Справа № 826/19619/13-а
Суддя: Романчук О.М
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Костенко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

25 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого:
Романчук О.М.,

Суддів:
Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

при секретарі
Артюхіній М.А.,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів м. Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елія Промо» до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів м. Києва про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
15.07.2013 року №, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів м. Києва про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
15.07.2013 року №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 січня 2014 року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою у
задоволені адміністративного позову
відмовлено.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі наказу від 12.06.2013 року №54 та
згідно з пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК
відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ФОП ОСОБА_3 за період з 01.04.2012 року по
30.09.2012 року, за результатами якої
відповідачем складено акт від 21.06.2013
року №118/22.2-10/33597331 і винесено податкове
повідомлення-рішення від 15.07.2013 року
№, яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з ПДВ на 132929 грн. (у
т.ч.: основний платіж - 106343 грн., штраф -
26586 грн.).

На думку позивача податкове
повідомлення-рішення винесено за
порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 188.1
ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.
200.2 ст. 200 ПК.

Згідно з актом зміст порушення полягає
у тому, що за висновком відповідача
правочин між позивачем і ФОП ОСОБА_3 не
створює реальних правових наслідків,
тому формування податкового кредиту з
ПДВ є неправомірним. Вказані висновки
зроблено відповідачем на підставі акта
Рокитнянської МДПІ Київської області
ДПС від 08.11.2012 №27/1701/НОМЕР_1 про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
правильності визначення повноти
нарахування та своєчасності сплати ПДВ
та податку на прибуток фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 за період
діяльності з 01.01.2011 року по 30.10.2012 року, в
якому зазначено, що відповідно до ч. 1
ст. 203, ст. 215, п. 1 с. 216, ст. 228 ЦК правочини,
укладені ФОП ОСОБА_3, не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
передбачених ними, а також порушують
публічний порядок, а тому є нікчемними.

Також, податковий орган посилається на
лист ГВПМ Білоцерківської ОДПІ
Київської області від 17.01.2013, згідно
якого встановлено, що слідчим
управлінням ДПС у Кмївській області до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань внесено відомості про
вчинення кримінального правопорушення
і розпочато кримінальне провадження
№0000012 за ч. 3 ст. 212 КК. При цьому
встановлено, що гр. ОСОБА_3 первинних та
звітних документів від свого імені не
складав та підписував, не усвідомлюючи
їх змісту, на прохання гр. ОСОБА_4

Позивач не погоджуючись з вказаним
рішенням звернувся до суду з даним
позовом.

Задовольняючи вимоги
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
було доведено суду допустимими
доказами товарність (фактичність
здійснення) операцій із контрагентом,
зокрема фактична поставка товару за
договорами та сплата їх вартості, на
виконання чого були оформлені
відповідні податкові накладні. А
відтак оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийнято
відповідачем протиправно, без
достатніх для того підстав.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України « Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину» зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно до статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За наявними у матеріалах справи
доказами судова колегія не вбачає
підстав до висновку про те, що
правочини між позивачем та
вищевказаним суб'єктом господарювання
суперечать інтересам держави та
суспільства, недійсність правочинів
прямо не встановлена законом, а тому
згідно приписів статті 215 Цивільного
кодексу України такі правочини є
оспорюваними, тобто підлягають
визнанню судом недійсними у порядку,
встановленому законом. Але, у судовому
порядку не оспорено дійсність вказаних
правочинів.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тобто, вказаною нормою Кодексу чітко
визначено, що правочини, що не
відповідають інтересам держави і
суспільства є не нікчемними а
недійсними, що визнається в судовому
порядку.

Як слідує з постанови Пленуму ВСУ від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Термін «господарська діяльність» суд
застосовує у значенні, наведеному у
підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України а саме:
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи.

Судовою колегією враховується, що на
формування показників податкового
кредиту впливають операції з
закупівлі товарів (робіт, послуг), а
також подальша їх реалізація за ціною
не нижче вартості.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає зокрема у
разі здійнення операцій з придбання
товарів та послуг (пп. «а» п. 198.1 ст. 198
ПК).

