Справа № 2а-2184/11/2670
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/60174/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддів Тракало
В.В., Ємельянової В.І., Олендера
І.Я.,секретар Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 2 квітня 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 8 серпня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України про визнання дій
та бездіяльності протиправними,
стягнення коштів,

в с т а
н о в и л а :

У вересні 2010 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідача. Після неодноразового
уточнення позовних вимог, остаточно
просив визнати протиправними дії
Міністерства вугільної промисловості
України щодо неповного висвітлення
інформації у бухгалтерському обліку
щодо заборгованості перед ним по
витратах у зв'язку з службовим
відрядженням до Державного
підприємства «Луганськвугілля»,
Відкритого акціонерного товариства
Державна холдингова компанія
«Луганськвуглеремонт» у 2009 році та до
Державного підприємства
«Львіввугілля» у 2010 році; визнати
протиправною бездіяльність
Міністерства вугільної промисловості
України щодо забезпечення його
грошовими коштами (авансом) у розмірах,
встановлених нормативно-правовими
актами про службові відрядження у
зв'язку з службовими відрядженнями та
щодо виплати всіх сум, що належать йому
при звільненні (витрат та компенсацій у
зв'язку з службовими відрядженнями);
стягнути з Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України, як
правонаступника Міністерства
вугільної промисловості України, на
його користь відшкодування витрат та
компенсацій у зв'язку з службовими
відрядженнями в розмірі 18062 грн. 53 коп.
та середній заробіток за весь час
затримки по день судового засідання - 6
лютого 2012 року у розмірі 83055 грн. 42 коп.;
зобов'язати Міністерство енергетики та
вугільної промисловості України до
виконання рішення суду, подання звіту
про його виконання та встановити строк
подання зазначеного звіту.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 2 квітня 2012 року
позовні вимоги щодо визнання
протиправними дій Міністерства
вугільної промисловості України з
неповного висвітлення інформації у
бухгалтерському обліку щодо
заборгованості перед ОСОБА_4 з витрат у
зв'язку з службовим відрядженням до
Державного підприємства
«Луганськвугілля», Відкритого
акціонерного товариства Державна
холдингова компанія
«Луганськвуглеремонт» у 2009 році, до
Державного підприємства
«Львіввугілля» у 2010 році та про
визнання протиправною бездіяльності
Міністерства вугільної промисловості
України щодо забезпечення ОСОБА_4
грошовими коштами (авансом) у розмірах,
встановлених нормативно-правовими
актами про службові відрядження у
зв'язку з службовими відрядженнями до
вказаних підприємств у 2009 та 2010 роках,
залишено без розгляду.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 2
квітня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 8 серпня 2012
року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність
Міністерства вугільної промисловості
України щодо виплати всіх сум, що
належали ОСОБА_4 при звільненні.
Стягнуто з Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України на
користь позивача кошти у розмірі 18062
грн. 53 коп. на відшкодування витрат,
понесених ним у зв'язку з відрядженням,
та середній заробіток за затримку
виплати заборгованості по
відрядженнях протягом 421 робочого дня з
розрахунку його середньомісячного
заробітку в розмірі 3878 грн. 25 коп. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
України, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати вказані
судові рішення, та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач з 19 січня 2009
року працював у Міністерстві вугільної
промисловості України на посаді
провідного спеціаліста відділу аудиту
та запобігання правопорушень, а потім
на посаді головного спеціаліста
відділу методологічного забезпечення
та організаційної роботи Департаменту
контрольно-ревізійної роботи та
боротьби з корупцією.

Наказом Міністерства вугільної
промисловості України № 239-к від ОСОБА_4
звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

При звільненні позивачеві не виплачено
всіх належних сум, зокрема за
відрядження у 2009-2010 роках. Відповідач
виплатив позивачеві за відрядження у
2009 році лише 10921 грн. 22 коп. Згідно з
розрахунком позивача відповідач не
виплатив йому всього кошти за
відрядження у розмірі 18062 грн. 53 коп.

Під час роботи у Міністерстві
вугільної промисловості України
позивач неодноразово направлявся у
відрядження в межах України.

