Справа № 814/295/14
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

03 квітня 2014 року
Справа № 814/295/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Желєзного І.В.
секретар судового засідання Бітюкова
А.С. розглянувши адміністративну
справу

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Олійник Я.Ю.

за позовомОСОБА_1, (АДРЕСА_1)

доУправління служби безпеки України у
Миколаївській області, (вул. Спаська, 40,
м. Миколаїв, 54001)

провизнання протиправними дій
відповідача щодо розрахунку грошової
допомоги при звільненні та
зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Управління служби Безпеки України в
Миколаївській, в якому просив:

визнати протиправними дії Управління
Служби безпеки України в Миколаївській
щодо розрахунку розміру одноразової
грошової допомоги при звільнені на
пенсію за станом здоров'я;

зобов'язати Управління Служби безпеки
України в Миколаївській здійснити
розрахунок розміру одноразової
грошової допомоги при звільнені з
військової служби на пенсію за станом
здоров'я виходячи із 26 повних
календарних років вислуги та виплатити
її.

В обґрунтування вимог позивач вказав,
що його було звільнено зі служби в
органах Служби безпеки України з 31
грудня 2013 року наказом Управління
Служби безпеки України в Миколаївській
області від 27 грудня 2013р. При обрахунку
одноразової допомоги при звільненні з
військової служби, на думку позивача,
неправомірно не було враховано період
його служби у Збройних силах України,
який передував службі в Службі безпеки
України, а тому розмір одноразової
грошової допомоги при звільненні було
розраховано виходячи із розрахунку 15
повних календарних років вислуги
замість 26 років.

В судовому засіданні позивач вимоги
підтримав.

Відповідач позов не визнав, зазначивши
про відповідність рішень Управління
Служби безпеки України в Миколаївській
області про визначення одноразової
допомоги при звільнені приписам
чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд дійшов висновку про
безпідставність заявлених вимог,
виходячи з наступного.

Позивач в період з 01.08.1985р. по 30.06.1989р.
проходив військову службу на посаді
курсанта Житомирського вищого училища
радіоелектроніки, а з 30.06.1989р. по 10.07.1996р.
проходив військову службу на
офіцерських посадах в Збройних силах
СРСР, Російської Федерації і України.
Наказом Начальника Генерального штабу
Збройних сил України від 18.06.1996р. №130
позивач був звільнений за власним
бажанням у запас Збройних Сил України з
вислугою 10 років 11 місяців 09 днів.

Діюче на час звільнення позивача
законодавство, а саме стаття 15 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців і членів їх
сімей» (в діючий на той час первинній
редакції), а також стаття 9 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ» (в діючий на
той час первинній редакції), п.10
Постанови Кабінету Міністрів №393 від 17
липня 1992р. «Про порядок обчислення
вислуги років, призначення та виплати
пенсій і грошової допомоги особам
офіцерського складу, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та членам
їхніх сімей» (в діючий на той час
редакції) передбачали, що
військовослужбовцям (крім
військовослужбовців строкової служби),
особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ при
звільненні з військової служби або з
органів внутрішніх справ виплачується
грошова допомога у розмірі 5-місячного
грошового забезпечення.

Суду не надано доказів про те, що
позивач при звільненні з лав Збройних
Сил України у 1996 році отримав цю
грошову допомогу, однак він набув на
неї право відповідно до вищезазначених
норм законодавства, оскільки обов'язок
щодо її виплати в імперативному
порядку покладався на певні державні
органи незалежно від волевиявлення
особи, що звільнялася.

В подальшому Наказом голови Служби
безпеки України від 27.08.1998р. (більше ніж
через два роки після звільнення у запас
Збройних Сил України) №718-ос позивача
було прийнято на військову службу до
органів СБУ. Наказом голови Служби
безпеки України від 18 грудня 2013р.
№1505-ос позивача було звільнено з
військової служби в органах СБУ за
підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «а»
пункту 63 (за станом здоров'я) Положення
про проходження військової служби
військовослужбовцями Служби безпеки
України у запас Служби безпеки України
з правом носіння військової форми
одягу з 31 грудня 2013р.(наказ начальника
Управління Служби безпеки України в
Миколаївській області від 27 грудня
2013р.).

При цьому відповідачем одноразова
грошова допомога при звільненні була
обрахована позивачу виходячи із його
вислуги років з 1998 по 2013 рік (15 років) в
органах СБУ.

Позивач вважав, що при розрахунку
одноразової грошової допомоги при
звільненні відповідач також повинен
був врахувати його вислугу за період
служби у Збройних силах СРСР,
Російської Федерації та України - з
01.08.1985р. по 18.06.1996р. - 10 років 11 місяців 09
днів, що разом із вислугою у органах СБУ
дорівнювало би 26 календарним рокам
вислуги.

Однак такі вимоги позивача не
ґрунтуються на приписах нормативних
актів, якими регулюються
правовідносини, що є предметом
судового дослідження.

Так, відповідно до законодавства, що
діяло на час звільнення позивача з
органів СБУ у 2013 році, а саме відповідно
до ч.2 статті 15 Закону України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців і членів їх
сімей», статті 9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», п.10 Постанови Кабінету Міністрів
№393 від 17 липня 1992р. «Про порядок
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей»,
військовослужбовцям, крім
військовослужбовців строкової
військової служби, які звільняються зі
служби за станом здоров'я, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби. У разі
повторного звільнення
військовослужбовців з військової
служби одноразова грошова допомога,
передбачена цим пунктом, виплачується
за період їх календарної служби з дня
останнього зарахування на службу без
урахування періоду попередньої служби,
за винятком тих осіб, які при
попередньому звільненні не набули
права на отримання такої грошової
допомоги.

Як зазначалося вище, позивач після
звільнення з військової служби у 1996
році набув право на отримання
одноразової грошової допомоги при
звільненні у порядку і розмірах,
передбачених чинним на той час
законодавством. При цьому не має
правового значення, чи фактично
отримав цю допомогу позивач чи ні,
оскільки законодавство не пов'язує цей
юридичний факт із виникненням права на
отримання допомоги за цей період,
натомість у відповідній нормі
законодавства мова йде про набуття
права на отримання такої допомоги. Саме
від позивача залежало чи скористатися
чи ні зазначеним суб'єктивним правом,
яке він набув за діючого на той час
законодавства.

До того ж відповідно до ч. 1 ст.99 КАС
України адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи, встановлюється шестимісячний
строк який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Позивачу ще у 1996 році
повинно було бути нараховано та
виплачено грошову допомогу при
звільнені за роки проходження служби в
Збройних Силах України за період з
01.08.1985р. по 10.07.1996р.. При цьому позивачем
не надано яких-небудь фактичних даних
на підтвердження поважності причин
пропуску строку звернення до суду за
захистом своїх прав.

Вищенаведене в сукупності вказує на
правомірність дій відповідача по
неврахуванню періоду військової
служби позивача у збройних силах з 1985
по 1996 рік при обрахуванні суми
одноразової грошової допомоги при
звільненні у запас Служби безпеки
України

Вищенаведене в сукупності є підставою
для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 11, 70, 71, 86, 159-163, 167 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів в порядку ст. 186
КАС України.

Суддя
І. В. Желєзний