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК визначено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у т.ч. при їх імпорті) та послуг з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК визначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу).

Згідно статті 1 Закону України від
16.07.1999 року №996-14 «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» господарською операцією є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.
Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків є обов'язковою
ознакою господарської операції. Усі
господарські операції, які були
проведені між позивачем та його
контрагентами, спричинили реальні
зміни майнового стану позивача -
вказаний факт підтверджується
наступними матеріалами справи.

Так, в ході дослідження матеріалів
справи судом встановлено, що позивачем
відображено в податковому обліку з ПДВ
результати фінансово-господарських
відносин з ФОП ОСОБА_3 і задекларовано в
складі податкового кредиту з ПДВ 106343
грн. нарахованого ПДВ (у т.ч.: у травні 2012
- 57051 грн., у червні 2012 - 16208 грн., у липні
2012 - 33084 грн.).

Перевіркою встановлено, що між
позивачем (Покупець) і ФОП ОСОБА_3
(Продавець) укладено договір від 01.05.2012
року №0305/12, за умовами якого останній
зобов'язується продати та передати у
власність позивача товар (папір для
гофрування та картон для плоских слоїв
гофрокартону).

На виконання умов вказаного договору
сторонами складено видаткові накладні
на загальну суму 638060,46 грн. (у т.ч.
ПДВ-106343,42 грн.), за якими ФОП ОСОБА_3
здійснено постачання позивачу паперу
для гофрування та картону для плоских
слоїв гофрокартону.

Нарахування ПДВ у сумі 106343 грн.
підтверджено податковими накладними,
виписаними ФОП ОСОБА_3 у зв'язку з
поставкою товарів на загальну суму
638060,46 грн.:

- від 07.05.2012 року №336 на суму 46516,35 грн. (у
т.ч. ПДВ-7752,73 грн.),

- від 07.05.2012 року №337 на суму 48925 грн. (у
т.ч. ПДВ-8154,17 грн.),

- від 18.05.2012 року №372 на суму 50257,20 грн. (у
т.ч. ПДВ-8376,20 грн.),

- від 23.05.2012 року №390 на суму 45834,66 грн. (у
т.ч. ПДВ-7639,11 грн.),

- від 23.05.2012 року №391 на суму 51527 грн. (у
т.ч. ПДВ-8587,83 грн.),

- від 28.05.2012 року №911 на суму 41496,60 грн. (у
т.ч. ПДВ-6916,10 грн.),

- від 28.05.2012 року №912 на суму 57750,50 грн. (у
т.ч. ПДВ-9625,08 грн.),

всього за травень 2012 року на суму 342307,31
грн. (у т.ч. ПДВ-57051,22 грн.);

- від 21.06.2012 року №996 на суму 49828,90 грн. (у
т.ч. ПДВ-8304,82 грн.),

- від 21.06.2012 року №997 на суму 47419,25 грн. (у
т.ч. ПДВ-7903,21 грн.),

всього за червень 2012 року на суму 97248,15
грн. (у т.ч. ПЛВ-16208,03 грн.);

- від 06.07.2012 року №1039 на суму 52735,65 грн. (у
т.ч. ПДВ-8789,28 грн.),

- від 06.07.2012 року №1040 на суму 49246,60 грн. (у
т.ч. ПДВ-8207,76 грн.),

- від 11.07.2012 року №1066 на суму 53433,15 грн. (у
т.ч. ПДВ-8905,53 грн.),

- від 11.07.2012 року №1067 на суму 43089,60 грн. (у
т.ч. ПДВ-7181,60 грн.),

всього за липень 2012 року на суму 198505
грн. (у т.ч. ПДВ-33084,17 грн.).

Як вбачається з акту перевірки
податковим органом не встановлено
порушень в оформленні наданих до
перевірки фінансово-господарських
документів вимогам чинного
законодавства.