Так, на підставі завдань на відрядження
від 05 березня та 22 квітня 2009 року
позивачу доручено проведення
перевірки окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
«Луганськвугілля» (м. Луганськ).
Оформлені на підставі наказів
Міністерства вугільної промисловості
України № 68 від 05 березня 2009 року
та № 104 від 22 квітня 2009 року посвідчення
на відрядження містять належні
відмітки про прибуття позивача у
відрядження та вибуття. Термін
відрядження склав 52 дні (з 10 березня по
30 травня 2009 року). Для відшкодування
витрат, понесених у зв'язку з
відрядженням, позивач подав до
Міністерства вугільної промисловості
України звіт № 131 про відрядження, на
підставі якого йому частково
компенсовано добові та витрати на
проїзд. Витрати, пов'язані з
проживанням, у розмірі 12 500,00 грн.
позивачу не компенсовано.

На підставі завдання на відрядження
від 22 травня 2009 року ОСОБА_4 доручено
проведення позапланової перевірки
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Відкритого акціонерного товариства
Державна холдингова компанія
«Луганськвуглеремонт» (м. Атрацит
Луганської області). Оформлене на
підставі наказу Міністерства
вугільної промисловості України № 134
від 22 травня 2009 року посвідчення про
відрядження містить належні відмітки
про прибуття позивача у відрядження та
вибуття. Термін відрядження склав 31
день (з 25 травня по 23 червня 2009 року). Для
відшкодування витрат, понесених у
зв'язку з відрядженням, позивач подав
до Міністерства вугільної
промисловості України звіт № 133 про
відрядження, на підставі якого йому
частково компенсовано добові та
витрати на проїзд. Витрати, пов'язані з
проживанням, у розмірі 4 200 грн.
позивачу не компенсовано.

Також на підставі завдання на
відрядження від 17 лютого 2010 року
позивачу доручено проведення
перевірки окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
«Львіввугілля» (м. Сокаль Львівської
області). Оформлене на підставі наказу
Міністерства вугільної промисловості
України № 19 від 17 лютого 2010 року
посвідчення на відрядження містить
належні відмітки про прибуття позивача
у відрядження та вибуття. У відрядженні
позивач перебував з 17 лютого по 22
березня 2010 року, всього 34 дні (проїзні
документи ПІ № 337571 на поїзд № 091 та ПФ №
876629 на поїзд № 092). Документи про це
відрядження працівники бухгалтерії
Міністерства вугільної промисловості
України у ОСОБА_4 не прийняли.

Задовольняючи позовні вимоги частково
суд першої інстанції, з яким погодився
і суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що відповідач допустив
протиправну бездіяльність щодо
виплати належних позивачу сум при його
звільненні.

Так, згідно статті 121 КЗпП України
працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями. Працівникам,
які направляються у відрядження,
виплачуються: добові за час
перебування у відрядженні, вартість
проїзду до місця призначення і назад та
витрати по найму жилого приміщення в
порядку і розмірах, встановлюваних
законодавством.

Відповідно до пункту 1.6 Інструкції про
службові відрядження в межах України
та за кордон (далі - Інструкція),
затвердженої наказом Міністерством
фінансів України від 13 березня 1998
року № 59 «Про затвердження Інструкції
про службові відрядження в межах
України та за кордон» (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), підприємство за
наявності підтвердних документів (в
оригіналі) відшкодовує фактичні
витрати відрядженим працівникам на
наймання жилого приміщення з
розрахунку вартості одного місця у
готельному номері за кожну добу такого
проживання з урахуванням побутових
послуг, що надаються в готелях (прання,
чистка, лагодження та прасування
одягу), за користування холодильником,
телевізором, телефоном (крім витрат на
телефонні переговори) тощо.

Пунктом 1.3 Інструкції передбачено, що
фактичний час перебування у
відрядженні визначається за
відмітками в посвідченні про
відрядження щодо вибуття з місця
постійної роботи й прибуття до місця
постійної роботи. Якщо працівника
відряджено до різних населених
пунктів, то відмітки про день прибуття
й день вибуття проставляються в
кожному пункті.

Згідно пункту 1.5 Інструкції за кожний
день (включаючи день від'їзду та
приїзду) перебування працівника у
відрядженні в межах України,
враховуючи вихідні, святкові й
неробочі дні та час перебування в
дорозі (разом з вимушеними зупинками),
йому виплачуються добові в межах
граничних норм, встановлених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 квітня 1999 року № 663 «Про норми
відшкодування витрат на відрядження в
межах України та за кордон», яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин. Визначення кількості
днів відрядження для виплати добових
проводиться з урахуванням дня вибуття
у відрядження й дня прибуття до місця
постійної роботи, що зараховуються як
два дні.

