Справа № 2а/0570/10779/12
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/73948/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Горголь І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги: Приватного
акціонерного товариства
«Красноармійський машинобудівний
завод» та Державної податкової
інспекції у Ворошиловському районі
м.Донецька Донецької області Державної
податкової служби

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 09 жовтня 2012
року

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2012 року

по справі №2а/0570/10779/2012

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Красноармійський
машинобудівний завод» (надалі - ПАТ
«Красноармійський машинобудівний
завод»)

до Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м.Донецька
Донецької області Державної
податкової служби (ДПІ у
Ворошиловському районі м.Донецька
Донецької області ДПС)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, скасування
податкового повідомлення-рішення -

встановив:

У серпні 2012р. позивач звернувся до суду
з позовом до ДПІ у Ворошиловському
районі м.Донецька Донецької області
ДПС про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 08.08.2012р. №
та №.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 09.10.2012р.,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 14.11.2012р., позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх
судових інстанцій, ПАТ
«Красноармійський машинобудівний
завод» звернулось із касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, в якій просить скасувати
судові рішення та справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх
судових інстанцій, ДПІ у
Ворошиловському районі м.Донецька
Донецької області ДПС звернулась із
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати судові рішення в
частині задоволення позову та
постановити в цій частині нове - про
відмову у задоволені позовних вимог,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

Відповідачем також було заявлено
клопотання про здійснення заміни
Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м.Донецька
Донецької області Державної
податкової служби її правонаступником
Державною податковою інспекцією у
Ворошиловському районі м.Донецька
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
наведені у скаргах, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, відповідачем була проведена
планова виїзна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2010р. по 31.03.2012р., за
наслідками якої складено акт від
24.07.2012р. №263/22-2/04719432, в якому, на думку
податкового органу, встановлено
порушення позивачем п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України, а саме до
складу інших доходів позивачем не
включено кредиторську заборгованість,
по якій сплинули терміни позовної
давнини за простими векселями.

08.08.2012р. відповідачем прийняті спірні
податкові повідомлення - рішення
№, яким збільшено грошове
зобов'язання за платежем податок на
прибуток з урахуванням штрафних
(фінансових) санкції та №, яким
збільшено грошове зобов'язання за
платежем податок на додану вартість з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкції.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновками
якими погодилась колегія апеляційного
суду, цілком правильно та обґрунтовано
виходив з наступного.

Згідно ст.77 Конвенції, якою
запроваджено Уніфікований Закон про
переказні векселі та прості векселі
(приєднання - Закон України від 06 липня
1999 року №826-XIV), (надалі - Уніфікований
Закон) до простих векселів
застосовуються такі ж положення, що
стосуються переказних векселів, тією
мірою, якою вони є сумісними з природою
цих документів, а саме положення щодо:
індосаменту (статті 11 - 20); строку
платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 -
42); права регресу у разі неплатежу
(статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку
посередництва (статті 55, 59 - 63); копій
(статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної
давності (статті 70 і 71); неробочих днів,
обчислення строків і заборони
пільгових строків (статті 72, 73 і 74).
Згідно зі статтею 70 Уніфікованого
Закону позовні вимоги до акцептанта,
які випливають з переказного векселя,
погашаються із закінченням трьох
років, які обчислюються від дати
настання строку платежу. Відповідно до
ст.13 Закону України «Про обіг векселів
в Україні» зміни до тексту векселя
можуть вноситися за ініціативою його
держателя виключно векселедавцем
(трасантом) шляхом закреслення старого
реквізиту та написання нового із
зазначенням дати внесення змін та
підписанням відповідно до цього
Закону. Держатель векселя повинен дати
згоду на внесення змін до тексту
векселя шляхом написання на зворотному
боці векселя слів "відповідно до змін"
із зазначенням дати внесення змін та
підписанням згідно з вимогами цього
Закону. У разі зміни строку платежу за
переказним векселем держатель векселя
повинен одержати згоду (акцепт) трасата
на оплату векселя відповідно до нового
строку. У разі коли акцепт вже було
здійснено раніше, держатель векселя
повинен одержати додаткову згоду
акцептанта відповідно до нового
строку.

