Справа № 801/4384/13-а
Суддя: Винокуров К.С.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/800/53619/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Винокурова К.С.

Кочана В.М.

Ліпського Д.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 02 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Сакського районного відділу
головного Управління державної
міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим про
спонукання до виконання певних дій,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Сакського районного
відділу головного Управління
державної міграційної служби України в
АР Крим про зобов'язання зареєструвати
за місцем проживання.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 13 червня 2013 року
позов задоволено. Зобов'язано Сакський
районний відділ головного Управління
державної міграційної служби України в
АР Крим зареєструвати ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_1 з внесенням
відомостей до паспортного документа.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 02 жовтня 2013 року рішення суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нову постанову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

До Вищого адміністративного суду
України надійшла касаційна скарга, в
якій ОСОБА_4, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати
та залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 13 червня 2013 року.

Відповідач письмові заперечення на
касаційну скаргу до суду не надав.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_4 02 квітня 2013 року
звернувся до Сакського районного
відділу головного Управління
державної міграційної служби України в
АР Крим з заявою про реєстрацію місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1. До
заяви позивач додав копію рішення
Господарського суду АР Крим від 13
червня 2005 року, яким за ОСОБА_4, як за
суб'єктом підприємницької діяльності
визнано право власності на дачний
будиночок, та витяг від 20 січня 2008 року
про реєстрацію на праві приватної
власності за позивачем дачного
будиночку за вищезазначеною адресою.

Відповідач листом № 878 від 11 квітня 2013
року повідомив ОСОБА_4 про відсутність
підстав для реєстрації місця
проживання, оскільки в документах, що
підтверджують право на проживання
зазначено, що дачний будинок не є
житлом у розумінні статті 4 Житлового
кодексу УРСР, статей 29, 379 Цивільного
кодексу України.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтовано тим, що вказаний дачний
будинок є житловим будинком, а ОСОБА_4
як його власник має право
використовувати помешкання для
власного проживання та бути
зареєстрованим за місцем проживання.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про відмову в задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
керувався тим, що дачний будинок
придатний для використання його
протягом року з метою позаміського
відпочинку, не входить до складу
житлового фонду і що реєстрація в
такому об'єкті не можлива.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2, Свобода
пересування, Протоколу № 4 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен, хто
законно перебуває на території
будь-якої держави, має право вільно
пересуватися і вільно вибирати місце
проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон №
1382-IV) вільний вибір місця проживання чи
перебування - право громадянина
України, а також іноземця та особи без
громадянства, які на законних
підставах перебувають на території
України, на вибір
адміністративно-територіальної
одиниці, де вони хочуть проживати чи
перебувати.

За приписами Закону № 1382-IV громадянин
України, а також іноземець чи особа без
громадянства, які постійно або
тимчасово проживають в Україні,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.
Реєстрація місця проживання особи
здійснюється в день подання особою
документів. Реєстрація місця
проживання за заявою особи може бути
здійснена з одночасним зняттям з
реєстрації попереднього місця
проживання.

Вказаним Законом визначено вичерпний
перелік необхідних документів для
реєстрації місця проживання та
заборонено вимагати для реєстрації
подання особою інших документів.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу
УРСР жилі будинки, а також жилі
приміщення в інших будівлях, що
знаходяться на території Української
РСР, утворюють житловий фонд. Житловий
фонд включає:

- жилі будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать державі
(державний житловий фонд);

- жилі будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать колгоспам та
іншим кооперативним організаціям, їх
об'єднанням, профспілковим та іншим
громадським організаціям (громадський
житловий фонд);

- жилі будинки, що належать
житлово-будівельним кооперативам (фонд
житлово-будівельних кооперативів);

- жилі будинки (частини будинків),
квартири, що належать громадянам на
праві приватної власності (приватний
житловий фонд);

- квартири в багатоквартирних жилих
будинках, садибні (одноквартирні) жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях усіх форм власності, що
надаються громадянам, які відповідно
до закону потребують соціального
захисту (житловий фонд соціального
призначення).

До житлового фонду включаються також
жилі будинки, що належать
державно-колгоспним та іншим
державно-кооперативним об'єднанням,
підприємствам і організаціям.

До житлового фонду не входять нежилі
приміщення в жилих будинках,
призначені для торговельних, побутових
та інших потреб непромислового
характеру.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що відповідно до Житлового кодексу
УРСР дачний будинок не зазначений в
переліку об'єктів, які не входять до
житлового фонду.

Згідно зі ст. 29 Цивільного кодексу
України місцем проживання фізичної
особи є житловий будинок, квартира,
інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу
України житлом фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, призначені та придатні для
постійного проживання в них.

Таким чином, вирішуючи даний спір, слід
виходити з таких характеризуючих
ознак об'єкту нерухомості, як
призначенність та придатність дачного
будинку позивача для постійного
проживання.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, будинок, який належить на
праві приватної власності ОСОБА_4 має
присвоєну поштову адресу, знаходиться
в межах відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, зареєстрований як об'єкт
нерухомого майна, призначений та
придатний для постійного проживання у
ньому, відповідає встановленим
технічним вимогам та є постійним
місцем проживанням позивача, що
встановлено судами та не оспорюється
відповідачем.

Те, що вказаний будинок згідно витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно зазначений як дачний
будиночок, ніяким чином не позбавляє
такий будинок вищенаведених ознак,
притаманних житлу, та, відповідно, не
позбавляє позивача права
зареєструвати своє місце проживання в
ньому.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції прийнято законне і
обґрунтоване рішення, постановлене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, яке скасоване
помилково.

Доводи касаційної скарги дають
підстави для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Згідно ст. 226 КАС України суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 02 жовтня 2013 року скасувати.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 13
червня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає крім, як в строки, з підстав та
в порядку, передбаченому главою 3
розділу IV КАС України.

Судді:
К.С. Винокуров

В.М. Кочан

Д.В. Ліпський