Відповідно до пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 23
квітня 1999 року № 663 та додатку до неї,
норма добових витрат на відрядження в
межах України та за кордон для
державних службовців і працівників
підприємств, установ та організацій, що
повністю або частково утримуються
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів установлена в 30 гривень

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції, витрати
на проїзд до місця відрядження і назад
відшкодовуються в розмірі вартості
проїзду повітряним, залізничним,
водним і автомобільним транспортом
загального користування (крім таксі) з
урахуванням усіх витрат, пов'язаних із
придбанням проїзних квитків і
користуванням постільними речами в
поїздах, та страхових платежів на
транспорті.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що посилання відповідача на наказ
Міністерства вугільної промисловості
України № 330 від 07 серпня 2009 року «Про
розміщення працівників центрального
апарату Міністерства вугільної
промисловості України у м. Донецьку та
м. Луганську», яким, зокрема, визначено,
місцем постійної роботи ОСОБА_4 м.
Донецьк та м. Луганськ є
нобгрунтованим, оскільки згаданий
наказ видано після перебування
позивача у відрядженнях до Державного
підприємства «Луганськвугілля» (м.
Луганськ) (з 25 травня по 23 червня 2009
року) та Відкритого акціонерного
товариства Державна холдингова
компанія «Луганськвуглеремонт»
(м. Антрацит Луганської області) (з 10
березня по 30 травня 2009 року). До того ж,
позивач був прийнятий на роботу
відповідачем за місцезнаходженням
відповідного міністерства в м. Київ, де
і було робоче місце позивача, а
видання відповідного наказу щодо
позивача є фактично його переведенням
на роботу в іншу місцевість без його
згоди, що не узгоджується з нормами
КЗпП України.

Судові рішення у цій частині
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Разом з тим, з висновками судів про
стягнення на користь позивача
середнього заробітку за затримку
виплати заборгованості по
відрядженнях погодитись не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вимог вказаної норми
процесуального права рішення судів у
цій частині позовних вимог
постановлені без повного та всебічного
з'ясування обставин справи.

Так, ст. 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Задовольняючи позов про стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за затримку
виплати коштів за відрядження, суди
попередніх інстанцій належним чином не
з'ясували чи ґрунтуються зазначені
вимоги на положеннях ст. 117 КЗпП
України, характер спірних
правовідносин та їх правову природу.

Крім того, зазначивши у резолютивній
частині постанови про задоволення цих
позовних вимог та стягнення з
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на користь
позивача коштів за 421 робочий день з
розрахунку середньомісячного
заробітку ОСОБА_4 в розмірі 3878 грн. 25
коп., суд першої інстанції не врахував
вимог ст. 162 КАС України щодо
повноважень суду при вирішенні справи,
зокрема, п. 4 ч. 2 вказаної статті, що у
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
стягнення з відповідача коштів.

В порушення вище зазначених вимог
закону суд не зазначив у судовому
рішенні суму, яка підлягає стягненню на
користь позивача, не навів відповідних
розрахунків, тобто обрав спосіб
захисту, який фактично не відновлює
порушене право, а робить неможливим
виконання судового рішення.

У випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
заробіток визначається за загальними
правилами обчислення середнього
заробітку, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (з наступними змінами), проте суд
першої інстанції цих вимог не врахував.

Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції та залишаючи його без
змін, апеляційний суд не звернув уваги
на вказані недоліки та не виправив їх.

Відповідно до положень частини 1 статті
220 КАС України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно ч.2 ст.227 цього Кодексу підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій
і направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої
та апеляційної інстанцій допущено
порушення вищенаведених норм
процесуального права, зокрема статей 11,
159, 162 КАС України, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а суд касаційної
інстанції позбавлений можливості
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, судові рішення в
частині позовних вимог ОСОБА_4 про
стягнення середнього заробітку за
затримку виплати заборгованості по
відрядженнях підлягають скасуванню з
направленням справи у цій частині
позовних вимог на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 2 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 8 серпня 2012
року скасувати в частині позовних
вимог ОСОБА_4 до Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України про стягнення середнього
заробітку за затримку виплати
заборгованості по відрядженнях, а
справу у цій частині направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В решті судові рішення залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.В. Тракало

Судді:
В.І. Ємельянова

І.Я. Олендер