Оплата вартості поставлених товарів за
договором від 01.05.2012 року №0305/12
здійснена позивачем у повному обсязі
на суму 638060,46 грн. шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок ФОП
ОСОБА_3

Разом з цим, в акті перевірки
встановлено відсутність (ненадання до
перевірки) у позивача документів,
підтверджуючих транспортування
придбаних у ФОП ОСОБА_3 товарів, що, на
думку податкового органу, ставить під
сумнів реальне виконання сторонами
умов договору від 01.05.2012 року №0305/12 та
здійснення операцій з поставки
товарів.

Позивачем на підтвердження
перевезення придбаного у ФОП ОСОБА_3
товару надано товарно-транспортні
накладні: від 07.07.2012 року, від 03.07.2012
року, від 20.06.2012 року, від 25.05.2012 року, від
17.05.2012 року, від 03.05.2012 року, згідно з
якими ФОП ОСОБА_3 самостійно
здійснювалось транспортування товару
(паперу гофро та картону) на адресу
позивача. Вантажовідправником за
даними товарно-транспортними
накладними є ТОВ «Папір-Мал», у якого
ФОП ОСОБА_3 попередньо придбавав
реалізований позивачу товар, що
підтверджується довідкою про
відвантаження готової продукції від
18.07.2013 року №07-454 та видатковими
накладними.

Також, згідно видаткової накладної від
23.05.2012 року №172, ФОП ОСОБА_3 придбано
частину поставленого позивачем паперу
та картону у ПАТ «Миропільська
паперова фабрика».

До господарської діяльності позивача
серед іншого належать: виробництво
гофрованого картону, паперової та
картонної тари, оптова торгівля
папером, картоном, книгами, журналами
та канцелярським приладдям.

Так, придбані товари використані
позивачем в межах здійснення
господарської діяльності, зокрема,
товар позивачем використано при
виробництві пакувальних виробів, які в
подальшому реалізовано таким
підприємствам, як: МП
«Торгово-промислове підприємство
«Радосінь», ТОВ «Перфект Стайл», ТОВ
«Марамакс», ПАТ «Склоприлад», ТОВ
«Юфіпак» та ін., що підтверджується
видатковими накладними та
довіреностями на отримувачів товару.

Посилання податкового органу на акт
Рокитнянської МДПІ Київської області
ДПС від 08.11.2012 року №27/1701/НОМЕР_1 про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
правильності визначення повноти
нарахування та своєчасності сплати ПДВ
та податку на прибуток фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 за період
діяльності з 01.01.2011 року по 30.10.2012 року,
колегією суддів до уваги не береться,
оскільки він є недопустимим доказом по
справі, бо наведені в даному акті
обставини не є достатніми доказами
відсутності фінансово-господарських
відносин між позивачем і ФОП ОСОБА_3

Крім цього, постановою Київського
окружного адміністративного суду від
25.12.2012 року у справі №2а-6258/12/1070 за
позовом ФОП ОСОБА_3 до Рокитнянської
МДПІ у Київській області ДПС, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 11.04.2013 року, визнано протиправними
дії податкового органу щодо визнання в
акті від 08.11.2012 року №27/1701/274915537
нікчемними укладених ФОП ОСОБА_3
правочинів.

Суд першої інстанції повно та
правильно з'ясував характер спірних
правовідносин, правильно застосував
зазначені норми матеріального права,
що підлягають застосуванню, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими при розгляді
справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
висновків суду першої інстанції не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні відповідачем
наведених правових норм.

Таким чином, судова колегія вважає, що
судом першої інстанції повно з'ясовані
обставини справи, що мають значення для
справи, висновки суду, викладені в
судовому рішенні відповідають
обставинам справи та засновані на
правильному застосуванні норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому підстави для
задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення суду
першої інстанції -відсутні.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Отже, судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому, у відповідності до ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів м. Києва - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 січня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня її
складання в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
О.М. Романчук

Судді:
Я.Б. Глущенко

С.Б.Шелест

Головуючий суддя
Романчук О.М

Судді:
Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.