Справа № 817/2089/13-а
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2089/13-а

19 березня 2014 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю
секретаря судового засідання Маринич
В.М. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: представник Зелінська Т.Г.

третьої особи1: Якобчук П.О.

третьої особи2: Маценко Н.П.

третьої особи3: представник Якобчук П.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1

до Головного управління юстиції у
Рівненській області третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Заступник начальника ВДВС
Рівненського МУЮ Якобчук Павло
Олександрович третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача Заступник
начальника ВДВС Рівненського МУЮ
Маценко Наталія Петрівна третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Відділ державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції

про скасування наказів,
поновлення на роботі і оплату за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

12.09.2007 року ОСОБА_1 звернувся до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Головного управління юстиції у
Рівненській області про поновлення на
роботі і оплату за час вимушеного
прогулу.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 14.11.2008 року
позивачу - ОСОБА_1 в задоволенні
позовних вимог відмовлено повністю.

01.06.2009 року ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
14.11.2008 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 23.05.2013 року касаційна
скарга ОСОБА_1 задоволена частково,
постанова Рівненського окружного
адміністративного суду від 14.11.2008 року
та ухвала Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.06.2012 рок
скасовані. Справа направлена на новий
розгляд до Рівненського окружного
адміністративного суду.

05.06.2013 року згідно супровідного листа
Вищого адміністративного суду України
№ К-27811/09 адміністративна справа №
2-а-17/08/1770 надійшла до Рівненського
окружного адміністративного суду. За
результатами автоматичного розподілу
вказаній справі присвоєно №817/2089/13-а.

Під час судового розгляду справи
позивач подав заяву про зменшення
позовних вимог (т.3, а.с.182-183), відповідно
до якої просить:

- поновити на роботі на посаді
заступника начальника ВДВС
Рівненського МУЮ;

- стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
13.08.2007 року до дня поновлення на роботі,
який, згідно здійсненого позивачем
розрахунку, складає 169887,83 грн. (т.
4,а.с.30-31);

- стягнути з відповідача моральну шкоду
в сумі 30 000 грн.;

- визнати протиправними і скасувати
накази Головного управління юстиції в
Рівненській області №142-К від 13.08.2007
року, №145-к від 15.08.2007 року та п. 12 наказу
Державної виконавчої служби
Рівненської області №48 від 27.03.20007 року.

Позивач у судовому засіданні надав
пояснення, які повністю співпадають із
позицією, яка викладена в позовній
заяві та заявах про збільшення
позовних вимог, а зокрема зазначив, що
звільнення з роботи вважає незаконним
з підстав того, що: відповідачем, не
враховано положення постанови КМУ №1622
від 16.11.2006, щодо збереження правового
статусу та існуючих умов фінансового і
матеріально-технічного забезпечення
працівників органів ДВС; позивач
вважає, що має переважне право на
залишення на роботі згідно ст.42 КЗпП
України, оскільки замість ліквідованої
ДВС у м.Рівне діє Відділ державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції;
відповідачем не враховано, що позивач є
інвалідом 3-ї групи. Ця інвалідність
настала під час роботи у відповідача,
який є правонаступником ДВС
Рівненської області. Поряд із вказаним,
позивач стверджує, що при звільненні
його з роботи, відповідач не провів з
ним повного розрахунку, позбавив
джерел існування внаслідок звільнення
з роботи, що призвело до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків, що вимагає від позивача
додаткових зусиль для організації його
життя. Крім того, вважає протиправними
Накази Головного управління юстиції в
Рівненській області №142-К від
13.08.2007року про звільнення позивача з
роботи, №145-к від 15.08.2007року про
внесення змін до наказу № 142 -к від
13.08.2007року та наказ Державної
виконавчої служби в Рівненській
області № 48 від 27.03.20007року.

