Справа № 2а-6845/11/1470
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

26 березня 2014 р.ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа №
2а-6845/11/1470

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Зіньковський О. А.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -Кравець О.О.судді
-Домусчі С.Д.судді -Турецької І.О.

за участю секретаря Левицької
З.С.розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Южноукраїнської об'єднаної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012 р.
по справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Восток" до
Южноукраїнської об'єднаної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Восток" звернулось до суду з
позовом до Южноукраїнської об'єднаної
ДПІ в Миколаївській області ДПС та
просило скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
06.04.11р. №, №, №, №.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17 грудня 2012
року позов був задоволений.

Не погоджуючись з постановою суду
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій вважає
вказану постанову прийнятою з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просив її
скасувати та прийняти нову , якою у
задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 12.02.2014 року
відповідача було замінено
правонаступником Южноукраїнською
об'єднанаю державною податковою
інспекцією ГУ Міндоходів в
Миколаївської області .

Особи, що беруть участь у справі, про
дату , час і місце судового розгляду
були сповіщені належним чином
відповідно до ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши
доповідача, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що вона не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування зобов'язані діяти
тільки на підставі ,в межах повноважень
та у спосіб ,що передбачені
Конституцією й законами України

Відповідно до п.п.21.1.1 п.21.1 ст.21
Податкового кодексу України, посадові
особи контролюючих органів зобов'язані
дотримуватися Конституції України та
діяти виключно у відповідності з цим
Кодексом та іншими законами України,
іншими нормативними актами.

Судом 1-ої інстанції було встановлено,
що у період з 04.02.11р. по 03.03.12р.
Южноукраїнською об'єднаною ДПІ в
Миколаївській області ДПС була
проведена планова виїзна перевірка ТОВ
"Восток" з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.08р. по 31.12.10р., та іншого
законодавства за період з 01.01.08р. по
31.12.10р.

За результатами перевірки 18.03.11р. було
складено акт №31/23-01/19292376, яким
встановлено . порушення :

- п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 , п.п. 8.2.2 п. 8.2,
п.8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону України від 22.05.97р.
№283/97-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств" занижено податок на
прибуток на 28986грн.За 2010 рік зменшено
від мне значення об'єкта оподаткування
на 198138грн.

-п.7.2, п.7.3, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «
Про податок на додану вартість» від
03.04.97р. №168/'97-ВР (із змінами та
доповненнями) занижено податок на
додану вартість на 30777 грн. та завищення
р. 26 декларації з ПДВ на суму 246343 грн.

- ст. 15 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про місцеві, податки та збори "
№56-91 від 20.05.1993 року., пп.3.2.1 п.3
«Інструкції зі статистики кількості
працівників», затвердженої Наказом
Державного комітету статистики
України від 28.09.2005р. №286, зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 30.1 1.2005р.
за №1442/11722 (із змінами і доповненнями), в
результаті чого занижено суму
комунального податку всього в сумі 66,30
грн.

- пп.3.1.3 п.3.1 ст.3, пп.4.2.1 п.4.2 ст.4, п.7.1 ст.7,
пп.8.1.1 п.8.1 ст.8, пп.а) п. 17.2 ст. 17, пп.а) п.19.2
ст. 19 Закону України від 22.05.2003р. № 889-1У
„Про податок з доходів фізичних осіб"
(із змінами та доповненнями) податковим
агентом ТОВ «Восток» неоподатковано
податком з доходів фізичних осіб
доходи на загальну суму 5473,02 грн.,
виплачені за поставлені фізичними
особами товарно-матеріальними
цінностями, що призвело до неутримання
податку з доходів фізичних осіб у
перевіряємому періоді по даному
порушенню разом у сумі 820,95 грн.

- п.3.4 ст.3, пп.4.2.15 п.4.2 ст.4, пп.б) пп.9.10.1,
пп.9.10.2, п.9.10.3 П.9.10-СТ.9, пп.а) п.19.2 ст.19
Закону України від 22.05.2003р. № 89-1V иПро
податок з доходів фізичних осіб"(із
змінами та доповненнями), п.3 Порядку
складання Звіту про використання
коштів, наданих на відрядження або під
звіт, затвердженого наказом ДГІА
України від 19.09.03р. № 440,
зареєстрованого в Мін'юсті України
09.10.03р. за № 915/8236 податковим агентом
ТзОВ «Восток» не включено до
загального податковуваного доходу
дохід у вигляді безпідставно
витрачених коштів, зданих під звіт,
разом у сумі 1611,24 грн.