Судами попередніх інстанції
встановлено, що позивачем були надані
дві різні копії простого векселю від
серії АА №0642317 від 24.12.2007р., на одній з
яких перекреслено «за пред'явленням»
на дату « 24 грудня 2015 року», на іншій
копії відмітки стосовно строку
відсутні. При цьому жодна з копій не
відповідає вимогам законодавства
стосовно строків зміни платежу,
зокрема, відсутня дата внесення змін та
підписання на обох сторонах векселю.
Так само діюче законодавство не
передбачає зміну строку платежу за
векселем шляхом укладення
протокольної угоди, як це було
здійснено позивачем.

За приписами ст.34 Уніфікованого Закону
переказний вексель строком за
пред'явленням підлягає оплаті при його
пред'явленні. Він повинен бути
пред'явлений для платежу протягом
одного року від дати його складання.
Згідно ст.53 Уніфікованого Закону після
закінчення строків, встановлених: для
пред'явлення переказного векселя зі
строком платежу за пред'явленням або у
визначений строк від пред'явлення; для
здійснення протесту у неакцепті або у
неплатежі; для пред'явлення для платежу
у разі застереження "обіг без витрат",
держатель втрачає свої права регресу
проти індосантів, проти трасанта і
проти інших зобов'язаних осіб, за
винятком акцептанта. У разі
непред'явлення для акцепту протягом
строку, обумовленого трасантом,
держатель втрачає своє право регресу у
неакцепті, а також у неплатежі, якщо
тільки із змісту умови не випливає, що
трасант лише мав на увазі звільнити
себе від відповідальності за акцепт.
Якщо застереження про строк для
пред'явлення міститься в індосаменті,
то тільки індосант може посилатися на
нього. Простий вексель серії АА №0642316
від 24.12.2007р. не був пред'явлений його
держателем, а саме ТОВ «Рекон плюс» для
платежу протягом року, у зв'язку із чим
термін позовної давнини в 3 роки
починає рахуватися від дати, коли
вексель мав бути пред'явлений для
платежу, тобто в момент, коли
закінчиться рік із дати видачі такого
векселя. Отже, за простим векселем
(векселеотримувач ТОВ «Компанія
Гонорант») термін позовної давнини
починає свій облік з наступного
робочого дня, коли повинно бути
здійснено платіж, тобто з 11.07.2008р. та
закінчується 11.07.2011р.; за простим
векселем (векселеотримувач ТОВ «Рекон
плюс») термі позовної давнини починає
свій облік після закінчення терміну, за
який вексель повинен бути пред'явлений
до сплати, тобто 25.12.2008р. та
закінчується 25.12.2011р.

У відповідності до п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135 ПК
України інші доходи включають, зокрема,
суми безповоротної фінансової
допомоги, отриманої платником податку
у звітному податковому періоді,
безнадійної кредиторської
заборгованості, крім випадків, коли
операції з надання/отримання
безповоротної фінансової допомоги
проводяться між платником податку та
його відокремленими підрозділами, які
не мають статусу юридичної особи.

При цбому згідно з п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14
цього Кодексу фінансова допомога -
фінансова допомога, надана на
безповоротній або поворотній основі.
Безповоротна фінансова допомога - це,
зокрема, сума заборгованості одного
платника податків перед іншим
платником податків, що не стягнута
після закінчення строку позовної
давності.

З урахуванням наведенего, суди
попередніх інстанції обґрунтовано
погодились з висновом податкового
органу щодо наявності у позивача
безповоротної фінансової допомоги, яка
підлягає включенню до складу доходів у
2-4 кварталах 2011р. в загальній сумі
2263000грн.

Судами також встановлно, що 11.01.2009р. між
позивачем як покупцем та ТОВ
«Укрпромторг» як продавцем» була
укладена угода №1101-КМЗ, відповідно до
якої продавець зобов'язується передати
у власність покупця товар, а покупець
зобов'язаний прийняти товар та
сплатити за нього. На виконання умов
даного договору позивачем була
отримана кран-балка у кількості 1шт. на
загальну суму 245500грн., в тому числі
податок на додану вартість 40916,67грн.
згідно з видатковою накладною від
25.02.2009р. №КМЗ-2502.8. Заборгованість по
взаєморозрахунках з ТОВ «Укрпромторг»
позивачем не сплачена.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 07.12.2011р. в
адміністративній справі №2а/0570/21054/2011
була припинена юридична особа
ТОВ «Укрпромторг» та відкрита
ліквідаційна процедура. Згідно
інформаційної бази податкового органу
співставлення податкового кредиту та
податкових зобов'язань ТОВ
«Укрпромторг» не надає податкову
звітність з липня 2009р., свідоцтво
платника ПДВ анульовано з 17.07.2009р.,
розрахункові рахунки підприємства
закриті у вересні 2009р. Доказів
здійснення претензійно-позовної
роботи з ТОВ «Укрпромторг» позивачем
суду не надано.