Відповідач подав заперечення проти
позову. Представник відповідача надала
пояснення, які співпадають із позицією,
викладеною в запереченнях на позовну
заяву (т.3, а.с. 200-207). Зокрема вказала, що
відбулася ліквідація ДВС у м.Рівне та
ДВС Рівненської області, а не їх
реорганізація. Відділ ДВС Рівненського
МУЮ є новоутвореною установою. У
штатному розписі ліквідованої
установи - 2а/1770/747/2011 2а/1770/747/2011 ДВС у
м.Рівне було чотири заступника
начальника, а у штатному розписі
новоутвореної установи - ДВС
Рівненського МУЮ є лише один заступник
начальника. При цьому зазначила, що
позивача в установленому порядку було
повідомлено про майбутнє вивільнення у
зв'язку з ліквідацією органів
державної виконавчої служби та було
запропоновано позивачу три вакантні
посади, від яких позивач відмовився.
Роботу у ДВС м.Рівне, ДВС Рівненської
області відповідач не пропонував,
оскільки вказані установи підлягали
ліквідації з повним скороченням штату
та чисельності працівників. Також,
відповідач зазначає, що позивач не
вправі вимагати поновлення його на
роботі на новоутвореному підприємстві,
оскільки він не був переведений туди в
установленому порядку. Крім того, на
момент попередження позивача про
майбутнє звільнення, не було
затвердженого штатного розпису
новоутвореної установи - Відділу ДВС
Рівненського МУЮ та було відсутнє
подання начальника вказаної
новоутвореної установи, на підставі
якого здійснюється призначення
заступника. На посаду заступника
начальника Відділу ДВС Рівненського
МУЮ було призначено Бабишкевича Ю.М.,
який мав більш тривалий безперервний
стаж роботи у структурі органів
державної виконавчої служби та більш
високу продуктивність праці в
порівнянні з позивачем.

До участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
залучено заступника начальника ВДВС
Рівненського МУЮ Якобчука Павла
Олександровича, заступника начальника
ВДВС Рівненського МУЮ Маценко Наталію
Петрівну, Відділ державної виконавчої
служби Рівненського міського
управління юстиції.

Треті особи вимоги позивача відхиляють
у повному обсязі, в судовому засіданні
надали пояснення, які по суті
співпадають з поясненнями відповідача.

Заслухавши пояснення представників
сторін та третіх осіб, повно і всебічно
з'ясувавши всі обставини
адміністративної справи в їх
сукупності, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення
частково.

Суд виходив з наступного.

Позивач - ОСОБА_1 у період з 15.11.2005 року
по 13.08.2007 року працював на посаді
заступника начальника Державної
виконавчої служби у м.Рівне.

Наказом ДВС Рівненської області №264/к
від 23.02.2007 року позивача було
повідомлено про наступне вивільнення з
роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України
у зв'язку з ліквідацією установи. Таке
повідомлення здійснювалось ДВС
Рівненської області у відповідності до
пункту 8 Положення «Про державну
виконавчу службу у м.Рівне» (затв.
наказом ДВС Рівненської області №1 від
02.11.2005року), який передбачає, що
призначення та звільнення з посад
заступників начальника ДВС у м.Рівне
здійснюється ДВС Рівненської області.

29.03.2007 року, 08.05.2007 року, 13.08.2007 року
відповідачем були внесені позивачу
пропозиції щодо його працевлаштування
на посади державних виконавців відділу
ДВС Острозького районного управління
юстиції, ДВС Володимирецького
районного управління юстиції та на
посади провідного спеціаліста відділу
представництва інтересів в судах,
провідного спеціаліста відділу
реєстрації актів цивільного стану,
провідного спеціаліста відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області на період перебування
основного працівника у відпустці по
догляду за дитиною.

Від вказаних пропозицій позивач
відмовився, про що свідчить підпис
позивача про відмову на тексті
внесеної відповідачем пропозиції.
Інших пропозицій щодо
працевлаштування позивача
відповідачем не надавалося.

Із займаної посади - заступника
начальника ДВС у м.Рівне позивача
звільнено наказом № 142-к від 13.08.2007року
Головного управління юстиції
Рівненської області (яке відповідно до
п. 4 наказу Міністерства юстиції
України № 21/5 від 25.01.2007року є
правонаступником ДВС Рівненської
області) на підставі п.1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією органу
державної виконавчої служби (т.2, а.с.57).

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, суд зазначає
наступне.

Відповідно до підпункту 17 пункту 9
Положення про Міністерство юстиції
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 14
листопада 2006 року № 1577, Міністр юстиції
України приймає за погодженням з
Прем'єр-міністром України рішення про
утворення, реорганізацію, ліквідацію
територіальних органів Міністерства
юстиції України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 16 листопада 2006 року № 1622 (далі -
постанова № 1622) Департамент ДВС, що діє
у складі Міністерства юстиції України
як урядовий орган державного
управління, було ліквідовано.

Цією ж постановою визначено, що
Міністерство юстиції є
правонаступником Департаменту ДВС.

На виконання зазначеної постанови
Міністерство юстиції України видало
наказ від 25 січня 2007 року № 21/5 «Про
реформування органів юстиції», яким
обласні, Київське та Севастопольське
міські управління юстиції, а також
Департамент ДВС, що діє у складі
Міністерства юстиції України як
урядовий орган державного управління,
були ліквідовані.