- п.7.1 ст.7, пп.8.1.1 п.8.1 ст.8, пп.а) п.19.2 ст. 19
Закону України від 22.05.2003р. № 889-1У „Про
податок з доходів фізичних осіб" не
утримано податок з доходів фізичних
осіб при оподаткуванні доходів,
виплачених фізичній особі - приватному
нотаріусу в сумі 46,75 грн. за надання
нотаріальних послуг.

- пп.6.3.2 п.6.3, пп.в) пп.6.5.2 п.6.5. ст.6, пп.а)
п.19.2 ст.19 Закону України від 22.05.2003 р. №
889- IV „Про податок з доходів фізичних
осіб" (із змінами та доповненнями), та
вимог п.4 Порядку надання документів та
їх склад при застосуванні податкової
соціальної пільги, затвердженою
Постановою Кабінету Міністрів України
від 26.12.2003р. №2035 ТОВ «Восток» у
перевіряємому періоді неправомірно
надано податкову соціальну пільгу в
місяці звільнення працівникам, які
припинили трудові відносини з
працедавцем та подали заяви про
звільнення.

- пп.б) п.19.2 ст.19 Закону України від
22.05.2003р. 889-ІУ „Про податок з доходів
фізичних осіб" (із змінами та
сповненнями), ст.9 Закону України від
22.12.1994р. № 320/94-ВР „Про державний реєстр
фізичних осіб - платників податків та
інших обов'язкових платежів", до ЮУ
ОДГІІ не подані звіти за формою № 1-ДФ
про суми врахованого та виплаченого
доходу і сум утриманого з нього податку
податковим агентом ТОВ «Восток»
фізичним особам:

Висновки акту ґрунтуються на
інформації , вказаної у довідці
Южноукраїнської ОДПІ №34/17-106/НОМЕР_1 від
09.02.11р. "Про результати невиїзної
позапланової документальної перевірки
з питань дотримання вимого податкового
законодавства СПД ОСОБА_5 за період з
20.01.08р. по 20.01.11р. та акті ДПІ у
Малиновському р. м.Одеса від 15.02.11р. №
514/23-226/19292376 про неможливість проведення
перевірки ПП "Командор Люкс" щодо
фінансово -господарських відносин з
ТОВ "Восток" .

На підставі вищезазначеного акту
перевірки 06.04.2011р. Южноукраїнською
об'єднаною ДПІ в Миколаївській області
ДПС були прийняті
податкові-повідомлення рішення, а саме:

№ про зменшення розміру
від'ємного значення суми ПДВ у розмірі
232478 грн. 00коп. ;

№ про сплату 30777грн. 00коп. ПДВ та
штрафних санкцій в сумі 7694грн. 25коп. за
порушення п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону "Про
податок на додану вартість";

№ про зменшення суми від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 198138грн.
00коп. за порушення (на думку
відповідача) п.5.1, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3 ст.5,
п.п.8.2.2 п.8.2 ст.8, п.8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону
України від 28.12.94р. №334/94 "Про
оподаткування прибутку підприємств" (в
редакції на час виникнення
правовідносин);

№ про сплату за платежем: податок
на прибуток 36232грн. 50коп., з яких за
основним платежем 28986грн. 00коп., та
штрафних санкцій в сумі 7246грн. 50коп. за
порушення п.5.1, абз.4 п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5,
п.п.8.2.2 п.8.2 ст.8, п.8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону "Про
оподаткування прибутку підприємств", а
саме - невірно застосована норма
амортизаційних відрахувань по
локальній мережі, внаслідок чого
завищена сума амортизаційних
відрахувань за 2010р. на суму 44251,3грн.
00коп.

До акту перевірки позивачем були
надані заперечення та відповідні
скарги в адміністративному порядку до
ДПА Миколаївської області та ДПА
України , яки були залишені без
задоволення рішенням ДПА у
Миколаївській області та рішення ДПА
України від 01.09.11р.