Крім того, 07.102008р. між позивачем як
покупцем та ТОВ «Укрмашпром» як
постачальником була укладена угода
№1007-УПМ. Згідно з видатковою накладною
від 15.04.2009р. № РН-15/04 позивачем було
отримано шахтні муфельні електропечі
для цементування та камерні
електропечі для термообробки на
загальну вартість 664800грн., в тому числі
податок на додану вартість 110800грн.
Заборгованість по розрахунках з
ТОВ «Укрмашпром» позивачем не
погашена. Свідоцтво платника ПДВ
ТОВ «Укрмашпром»
анульовано 14.12.2010р. у зв'язку з
відсутністю підприємства за місцем
знаходження. Постановою
господарського суду Донецької області
від 22.03.2011р. у справі №27/47Б боржник ТОВ
«Укрмашпром» був визнаний банкрутом за
ст.52 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (надалі -
Закон №2343) за заявою кредитора ПАТ
«Красноармійський машинобудівний
завод» (тобто позивач у даній справі) та
відкрита ліквідаційна процедура.
Позивач є як кредитором, так і
дебітором ТОВ «Укрмашпром», та
звертаючись до суду як кредитор про
визнання банкрутом ТОВ «Укрмашпром»
фактично визнав безнадійність
повернення боргу даному підприємству,
у зв'язку із чим несплачену
кредиторську заборгованість мав
включити до складу інших доходів.

У ст.609 ЦК України визначено, що
зобов'язання припиняється ліквідацією
юридичної особи (боржника або
кредитора), крім випадків, коли законом
або іншими нормативно-правовими актами
виконання зобов'язання ліквідованої
юридичної особи покладається на іншу
юридичну особу, зокрема за
зобов'язаннями про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю.

Статтею 256 даного Кодексу передбачено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно до п.п.«в» п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК
України безнадійна заборгованість -
заборгованість, що відповідає одній з
таких ознак: заборгованість суб'єктів
господарювання, визнаних банкрутами у
встановленому законом порядку або
припинених як юридичні особи у зв'язку
з їх ліквідацією.

Відповідно до п.135.1 ст.135 вказнаого
Кодексу доходи, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з: доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу. Згідно з
підпунктом 135.5.4 пункту 135.5 статті 135
Податкового кодексу України інші
доходи включають, зокрема, суми
безповоротної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
податковому періоді, безнадійної
кредиторської заборгованості, крім
випадків, коли операції з
надання/отримання безповоротної
фінансової допомоги проводяться між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи.

За таких обставин, суди попередніх
інстанції дійшли вірного висновку про
заниження позивачем інших доходів у 1
кварталі 2012р. на загальну суму 910300грн.

Судами обгрунтовано не прийнято
посилання позивача на ухвалу
Донецького апеляційного
господарського суду від 25.07.2012р.
враховуючи, що апеляційна скарга у
справі №27/47Б була прийнята судом
ухвалою від 30.05.2012р., тобто за межами
податкового періоду (1 квартал 2012р.), в
якому було допущене порушення
позивачем, та на момент вчинення
порушення позивач не міг знати про
подання апеляційної скарги ТОВ
«Укрмашпром» та був обізнаний тільки
щодо постанови господарського суду
Донецької області від 22.03.2011р. про
визнання банкрутом ТОВ «Укрмашпром» та
відкриття ліквідаційної процедури.