Пунктами 3, 4 цього наказу передбачено,
що на базі обласних, Київського та
Севастопольського міських управлінь
юстиції, державних виконавчих служб
областей, міст Києва та Севастополя
утворено головні управління юстиції в
областях, містах Києві та Севастополі,
що є правонаступниками відповідних
обласних, Київського та
Севастопольського міських управлінь
юстиції, державних виконавчих служб
областей, міст Києва та Севастополя
тощо.

Як зазначалось вище, позивач працював
на посаді заступника начальника
державної виконавчої служби в місті
Рівне.

Наказом Головного управління юстиції у
Рівненські області від 13 серпня 2007 року
№142-к позивачка була звільнена з
займаної посади у зв'язку з ліквідацією
державної виконавчої служби
Рівненської області на підставі пункту
1 частини першої статті 40 КЗпП.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку зміни в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 36
зазначеного Кодексу зміна
підпорядкованості підприємства,
установи, організації не припиняє дії
трудового договору. Частиною третьою
зазначеної статті встановлено, що у
разі зміни власника підприємства, а
також у разі його реорганізації
(злиття, приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників
(пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно з положеннями частини другої
статті 40 КЗпП звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника за його згодою на іншу
роботу.

Встановлена законодавством можливість
ліквідації державної установи
(організації) з одночасним створенням
іншої, яка буде виконувати
повноваження (завдання) установи, що
ліквідується, не виключає, а передбачає
зобов'язання роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
ліквідованої установи. Це зобов'язання
ГУ юстиції Рівненської області не
виконало, а отже, трудові гарантії
позивача були порушені.

Вказаних висновків дійшов Вищий
адміністративний суд України в ухвалі
від 23.05.2013 року, розглянувши касаційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 14.11.2008 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01.06.2009 року
у даній справі (т.3, а.с.80-82).

Оскільки судом встановлено, що в даному
випадку відбулась реорганізація
(ліквідація з правонаступництвом)
установи, трудовий договір позивача
повинен бути продовжений з новою
установою, як це передбачено ч. 4 ст. 36
КЗпП України, за винятком випадку, коли
під час реорганізації відбулось
скорочення чисельності або штату
працівників.

Така позиція узгоджується з правовою
позицією, викладеною в Постанові
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» N9 від 06.11.1992 року, відповідно до
п. 19 якої при реорганізації
підприємства або при його
перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст.
40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Матеріали справи містять штатний
розпис працівників ДВС у районах, у
містах Рівненської області станом на
01.07.2006 року до завершення процедури
ліквідації (т.1, а. с.101-102) та зведений
штатний розпис працівників органів
юстиції районах, у містах Рівненської
області з 01.03.2007 року (т.1, а. с.103-104).

При дослідженні вказаних доказів судом
встановлено, що скорочення штату
працівників дійсно мало місце. Зокрема,
скорочено три посади заступника
начальника ДВС у м.Рівне.

Як було встановлено вище, в даному
випадку відбулась ліквідація з
правонаступництвом установи, в якій
працював позивач, що підпадає під
визначення «реорганізація». При цьому,
реорганізація (ліквідація з
правонаступництвом) відбулась із
скороченням посад заступника
начальника управління (в тому числі
посади, яку займав позивач).

Наведене підтверджується також
порівняльною таблицею функціональних
обов'язків посад заступника начальника
ДВС у м.Рівне та заступника начальника
ВДВС Рівненського МУЮ (т.3, а.с.231-233).

Суд вважає безпідставними твердження
позивача про його переважне право на
залишення на роботі у Відділі ДВС
Рівненського міського управління
юстиції виходячи з наступного.

Як підтверджується матеріалами справи,
під час роботи на посаді заступника
начальника ДВС у м.Рівне позивач
отримав інвалідність. Згідно до
пояснень позивача, його інвалідність
не пов'язана із професійним
захворюванням та виробничим
травматизмом.

Відповідно до ст. 18. Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи. З
вказаного слідує, що підбір робочого
місця для працівника, що набув
інвалідність здійснюється шляхом
безпосереднього звернення такого
працівника до підприємства де настала
інвалідність про необхідність підбору
для нього робочого місця.

Судом встановлено, що позивач не
звертався до ДВС м.Рівне та Відділу ДВС
Рівненського Міського управління
юстиції з клопотанням про необхідність
підбору для нього робочого місця.

Окрім того, позивач не відноситься до
переліку осіб, яким відповідно до
ст.ст.12, 13, 15, 16 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", ст.ст. 20, 21, 22
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
ст.9 Закону України "Про основні засади
соціального захисту ветеранів праці та
інших громадян похилого віку в
Україні", ст.18 Закону України "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей", надано переважне право на
працевлаштування.