Відповідно із підпунктом 7.7.1. пункту 7.7
статті 7 Закону України, від 03.04.1997, №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"(
в редакції на момент виникнення
правовідносин) сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Відповідно із підпунктом 7.7.2 вказаного
Закону ,якщо у наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Відповідно до п. 7.1. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану
вартість»поставка товарів (робіт,
послуг) здійснюється за договірними
(контрактними) цінами з додатковим
нарахуванням податку на додану
вартість.

Згідно з пп. 7.2.1. п. 7.2. вказаного Закону
платник податку зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну, що має
містити зазначені окремими рядками: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дату виписування податкової
накладної; в) повну або скорочену назву,
зазначену у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
д) місце розташування юридичної особи
або місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; е) опис
(номенклатуру) товарів (робіт, послуг)
та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну
або скорочену назву, зазначену у
статутних документах отримувача; ж)
ціну поставки без врахування податку;
з) ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; и)
загальну суму коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку.

Положеннями пп. 7.2.3. п.7.2. ст. 7 Закону
визначено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Згідно з пп.7.2.4. п.7.2. ст. 7 Закону право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.

Підпунктом 7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України
«Про податок на додану
вартість»передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пп.7.4.5. п.7.4 ст.7 цього
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6. цього пункту).

Виходячи зі змісту наведених вище норм
законодавства, право на віднесення сум
ПДВ, сплачених при придбанні товару, до
податкового кредиту виникає у суб'єкта
господарювання у разі дотримання ним
наступних умов: 1) фактичності
придбання такого товару, тобто,
реальності відповідної господарської
операції (оскільки податковий кредит
складається з сум податку, сплачених у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товару, умова придбання або
виготовлення товару є обов'язковою та
підлягає доказуванню); 2) наявності
податкових накладних, складених
особою, зареєстрованою платником
податку, чи митних декларацій на
підтвердження придбання такого товару
та сплати відповідної суми ПДВ; 3)
подальшого використання придбаного
товару в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
підприємства.

Згідно із п. 1.7 ст.1 Закону України «Про
податок на додану вартість»,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Підпунктом 7.5.1 п.7.5. ст.7 Закону України
„Про податок на додану вартість"
визначено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: - або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; - або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.6. ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
встановлено, що податкова накладна
видасться платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Законом України «Про податок на додану
вартість» передбачено лише єдиний
випадок не включення до складу
податкового кредиту витрат по сплаті
податку на додану вартість -
відсутність податкової накладної або
митної декларації (пп.7.4.5. п.7.4. ст.7
Закону). Інших підстав для не включення
до складу податкового кредиту витрат
по сплаті податку на додану вартість
даний Закон не передбачає.

Відповідно до п.5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
Наказом ДПА України від 30.05.1997р. №165
(чинного на момент виникнення спірних
правовідносин), податкова накладна
вважається недійсною у разі її
заповнення іншою особою, ніж вказаною у
пункті 2 даного Порядку. Згідно з п.2
вказаного Порядку податкову накладну
складає особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі і
якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Судом 1-ої інстанції було встановлено,
що 01.03.2010 року ТОВ «Восток» з ПП
"Командор Люкс" було укладено договір
на постачання паливно-мастильних
матеріалів .

Факт здійснення господарської
операції та отримання товару також
підтверджується податковими та
видатковими накладними за відповідні
періоди ,платіжними дорученнями про
перерахування коштів на рахунок,
сертифікатами, специфікаціями до
договорів ,актами здачі-прийняття
робіт (послуг) ,операції відображено у
бухгалтерському обліку.

Державна реєстрація ПП "Командор Люкс"
була скасована 01.11.2010 р.

