в касі (додаток
8), що підписується головним (старшим)
бухгалтером та керівником
підприємства (або уповноваженою ним
особою). До розрахунку приймається
строк здавання підприємством
готівкової виручки (готівки) для її
зарахування на рахунки в банках,
визначений відповідним договором
банківського рахунку. Для кожного
підприємства та його відокремленого
підрозділу складається окремий
розрахунок встановлення ліміту
залишку готівки в касі. Установлений
ліміт каси затверджується внутрішніми
наказами (розпорядженнями)
підприємства. Для відокремлених
підрозділів ліміт каси встановлюється
і доводиться до їх відома відповідними
внутрішніми наказами (розпорядженнями)
підприємства - юридичної особи.
Підприємства, що розпочинають свою
діяльність, а також підприємства,
діяльність яких була пов'язана
виключно з безготівковими
розрахунками та які відповідно до
встановленого законодавством України
порядку отримують право на здійснення
додаткового виду діяльності, що
передбачає здійснення готівкових
розрахунків, на перші три місяці їх
роботи ліміт каси встановлюють згідно
з прогнозними розрахунками.
Установлений з урахуванням прогнозних
розрахунків ліміт каси у двотижневий
строк після закінчення перших трьох
місяців їх роботи переглядається за
фактичними показниками діяльності
відповідно до вимог цього Положення. За
пунктом 5.3 того є Положення, ліміт каси
підприємства встановлюють на підставі
розрахунку середньоденного
надходження готівки до каси або її
середньоденної видачі з каси, за
рішенням керівника підприємства або
уповноваженої ним особи.

Згідно розрахунком встановлення
ліміту залишку в касі на 2011 рік,
затвердженого наказом позивача "Про
затвердження ліміту каси" від 01.01.2011
року, встановлено ліміт в розмірі 40000
грн. що не перевищує суму 34305,44 грн.
зазначену в акті відповідача як
понадлімітна готівка в касі на кінець
робочого дня 02.12.2011 року, а відтак такий
ліміт не перевищено. Апелянтом також не
надано будь-яких пояснень, чому в акті
зазначено про ліміт залишку готівки в
касі 170 грн.

Отже, висновок податкового органу про
перевищення позивачем ліміту каси
(загальна сума понадлімітних залишків
становить 34 135,44 грн.) є безпідставним та
не підтверджується жодними доказами.

Відтак, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що суд першої інстанції у
відповідності до вимог ст.200 КАС
України, правильно встановив обставини
справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ст. 198,
ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сокальському
районі Львівської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2013 року у справі №813/1765/13-а - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Р.М. Гулид

Судді:
С.М. Кузьмич

В.З. Улицький

Повний текст ухвали виготовлено і
підписано 31.03.2014 року