Поряд з цим, у ході судового розгляду
відповідач не подав до суду ані доказів
неможливості працевлаштування
позивача в штаті новоствореного органу
управління - фактичного
правонаступника ДВС у м.Рівне за
професією чи за спеціальністю, ані
доказів неможливості надати позивачу
іншу роботу в згаданому органі з
урахуванням навичок, вмінь та інших
професійних параметрів.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відносно позивача у
спірних правовідносинах не була
дотримана процедура належного, тобто з
дотриманням ч.2 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу
законів про працю України,
працевлаштування в відділі державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції.

Незважаючи на те, що позивач такої
вимоги перед судом не порушував, суд з
огляду на приписи ст. 8 Конституції
України, ст. 11 КАС України за власною
ініціативою вважає за необхідне вийти
в даній частині спору за межі позовних
вимог, обтяживши Головне управління
юстиції обов'язком вирішити з
дотриманням статей 40, ст.49-2 Кодексу
законів про працю України питання по
працевлаштуванню ОСОБА_1

Наказом Головного управління юстиції
№ 142-к від 13.08.2007 року зобов'язано відділ
фінансового забезпечення,
бухгалтерського обліку та звітності
Головного управління юстиції у
Рівненській області провести з
позивачем повний розрахунок у тому
числі і виплатити компенсацію за 33
календарних дні щорічної відпустки.

15.08.2007 року відповідачем видано наказ №
145-к про внесення змін та доповнень до
наказу №142-к від 13.08.2007року, відповідно
до якого відповідач вніс зміни щодо
виплати позивачу компенсації за 18
календарних днів невикористаної
щорічної відпустки (за період роботи з
15.11.2006 року по 13.08.2007року) та доповнення
про виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги в
розмірі середньомісячного заробітку.
Наказ від 15.08.2007 року №145-к є невід'ємною
частиною наказу № 142-к від 13.08.2007 року.

Таким чином, на думку суду, накази
Головного управління юстиції у
Рівненській області від 13.08.2007 року
№142-к "Про звільнення ОСОБА_1" та від
15.08.2007 року №145-к "Про зміни та
доповнення до наказу №142-к від 13.08.2007
року "Про звільнення ОСОБА_1"" прийняті з
порушенням трудового законодавства, а
тому їх необхідно визнати
протиправними та скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з п. 19 Постанові Пленуму
Верховного Суду України N9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» при ліквідації
підприємства (установи, організації)
правила п.1 ст.40 КЗпП можуть
застосовуватись і в тих випадках, коли
після припинення його діяльності
одночасно утворюється нове
підприємство. В цих випадках працівник
не вправі вимагати поновлення його на
роботі на заново утвореному
підприємстві, якщо він не був
переведений туди в установленому
порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Оскільки трудовий спір розглядався
більше одного року не з вини
працівника, середній заробіток
підлягає стягненню за весь час
вимушеного прогулу.

Згідно з п. 10.4 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
судове рішення в адміністративній
справі» від 20.05.2013 року № 7
задовольняючи позов про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, суди повинні вказувати розмір
виплати. Період вимушеного прогулу та
розрахунок розміру виплати необхідно
зазначати в мотивувальній частині
судового рішення.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100,
у всіх інших випадках збереження
середньої заробітної плати і
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Розмір середньої заробітної плати
позивача для виплати за час вимушеного
прогулу визначений у висновку
судово-економічної експертизи №563 від
09.10.2008 року (т.2, а.с.246-251) та складає 849
грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 13
серпня 2007 року (дня звільнення з посади)
по 19 березня 2014 року (дня винесення
судом рішення про поновлення позивача
на посаді) складає 6 років 6 місяців 21
день (робочий).

Загальний розмір середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу
позивача складає 67082,57 грн., а саме: 78
місяців * 849 грн. (розмір
середньомісячної заробітної плати) +
308,72 грн. (за 8 робочих днів у серпні 2007
року) + 551,85 грн. (за 13 робочих днів у
березні 2014 року).

Відповідно до абз. 2 п. 32 Постанові
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів», при
присудженні оплати за час вимушеного
прогулу зараховується заробіток за
місцем нової роботи (одержана допомога
по тимчасовій непрацездатності,
вихідна допомога, середній заробіток
на період працевлаштування, допомога
по безробіттю), який працівник мав в цей
час.