Відповідно до ст.205 ЦК України
вказаного кодексу правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно з ст.ст.206,218 ЦК України усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність. Юридичній особі, що
сплатила за товари та послуги на
підставі усного правочину з другою
стороною, видається документ, що
підтверджує підставу сплати та суму
одержаних грошових коштів.
Недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу
України договір вважається укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ст.639 означеного кодексу
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Приписами ст.640 Цивільного кодексу
України визначено, що договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. Отже в результаті
виконання сторонами нікчемної угоди не
можуть виникати право на податковий
кредит.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін -у разі виконання
зобов'язання обома сторонами -в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а в
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
усе належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише в однієї зі
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави
(частина 1 статті 208 Господарського
кодексу України (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до ст.18 Закону України „Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців " від
15.05.2003р. №755-IV якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін. Якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні. Третя особа не
може посилатися на них у спорі у разі,
якщо вона знала або могла знати про те,
що такі відомості є недостовірними.
Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, не були до нього внесені, вони
не можуть бути використані в спорі з
третьою особою, крім випадків, коли
третя особа знала або могла знати ці
відомості.

Статтею 104 Цивільного кодексу України
від 16.01.2003р. №435-IV (із змінами і
доповненнями) визначено, що юридична
особа припиняється в результаті
передання всього майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або в результаті
ліквідації. Юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

До того ж, згідно ст.59 Господарського
кодексу України від 16.01.2003р. №436-IV (із
змінами і доповненнями) припинення
діяльності суб'єкта господарювання
здійснюється шляхом його
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації -
за рішенням владника (власників) чи
уповноважених ним органів, за рішенням
інших осіб - засновників суб'єкта
господарювання чи їх правонаступників,
а у випадках, передбачених цим
кодексом, - за рішенням суду. Суб'єкт
господарювання вважається
ліквідованим з дня внесення до
державного реєстру запису про
припинення його діяльності.

Згідно частини 2 статті 33 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців»(в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Отже, судом першої інстанції було
встановлено, що на час укладання та
виконання господарських зобов'язань
контрагент був належним чином
зареєстрованим та відносився до
платників податку на додану вартість.

Крім того, згідно п.9.8 ст.9 Закону
України №168/97-ВР реєстрація особи як
платника податку на додану вартість
діє до дати її анулювання. А відповідно
до п.25 „Положення про реєстрацію
платників податку на додану вартість ",
затвердженого наказом ДПА України від
01.03.2000р. №79 (із змінами і доповненнями),
реєстрація платників податку на додану
вартість діє до дати анулювання, яке
відбувається у випадках, визначених
п.9.8 ст.9 Закону України „Про податок на
додану вартість ". Анулювання
реєстрації здійснюється шляхом
анулювання Свідоцтва та виключення
платника податку на додану вартість з
Реєстру.

Відповідно до п.184.1 ст.184 Податкового
кодексу України реєстрація діє до дати
анулювання реєстрації платника
податку, яка проводиться шляхом
виключення з реєстру платників
податку. Згідно п.1 розділу V "Положення
про реєстрацію платників податку на
додану вартість", затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №978
(далі - Положення №978), реєстрація діє до
дати анулювання, яке відбувається у
випадках, визначених пунктом 184.1 ст.184
розділу V Податкового кодексу України.

А пунктом 2 розділу V Положення №978
встановлено, що анулювання реєстрації
здійснюється шляхом виключення
платника ПДВ з реєстру платників ПДВ.
Свідоцтво про реєстрацію платника
податку вважається анульованим з дати
анулювання реєстрації платника
податку.

Так, санкції застосовуються за
вчинення правочину з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 Господарського кодексу України,
необхідним є наявність умислу на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Однак ,зазначені санкції
не можна застосовувати за сам факт
несплати податків (зборів, інших
обов'язкових платежів) однією зі сторін
договору, оскільки за таких обставин
правопорушенням була б несплата
податків, а не вчинення правочину.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції доходить до висновку, що
позивачем відповідно до вимог частини 1
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України не було доведено,
що сторони, укладаючи господарські
зобов'язання, мали умисел на укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, такою,
так як термін « фіктивне
підприємство»,застосований у акті
перевірки , визначений Кримінальним
Кодексом України ,як злочин ,
відповідальність за який встановлена
ст.205 КК України та є створенням або
придбанням суб'єктів підприємницької
діяльності (юридичних осіб) з метою
прикриття незаконної діяльності або
здійснення видів діяльності щодо яких
є заборона , а факт скоєння вказаного
злочину в порядку ст.72 КАС України може
бути підтверджений тільки вироком суду
,який набув законної сили , а ні актом
перевірки податкового органу .