Також судами встановлено, що 26.09.2007р.
між позивачем як покупцем та
ТОВ «Компанія Гонорант» як продавцем
був укладений договір №КМЗ-2007, згідно
якого продавець зобов'язується
передати товар у власність покупця, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити його. Між сторонами даного
договору підписана специфікація №1 від
26.09.2007р., відповідно до якої загальна
вартість товарно-матеріальних
цінностей складає 10000000грн. (у т.ч. ПДВ
1666666грн.) Будь-яких строків поставки
товару у договорі чи специфікації не
визначено. Позивачем були перераховані
кошти відповідно до даного договору
платіжними дорученнями від 28.09.2007р. №22
на суму 4400000грн. та №21 на суму 5600000грн.

Станом на період, що перевірявся, та на
час розгляду справи поставка товару не
відбулася. 01.09.2010р. між сторонами
договору підписана додаткова угода,
відповідно до якої строк поставки за
договором від 26.09.2007р. №КМЗ-2007
встановлений до 31.12.2013р. Під час
перевірки позивачем податковому
органу був наданий також акт звірки
взаєморозрахунків між сторонами
зазначеного договору станом на 01.09.2010р.
стосовно наявності заборгованості на
суму 10000000грн.

Згідно ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Відповідно до ч.1 ст.259 цього
Кодексу позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

Проте, позивачем ні податковому органу,
ні суду не було надано укладеного з
ТОВ «Компанія Гонорант» письмового
договору про збільшення строку
позовної давності за вказаним
договром.

У ст.264 ЦК України встановлено, що
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

При цьому в тих випадках, коли
передбачалось виконання зобов'язання
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник здійснив дії, які
свідчать про визнання лише частини
(періодичного платежу), такі дії не
можуть бути підставою для перерви
перебігу строку позовної давності по
іншим частинам (платежам).

Господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення (ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»). Підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій (ч.1 ст9
зазначеного Закону).

З оглдя на вищевказане, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновками судів попередніх інстанції
про те, що додаткова угода та акт звірки
взаєморозрахунків не можуть вважатися
діями, які б свідчили, що боржник визнав
себе зобов'язаною особою по відношенню
до кредитора та дані документи не
можуть вважатися підставою для перерви
перебігу строку позовної давності
стосовно заборгованості боржника ТОВ
«Компанія Гонорант».

При уьому акт звірки взаєморозрахунків
не фіксує здійснення жодних
господарських операцій, містить у собі
тільки зведені відомості про
бухгалтерський облік, додаткова угода
до договору не містить у собі визнання
боржником свого боргу, а тільки
визначає строк поставки товару поза
межами строку позовної давності, яка
спливає 28.09.2010р.

До того ж, згідно з актом ДПІ у
Будьонівському районі м.Донецька від
15.08.2012р. №344/22-511/31709179 про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Компанія
Гонорант» з питань підтвердження
отриманих від платника податків ПАТ
«Красноармійський машинобудівний
завод» відомостей до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб
внесено запис про відсутність
ТОВ «Компанія Гонорант» за
місцезнаходженням від 25.05.2011р., остання
податкова звітність подана травні 2011р.

Як визначено п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України «Про оподаткуванням прибутку
підприєвств» до складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Разом з тим, ані під час перевірки
податковим органом, ані під час
судового розгляду справи не
встановлено обставин, які б свідчили
про зв'язок витрат за договором від
26.09.2007р. №КМЗ-2007 із господарською
діяльністю підприємства. Крім того,
позивачем не були надані докази щодо
наміру подальшого використання
товарно-матеріальних цінностей за
договором з ТОВ «Компанія Гонорант»
протягом 1095 днів, так само не надано
доказів здійснення
претензійно-позовної роботи позивача з
даним підприємством протягом даного
строку.

Наведене свідчить про завищення
позивачем валових витрат у 3 кварталі
2010р. на суму 8333333грн. (без податку на
додану вартість) оскільки, що позивач
після спливу 1095 днів з моменту
здійснення передплати ТОВ «Компанія
Гонорант» не здійснив зменшення
валових витрат у 3 кварталі 2010р.

Дане порушення також вплинуло на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість. Як
вбачається з акту перевірки,
відповідачем встановлено завищення
позивачем податкового кредиту за
вересень 2010р. в сумі 1666667грн. за
вищенаведеними взаємовідносинами з
ТОВ «Компанія Гонорант».