З трудової книжки позивача (т.4, а.с. 15-25)
встановлено, що після звільнення
позивач одержав:

- допомогу по безробіттю - з 14.09.2007 року
по 07.09.2008 року в сумі 8008,23 грн. (згідно
довідки Рівненського міського центру
зайнятості №01-35/1736 від 14.03.2014 року, (т.4,
а.с.33);

- заробіток за місцем нової роботи в
сумі 156808,03 грн., в тому числі:

-14740,67 грн. на посаді юриста
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галспецбуд» з 08.09.2008
року по 13.11.2009 року (згідно довідки від
12.03.2014 року, т.4, а.с.32);

-142067,36 грн. на посаді головного
спеціаліста-юрисконсульта
Контрольно-ревізійного управління в
Рівненській області, Державної
фінансової інспекції в Рівненській
області з 16.11.2009 по цей час (згідно
довідки від 12.03.2014 року №17-11-23/2182, т.4,
а.с.14).

Всього виплачено 164816,26 грн.

Оскільки розмір виплачених коштів
позивачу після звільнення з займаної
посади заступника начальника ДВС у
м.Рівне (164816,26 грн.) перевищує розмір
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу позивача (67082,57 грн.),
позовні про стягнення з відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 13.08.2007 року до дня поновлення
на роботі задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України
негайно виконуються постанови суду
про: присудження виплати заробітної
плати, іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць;
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

Судом в даній адміністративній справі
застосовано інший спосіб захисту
порушеного права позивача, ніж
поновлення на посаді, що виключає
допущення постанови до негайного
виконання.

Стосовно доводів позивача про
протиправність наказу голови
ліквідаційної комісії ДВС Рівненської
області № 48 від 27.03.2007 року про виплату
позивачеві компенсації за 15
календарних днів невикористаної
відпустки мотивовані тим, що позивач не
звертався до відповідача з заявою про
виплату йому компенсації за
невикористану щорічну оплачувану
відпустку, то вказані доводи
спростовуються:

- ч.1 ст. 83 КЗпП України (яка передбачає,
що у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані дні щорічної
відпустки, при цьому погодження такого
працівника не потребується);

- наказами ДВС Рівненської області № 8
від 20.01.2007 року (а.с.94, том І), № 12 від
23.01.2007 року (а.с.71, 84 том 1) (відповідно до
яких було прийнято рішення про
ліквідацію ДВС Рівненської області,
ДВС у м. Рівне та призначено
ліквідаційну комісію); наказом ДВС
Рівненської області №264/к від 23.02.2007
року (відповідно до якого позивача було
повідомлено про наступне вивільнення
позивача з роботи на підставі п.1 ст.40
КЗпП України у зв'язку з ліквідацією
установи).

А відтак, заявлена позовна вимога
позивача є безпідставною.

Позовні вимоги в частині стягнення
моральної шкоди в розмірі 30000 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення
моральної шкоди позивач зазначив, що на
підтвердження заподіяння йому такої
шкоди судом допитувались свідки.

Технічним записом судового засідання
від 18.10.2007 року підтверджується, що
свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
надали свідчення, згідно яких в
наслідок звільнення позивача з роботи,
він став дратівливий, погіршилися його
стосунки в сім'ї, позивач втратив
нормальні життєві зв'язки, став уникати
друзів, погіршилося його матеріальне
становище та відношення до нього
членів його сім'ї. Таке звільнення з
роботи на думку свідків завдає йому
моральних страждань.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
шкоди суд повинен визначати залежно
від характеру та обсягу страждань,
немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди».

Наведені позивачем доводи на
підтвердження завдання йому моральної
шкоди не є обґрунтованими та не
свідчать про наявність підстав для її
стягнення з Головного управління
юстиції у Рівненській області.

За таких обставин позовні вимоги слід
задовольнити частково.

Позивач при зверненні до суду судовий
збір не сплачував. Витрати, пов'язані із
проведенням судово-економічної
експертизи, які були понесені
позивачем у сумі 2255,04 грн. (т. 2, а.с.221) суд
присуджує з Державного бюджету
України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
накази Головного управління юстиції у
Рівненській області від 13.08.2007 року
№142-к "Про звільнення ОСОБА_1" та від
15.08.2007 року №145-к "Про зміни та
доповнення до наказу №142-к від 13.08.2007
року "Про звільнення ОСОБА_1"".

Зобов'язати Головне управління юстиції
у Рівненській області вирішити питання
по працевлаштуванню ОСОБА_1 з
дотриманням вимог статей 40, 49-2 Кодексу
законів про працю України.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1
із Державного бюджету судові витрати
на проведення судово-економічної
експертизи в розмірі 2255,04 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Гломб
Ю.О.