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в
Україні»підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.1., 2.2. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі -
первинні документи).

Таким чином, апеляційний суд
погоджується із висновком суду 1-ої
інстанції ,що виникнення права
платника податку на податковий кредит
та бюджетне відшкодування є наслідком
фактичного проведення господарських
операцій, які є об'єктами
оподаткування, за наявності первинних
документів бухгалтерського та
податкового обліку по розрахункам між
позивачем та контрагентом , якій на
момент укладання договору та його
виконання був зареєстрований, не
припинений та не виключений з Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців та мало
свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції доходить до висновку, що
відповідачем відповідно до вимог
частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не було доведено, що сторони, укладаючи
господарські зобов'язання, мали умисел
на укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, такою, так як вказані
обставини щодо відсутності у
контрагента виробничих потужностей ,
автотранспорту та складських
приміщень не підтверджені допустимими
та достатніми доказами , є тільки
припущеннями податкового
органу,вказаними в актах перевірки
контрагента , якого взагалі не знайдено
за останнім місцем знаходження , що
унеможливлює подальші вищевказані
висновки , та не є свідченнями
нікчемності правочину, та, крім того,
вважає, що фактичне звинувачення у
створенні фіктивного підприємства, що
є злочином, відповідальність за який
встановлена ст.205 КК України, та факт
скоєння якого в порядку ст.72 КАС
України може бути підтверджений
тільки вироком суду, який набув
законної сили, а ні актом перевірки
податкового органу чи на підставі
пояснень осіб, допитаних по
кримінальній справі чи обвинувальним
висновком .

Згідно з правовою позицією ,викладеної
у постанові Верховного Суду України
від 31 січня 2011 р. № 14/11 у справі за
позовом закритого акціонерного
товариства «Мукачівський
лісокомбінат»до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення: за тотожних
обставин та на підставі вказаних норм
Закону Верховний Суд України дійшов
висновку про те, що «чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання». Верховний Суд України
у вказаному рішенні також наголосив, що
такий висновок «узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі «Булвес»проти
Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності».

Відповідно до п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК
України (в редакції, діючої на момент
прийняття рішення податковим органом),
основним принципом податкового
законодавства є презумпція
правомірності рішень платника податку
в разі, якщо норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу.

Крім того, у позивача наявні належним
чином оформлені податкові накладні,
позивачем сплачено у повному обсязі
податок на додану вартість у складі
вартості поставлених товарів ,
належним чином оформлені та здані до
ДПІ податкові декларації, укладена
угода між позивачем та контрагентом до
теперішнього ніким не оскаржена та не
визнавалася недійсною у судовому
порядку, «товарність» операцій
підтверджено довідками,податковими та
видатковими накладними , які
відображають зміст та обсяг товарів ,
їх кількість, вартість, підписані від
імені юридичних осіб та завірені
печаткою юридичних осіб, банківськими
платіжними дорученнями в яких
зафіксовані всі відомості,
необхідність засвідчення яких
передбачена Законом України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», та містять
інформацію що дає змогу ідентифікувати
осіб, які брали участь у здійсненні
господарської операції .

Судом 1-ої інстанції було встановлено,
що наказом керівника ТОВ "Восток" від
28.12.06р. локальне мережа віднесена до 4
групи основних фондів, з застосуванням
норми амортизації у розмірі 10% замість
15% (нижче на 5%), відповідно до п.п. 8.6.1, п.8.6
ст.8 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємства", який надає
право платнику податків "прийняти
рішення про застосування інших норм
амортизації, що не перевищують норм,
визначених цим підпунктом ".

Відповідно до п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України від 28.12.1994 р. №334 «Про
оподаткування прибутку підприємств»
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності. До
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва.