Оскільки позивачем в рахунок
перерахованої передплати протягом
терміну позовної давності (1095 днів)
товарно-матеріальні цінності не
отримані, то такі товари не можуть бути
використані протягом цього строку
платником податку в оподатковуваних
операціях в межах господарської
діяльності, внаслідок чого позивач мав
здійснити коригування податкового
кредиту по перерахованій передплаті,
по якій протягом строку позовної
давності товар отримано не було. Строк
позовної давності у даному випадку
сплинув у вересні 2010р. Таким чином,
позивач зависив суму податкового
кредиту у вересні 2010р. на 1666667грн.

Як вбачається з акту перевірки, в
порушення пункту 138.4, підпункту 138.8.5
пункту 138.8 статті 138 Податкового
кодексу України позивачем до складу
собівартості не включені
загальновиробничі витрати на суму 2211536
грн. 30 коп. за 2-4 квартали 2011 року.

Згідно з п.138.4 ст.138 ПК України (в
редакції, яка діяла у 2011р.) витрати, що
формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг. Згідно
з пунктом 138.8 статті 138 Податкового
кодексу України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 16 «Витрати» до
складу витрат відноситься
собівартість реалізованої продукції
(робіт, послуг), яка була реалізована
протягом звітного періоду,
нерозподілених постійних
загальновиробничих витрат та
наднормативних виробничих витрат. До
виробничої собівартості продукції
(робіт, послуг) включаються: прямі
матеріальні витрати; прямі витрати на
оплату праці; інші прямі витрати;
змінні загальновиробничі та постійні
розподілені загальновиробничі
витрати. Згідно з наказом позивача про
облікову політику підприємства у 2011
році (пункт 12.11) підприємство може
визначити собівартість за прямими
витратами, пов'язаними з виробництвом
продукції, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме прямі матеріальні
витрати; прямі витрати на оплату праці;
амортизація; інші прямі витрати.

При застосуванні такого підходу
витрати до складу собівартості
продукції (робіт, послуг) включаються з
урахуванням вимог податкового
законодавства, а інформація про суму
загальновиробничих витрат
розкривається у «звіті про фінансові
результати» окремою статтею.

Як зазначено у акті перевірки, у
першому кварталі 2012р. відбувалась
реалізація продукції, яка була
вироблена у першому кварталі 2012р., за
винятком продукції на загальну суму
182241,32грн. Станом на 1 квітня 2011р. залишки
готової продукції склали 333562,34грн. У
2011р. виготовлення продукції
перевищувало її реалізацію, залишки
складають у 2 кварталі 2011р. - 864549,10грн., у
2-3 кварталах 2011р. - 2407201,30грн., у 2-4
кварталах 2011р. - 5003881,20грн., у 1 кварталі
2012р. - 4828344,67грн. Підприємством
відображено у декларації з податку на
прибуток підприємств за 2011р. суми
загальновиробничих витрат у розмірі
4549905грн. 31.05.2012р. підприємством подана
уточнююча декларація, відповідно до
якої суми собівартості продукції не
змінювались, витрати, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування
не зменшувалися.

У складі собівартості готової
продукції за 2011р., з урахуванням п.138.4,
п.п.138.8.5 п.138.8 ст.138 ПК України (з
урахуванням змін, внесених Законом
України від 7 липня 2011 року №3609 та
Закону України від 4 листопада 2011 року
№ 4014) позивач повинен був відобразити
суму загальновиробничих витрат у
розмірі 2211536,30грн., які відносяться до
складу реалізованої продукції.

В порушення вищенаведених норм
підприємство неправомірно включило до
суми загальновиробничих витрат до
додатку ЗВ податкової декларації з
податку на прибуток підприємств за 2-4
квартали 2011р. суму 4549905грн., внаслідок
порушення при визначенні собівартості
придбаних (виготовлених) та
реалізованих товарів.

При цьому надані позивачем письмові
пояснення та розрахунок не
спростовують висновки та розрахунок
податкового органу, наведений в акті
перевірки, який був здійснений на
підставі даних бухгалтерського обліку
позивача.

Як свідчить акт перевірки, в порушення
п.п.«г» п.п.138.10.6 п.138.10 ст.138 ПК України
позивачем в декларації з податку на
прибуток за 2 квартал 2011р. в рядку 06.4
«інші витрати звичайної діяльності та
інші операційні витрати», який
заповнено на підставі додатку ІВ,
завищено витрати на суму 3680000грн.
внаслідок неправомірного збільшення
витрат на створення резерву сумнівної
заборгованості в сумі безнадійної
дебіторської заборгованості, до складу
якої включено дебіторську
заборгованість за відвантажені
товарно-матеріальні цінності на адресу
ТОВ «ІнтерБрокСервіс».

Перевіркою встановлено, що позивач
виступив ініціюючим кредитором по
відношенню до ТОВ «ІнтерБрокСервіс», в
газеті «Голос України» від 26.02.2009р. №35
опубліковано оголошення про порушення
справи №45/198Б про банкрутство
ТОВ «ІнтерБрокСервіс», ухвалою
господарського суду Донецької області
від 05.11.2009р. затверджено ліквідаційний
баланс ліквідатора (позивача у даній
справі), до Єдиного державного реєстру
внесений запис про скасування
державної реєстрації від 18.01.2010р.).

Відпоідно до п.п.«г» п.п.138.10.6 п.138.10 ст.138
ПК України до складу інших витрат
включаються: інші витрати звичайної
діяльності (крім фінансових витрат), не
пов'язані безпосередньо з виробництвом
та/або реалізацією товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, зокрема:
витрати на створення резерву сумнівної
заборгованості визнаються витратами з
метою оподаткування в сумі безнадійної
дебіторської заборгованості з
урахуванням п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14 цього
Кодексу.

Згідно з п.4 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська
заборгованість», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 08.10.1999р. №237 безнадійна дебіторська
заборгованість - поточна дебіторська
заборгованість, щодо якої існує
впевненість про її неповернення
боржником або за якою минув строк
позивної давності. Сумнівний борг -
поточна дебіторська заборгованість,
щодо якої існує невпевненість її
погашення боржником. Згідно з п.8 даного
Положення величина резерву сумнівних
боргів визначається за одним із
методів: застосування абсолютної суми
сумнівної заборгованості;
застосування коефіцієнта сумнівності.
За методом застосування абсолютної
суми сумнівної заборгованості
величина резерву визначається на
підставі аналізу платоспроможності
окремих дебіторів. За методом
застосування коефіцієнта сумнівності
величина резерву розраховується
множенням суми залишку дебіторської
заборгованості на початок періоду на
коефіцієнт сумнівності. Коефіцієнт
сумнівності може розраховуватися
такими способами: визначення питомої
ваги безнадійних боргів у чистому
доході; класифікації дебіторської
заборгованості за строками
непогашення; визначення середньої
питомої ваги списаної протягом періоду
дебіторської заборгованості у сумі
дебіторської заборгованості на
початок відповідного періоду за
попередні 3-5 років.

Визначена на основі класифікації
дебіторської заборгованості величина
сумнівних боргів на дату балансу
становить залишок резерву сумнівних
боргів на ту саму дату. Залишок резерву
сумнівних боргів на дату балансу не
може бути більшим, ніж сума
дебіторської заборгованості на ту саму
дату. Пункт 11 даного Положення
передбачає, що поточна дебіторська
заборгованість, щодо якої створення
резерву сумнівних боргів не
передбачено, у разі визнання її
безнадійною списується з балансу з
відображенням у складі інших
операційних витрат. Врегулювання
безнадійної заборгованості
здійснюється на підставі підпункту 5.2.8
пункту 5.2 статті 5 Закону № 334,
відповідно до якого до складу валових
витрат включаються: суми безнадійної
заборгованості в частині, що не була
віднесена до валових витрат, у разі
коли відповідні заходи щодо стягнення
таких боргів не привели до позитивного
наслідку.

Судами встановлено, що позивачем
частково в сумі 2462480грн. на таку
заборгованість збільшено суму валових
витрат на підставі уточнюючого
розрахунку з податку на прибуток за
2010р. від 31.05.2012р. Враховуючи, що
дебіторська заборгованість ТОВ
«ІнтерБрокСервіс» не відповідає
визначенню терміну «сумнівна
заборгованість» згідно з Положенням
(стандартом) бухгалтерського обліку 10
«Дебіторська заборгованість», позивач
не мав права для включення суми у
розмірі 3680000грн. до складу величини
резерву сумнівної заборгованості у 2
кварталі 2011 року дебіторської
заборгованості по ТОВ
«ІнтерБрокСервіс» та відповідно
збільшення інших операційних витрат.
Станом на 05.11.2009р. дебіторська
заборгованість ТОВ «ІнтерБрокСервіс»
набрала статусу безнадійної
заборгованості.

У п.п.159.1.1 п.159.1 ст.159 ПК України
визначено, що платник податку -
продавець товарів, робіт, послуг має
право зменшити суму доходу звітного
періоду на вартість відвантажених
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг у поточному або попередніх
звітних податкових періодах у разі,
якщо покупець таких товарів, робіт,
послуг затримує без погодження з таким
платником податку оплату їх вартості
(надання інших видів компенсації їх
вартості). Таке право на зменшення суми
доходу виникає, якщо протягом звітного
періоду відбувається будь-яка з таких
подій: а) платник податку звертається
до суду з позовом (заявою) про стягнення
заборгованості з такого покупця або
про порушення справи про його
банкрутство чи стягнення заставленого
ним майна; б) за поданням продавця
нотаріус вчиняє виконавчий напис про
стягнення заборгованості з покупця або
стягнення заставленого майна (крім
податкового боргу). Платник податку -
продавець, який зменшив суму доходу
звітного періоду на вартість
відвантажених товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, відповідно до
абзацу першого цього підпункту
зобов'язаний одночасно зменшити суму
витрат цього звітного періоду на
собівартість таких товарів, робіт,
послуг.

Обґрунтованим є висновок податкового
органу, що підприємством неправомірно
збільшено інші витрати за 2-4 квартали
2011р. в сумі 1134700грн. по безнадійній
заборгованості, яка виникла станом на
05.11.2009р., що призвело до завищення
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування податком на
прибуток.

З акту перевірки вбачається заниження
позивачем податкових зобов'язань на
суму 59556грн., в тому числі за квітень в
сумі 17814грн. та травень 2010р. в сумі 41742
грн. Відповідач зазначає, що в
порушення п.7.2.8 п.7.2 ст.7, п.п.7.7.1 п.п.7.7 ст.7
Закону №168 позивачем не визначено суму
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду, а саме за квітень
та травень 2010р. з огляду на те, що
декларації з податку на додану
вартість підприємства не визнані як
податкова звітність, у зв'язку із чим
вони вважаються не поданими.

Як зазначено судами попередніх
інстанції, 19.05.2010р. засобами
електронного зв'язку позивачем була
подана декларації з ПДВ за квітень 2010р.,
що підтверджується квитанціями №2,
реєстраційний номер звіту , та
17.06.2010р. засобами електронного зв'язку
позивачем була подана податкова
декларація з податку на додану
вартість за травень 2010р., що
підтверджується квитанцією №2,
реєстраційний номер звіту .

При цьому судами всановлено,
відповідачем не надано суду жодного
доказу щодо вчинення такої дії
відповідачем як невизнання декларації
з податку на додану вартість позивача
за квітень, травень 2010р. як податкової
звітності (зокрема, прийняття та
надіслання будь-яких рішень чи листів
позивачу з цього приводу); в акті
перевірки так само відсутні будь-які
посилання на рішення чи листи
податкового органу щодо невизнання
декларацій позивача як податкової
звітності, є тільки констатація даного
факту, пояснення представниками
відповідача з цього приводу також не
надані, внаслідок чого немає
можливості за відсутності доказів
встановити чи дійсно відбулася дана
обставина.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду.

Отже, судами першої та апеляційної
інстанцій, виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності з
нормами матеріального права,
постановлено обґрунтовані рішення, в
яких повно відображені обставини, що
мають значення для справи. Висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні, а
тому підстав для їх перегляду з
мотивів, викладених в касаційній
скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ухвалив:

Замінити Державну податкову інспекцію
у Ворошиловському районі м.Донецька
Донецької області Державної
податкової служби її процесуальним
правонаступником Державною податковою
інспекцією у Ворошиловському районі
м.Донецька Головного управління
Міндоходів у Донецькій області.

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
«Красноармійський машинобудівний
завод» - залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Ворошиловському районі
м.Донецька Донецької області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 09 жовтня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2012 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий:
___________________ Н.Є. Маринчак

Судді:
___________________ О.В. Вербицька

___________________ О.В. Муравйов