Підпункт 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №334
встановлює, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно пп. 8.2.2 п.8.2 ст.8 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" №334/94-ВР від 28.12.94р. в
редакції Закону України від 22.05.97р.
№283/97-ВР, передбачено, що основні фонди
підлягають розподілу за такими
групами:

- група 1 - будівлі, споруди, їх
структурні компоненти та передавальні
пристрої, в тому числі жилі будинки та
їх частини (квартири і місця загального
користування), вартість капітального
поліпшення землі;

- група 2 - автомобільний транспорт та
вузли (запасні частини) до нього; меблі;
побутові електронні, оптичні,
електромеханічні прилади та
інструменти, інше конторське (офісне)
обладнання, устаткування та приладдя
до них;

- група 3 - будь-які інші основні фонди,
не включені до груп 1,2 і 4;

- група 4 - електронно-обчислювальні
машини, інші машини для автоматичного
оброблення інформації, пов'язані з ними
засоби зчитування або друку
інформації, інші інформаційні системи,
комп'ютерні програми, телефони (у тому
числі стільникові), мікрофони і рації,
вартість яких перевищує вартість
малоцінних товарів (предметів).

Згідно пп. 8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону норми
амортизації встановлюються у
відсотках до балансової вартості
кожної з груп основних фондів на
початок звітного (податкового) періоду
в такому розмірі (в розрахунку на
податковий квартал): група 1-2 відсотки;
група 2-10 відсотків; група 3-6 відсотків;
група 4 - 15 відсотків.

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду 1-ої інстанції , що
відповідач помилково вважає, що
локальна мережа є передавальним
пристроєм, поняття якого встановлено
та встановлено Законом України "Про
телекомунікації" від 18.11.03р. №1280-ІУ та
Постановою КМУ "Про затвердження
Національного стандарту" №2 "Оцінка
нерухомого майна" від 28/10/2004 №1442 та
відноситься до групи 1 основних
засобів.

Згідно п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК
України(діючому у редакції на момент
нарахування податкових зобов'язань)
грошове зобов'язання платника податків
- сума коштів, яку платник податків
повинен сплатити до відповідного
бюджету як податкове зобов'язання
та/або штрафну (фінансову) санкцію, що
справляється з платника податків у
зв'язку з порушенням ним вимог
податкового законодавства та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи,
а також санкції за порушення
законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності

Підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК
України передбачено, що контролюючий
орган зобов'язаний самостійно
визначити суму грошових зобов'язань,
зменшення (збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Згідно з абз. 1 п. 123.1 ст. 123 ПК України у
разі якщо контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до ст.58 п.58.1 ПК України у
разі коли сума грошового зобов'язання
платника податків, передбаченого
податковим або іншим законодавством,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи,
розраховується контролюючим органом
відповідно до статті 54 цього Кодексу
(крім декларування товарів,
передбаченого для громадян), або у разі
коли за результатами перевірки
контролюючий орган встановлює факт
невідповідності суми бюджетного
відшкодування сумі, заявленій у
податковій декларації, або зменшує
розмір задекларованого від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, розрахованого платником
податків відповідно до розділу V цього
Кодексу, такий контролюючий орган
надсилає (вручає) платнику податків
податкове повідомлення-рішення.
Податкове повідомлення-рішення
містить підставу для такого
нарахування (зменшення) податкового
зобов'язання та/або зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість; посилання на норму
цього Кодексу та/або іншого закону,
контроль за виконанням якого покладено
на контролюючі органи, відповідно до
якої був зроблений розрахунок або
перерахунок грошових зобов'язань
платника податків; суму грошового
зобов'язання, що повинен сплатити
платник податку; суму зменшеного
(збільшеного) бюджетного відшкодування
та/або зменшення від'ємного значення
результатів господарської діяльності
або від'ємного значення суми податку на
додану вартість; граничні строки
сплати грошового зобов'язання та/або
строки виправлення платником податків
показників податкової звітності;
попередження про наслідки несплати
грошового зобов'язання або внесення
виправлень до показників податкової
звітності в установлений строк;
граничні строки, передбачені цим
Кодексом для оскарження податкового
повідомлення-рішення. До податкового
повідомлення-рішення додається
розрахунок податкового зобов'язання та
штрафних (фінансових) санкцій. Форма та
порядок надіслання податкового
повідомлення-рішення і розрахунку
грошового зобов'язання визначається
центральним контролюючим органом.

Порядок формування податкового
кредиту з 01.01.2011 року визначений ст. 198
Податкового кодексу України (надалі -
ПК України).

Підпунктом 5.9.2. п. 5.9 "Порядку заповнення
та подання податкової декларації з
податку на додану вартість",
затвердженого наказом ДПА України від
30.05.1997р. №166 (із змінами і доповненнями)
(далі - Порядок №166) визначено, якщо в
результаті розрахунку значення
різниці рядків 18 і 19 менше 0, то платник
повинен заповнити рядок 21 декларації.

А згідно п. 5.11 Порядку №166 встановлено,
якщо за результатами поточного
звітного (податкового) періоду
платником податку визначено від'ємне
значення різниці між сумою податкових
зобов'язань і сумою податкового
кредиту, сума визначеного від'ємного
значення враховується у зменшення суми
податкового боргу за попередні звітні
(податкові) періоди з податку на додану
вартість, у тому числі розстроченого
або відстроченого відповідно до закону
(відображається у рядку 22.1 податкової
декларації), а решта зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду (відображається у
рядку 22.2 податкової декларації
поточного звітного (податкового)
періоду та переноситься до рядка 23.1
податкової декларації наступного
звітного (податкового) періоду).

Відповідно до висновку
судово-економічної експертизи №566-568
від 23.08.2012р. податкове зобов'язання по
ФОП ОСОБА_5 за травень 2010р. на суму
232478грн. за бухгалтерським та
податковим обліком ТОВ "Восток" не
відображалось, на підставі чого в
податковій декларації з ПДВ за травень
2010р. ТОВ "Восток" надлишково внесений
розмір податкового зобов'язання суми
нарахованого ПДВ в розмірі 232478грн., ТОВ
"Восток" документально обґрунтовано
відкоригувало уточнюючим розрахунком
за лютий 2011р. помилкове податкове
зобов'язання по ПП ОСОБА_5 на суму
232478грн. за травень 2010р.

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду 1-ої інстанції , висновки
податкового органу про порушення
позивачем п.7.2, п. 7.3 ст.7 Закону "Про ПДВ",
та заниження суми податкових
зобов'язань по ФОП ОСОБА_5 на суму
232477,91грн., у зв'язку із неможливістю
підтвердження уточнення податкових
зобов'язань є безпідставними та
необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду 1-ої інстанції, що
повідомлення-рішення Южноукраїнської
об'єднаної ДПІ в Миколаївській області
ДПС від 06.04.11р. за №, №,
№, № є протиправними, та
підлягають скасуванню, оскільки
позивач виконав вимоги приписів
Податкового кодексу України, Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» щодо
документального оформлення операцій
та податкового обліку та на
підтвердження правомірності
формування податкового зобов'язання
надав документи, а виявлені за
результатами перевірки порушення з
боку контрагента позивача є
припущеннями та не є доказом
фіктивності діяльності, крім того
позивач не несе відповідальності за
облікову політику контрагентів, через
те що, закон не ставить у залежність
сплату податків, ведення податкового
та бухгалтерського обліку, складання
звітності контрагентом-продавцем із
правом на одержання податкового
кредиту безпосередньо покупцем, також
сама по собі несплата податку
контрагентом (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) в разі фактичного
здійснення господарської операції не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем та суму бюджетного
відшкодування, а висновки відповідача,
викладені у акті перевірки щодо
нікчемності укладених договорів, є
помилковими та обґрунтованими
припущеннями стосовно заниження
податкового зобов'язання та не
підтвердженими належними та
достатніми доказами, укладені між
позивачем та його контрагентами
договори не віднесено законом до
нікчемних, а судові рішення, із
врахуванням вимог ст. 204 ЦК України, про
визнання їх недійсними
відсутні,висновки податкового органу
щодо порушень, вказаних в акті
перевірки є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана правова оцінка,
постановлене рішення суду першої
інстанції викладена достатньо повно,
висновки обґрунтовані з посиланням на
конкретні норми законів України та
відповідає чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, оскільки
ґрунтуються на невірному трактуванні
позивачем фактичних обставин і норм
матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Таким чином , апеляційний суд доходить
до висновку, що не має підстав в межах
доводів апеляційної скарги для
скасування чи зміни постанови суду
1-оїх інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198,
200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254
КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Южноукраїнської
об'єднаної ДПІ в Миколаївській області
ДПС залишити без задоволення, а
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012 р.-
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили після її проголошення ,
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя пис/

Судді: