Справа № 2а/0570/3021/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/70191/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Донецька (далі - ДПІ)

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 24.03.2011

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03.08.2011

у справі № 2а/0570/3021/2011

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Советськбумсервіс»
(далі - Товариство)

до ДПІ

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду
касаційної скарги Вищий
адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року Товариство звернулося
до Донецького окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати недійсними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 23.07.2010
№/0-19387/10/23-313, від 30.09.2010
№/1-25225/10/23-313 та від 09.12.2011 №
/3-31969/10/23-313.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24.03.2011,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 03.08.2011, позов задоволено виходячи з
того, що Товариством дотримано
законодавчо встановлені умови
формування податкового кредиту, тоді
як податковою інспекцією не доведено
факту існування обставин, з яким чинне
законодавство пов'язує
необґрунтованість податкової вигоди
платника.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства (зокрема, підпунктам 7.4.1,
7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
статтям 203, 215, 228 Цивільного кодексу
України) та дійсним обставинам справи,
ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові акти
попередніх інстанцій та відмовити у
позові.

Товариством у відповідності до статті
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення на касаційну скаргу, в якій
заявник зазначає про правильність та
обґрунтованість висновків попередніх
інстанцій та просить залишити
оскаржувані судові акти без змін, а
скаргу - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
касаційні вимоги ДПІ виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено позапланову невиїзну
документальну Товариства з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Інпромгрупсервіс»
(далі - ТОВ «Інпромгрупсервіс») за
березень, квітень, червень, липень,
вересень, жовтень, листопад, грудень 2009
року, за результатами якої складено акт
від 13.07.2010 № 4790/23-2/30099688.

За наслідками цієї перевірки
податковою інспекцією було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
23.07.2010 №0/0-19387/10/23-313, згідно з яким
позивачеві донараховано податкове
зобов'язання з ПДВ у сумі 338376 грн. (у
тому числі 225584 грн. за основним
платежем та 112792 грн. за штрафними
санкціями).

Правова позиція податкового органу,
покладена в основу оспорюваного
донарахування, полягає у тому, що у
перевіреному періоді позивач
незаконно включив до податкового
кредиту суми ПДВ, пред'явлені ТОВ
«Інпромгрупсервіс» у ціні поставлених
підрядних робіт, товарно-матеріальних
цінностей та послуг на проведення
маркетингових досліджень.

При цьому податкова інспекція
посилається на відсутність спірного
контрагента за місцезнаходженням,
відсутність у названого контрагента
основних фондів, технічного персоналу,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів,
об'єктивно необхідних для виконання
спірних операцій та зазначає про
укладення позивачем нікчемних
правочинів з названим контрагентом без
мети настання відповідних цим
правочинам правових наслідків.

Згідно з визначенням, наведеним у
пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

В силу вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що підставою виникнення у
платника права на податковий кредит є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Слід зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість сформованого
податкового кредиту належними
документами первинного обліку
покладається на платника-покупця
товарів (робіт, послуг), позаяк саме він
є суб'єктом, який зменшує суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, що підлягає
перерахуванню до бюджету, на суму
податкового кредиту, визначеного
постачальником.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є його податковим ризиком. З
ціллю підтвердження обґрунтованості
заявленої податкової вигоди необхідно
встановити їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність представлених первинних
документів, у тому числі щодо
відомостей про учасників та умови
господарських операцій.

Приймаючи рішення про задоволення
даного позову, попередні судові
інстанції послалися на те, що фактичне
виконання господарських операцій між
позивачем та його контрагентом
підтверджується необхідними
первинними документами (договорами,
податковими накладними, видатковими
накладними, рахунками-фактури,
платіжними дорученнями, виписками з
банку про проведення розрахунків,
актами приймання-передачі, журналом
ордером), що містять необхідні для
цілей оподаткування відомості про
господарські операції та
підтверджують факт їх реального
виконання.

Втім з огляду на доводи ДПІ, на які він
посилається на обґрунтування своєї
правової позиції по справі, вирішення
даного спору вимагало більш ретельної
перевірки обставин щодо реального
виконання спірних господарських
операцій та їх оформлення необхідними
в залежності від виду операції
первинними документами.

Адже у даному разі з огляду на
зафіксовані податковим органом факти,
які свідчать про фіктивність
діяльності названого контрагента,
судам необхідно було більш ретельно
перевірити обставини стосовно ходу
виконання робіт за спірними договорами
підряду, з'ясувавши: на яких саме
об'єктах відповідні роботи
проводилися, які особи конкретно
контролювали виконання цих робіт; кому
саме та яким чином Товариством було
забезпечено доступ фактичних
працівників до об'єкта для виконання
робіт, шляхом, зокрема, надання
перепусток, подання списків осіб
охороні тощо, яким чином позивач та
спірний підрядник здійснювали
поточний контроль за станом виконання
робіт.

З урахуванням доводів податкової
інспекції щодо відсутності у ТОВ
«Інпромгрупсервіс» об'єктивної
можливості виконати спірні роботи в
силу відсутності основних фондів,
трудового персоналу, транспортних
засобів, судам необхідно було
перевірити рух грошових коштів на
рахунку цього контрагента, перевіривши
наявність у цього суб'єкта
господарювання у перевірених періодах
витрат на оплату орендованих у третіх
осіб обладнання та механізмів, на
залучення інших осіб до виконання
розглядуваних господарських операцій,
а також перерахування ним коштів на
загальногосподарські послуги (як-от -
оренда, зв'язок, оплата праці) у процесі
провадження ним реальної
господарської діяльності.

По операціях з придбання у ТОВ
«Інпромгрупсервіс»
товарно-матеріальних цінностей
дослідженню підлягають обставини щодо
вчинення учасниками необхідних дій у
процесі виконання поставки - як-от
перевезення, виконання
вантажно-розвантажувальних робіт,
прийняття товару за кількістю та
якістю тощо.

При цьому слід звернути увагу судів на
те, що у разі якщо під час вирішення
спору буде встановлено, що товари,
роботи, послуги справді придбавалися
позивачем, але не в тієї особи, що
зазначена в первинних документах, то
відповідні первинні документи не є
достовірними та не можуть
підтверджувати право Товариства на
податковий кредит.

Не можна погодитися і з наданою судами
правовою оцінкою по епізоду формування
позивачем даних податкового обліку за
наслідками придбання маркетингових
послуг у ТОВ «Інпромгрупсервіс».

Податковим законодавством не
встановлено конкретного переліку
первинних документів, складенням яких
мають опосередковуватись ти чи інші
господарські операцій. Однак критерієм
зменшення бази оподаткування податку
на додану вартість є можливість на
підставі наявних документів зробити
беззаперечний висновок про те, що
витрати фактично понесені та
спрямовані на отримання доходу. А
відтак на підтвердження витрат,
понесених у зв'язку з оплатою спірних
маркетингових послуг, судам необхідно
було дослідити, зокрема, документи, що
свідчать про фактичне виконання
постачальником конкретних видів
послуг, їх обсяг та характер, строки
виконання та про результат виконання
кожної послуги у вигляді звіту,
висновку тощо на підтвердження як
факту їх надання, так і оцінки
подальшого використання спірних
послуг у діяльності Товариства.

При цьому слід наголосити, що в умовах
дії такого принципу адміністративного
судочинства, як офіційне з'ясування
усіх обставин справи, суди не повинні
обмежуватися заявленими сторонами
доводами та поданими ними доказами, а
мають здійснювати активну роль у
встановленні об'єктивної істини,
вживаючи усіх можливих заходів для
перевірки та встановлення усіх
фактичних даних зі спору та сприяючи
сторонам у поданні та витребуванні
необхідних для цього доказів.

Лише за наслідками дослідження
наведених обставин судам можна було б
зробити вмотивований висновок про те,
чи відбувся дійсний рух активів між
учасниками відповідних операцій, зміни
у їх майновому стані як обов'язкова
ознака господарської операції.

Втім суди відповідних обставин не
перевірили, натомість обмежившись
формальним дотриманням платником умов
формування податкового кредиту.

Оскільки межі перегляду справи в
касаційній інстанції, визначені у
частині першій статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не дають права касаційному
суду встановлювати або вважати
доведеними обставини, які не були
встановлені у судовому рішенні, тоді як
наведені процесуальні правопорушення,
які полягають у неповному з'ясуванні
обставин справи, що входять до предмета
доказування у справі, позбавляють
касаційний суд можливості перевірити
правильність та законність
оскаржуваних рішень, то останні
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, з урахуванням висновків
податкового органу, наведених в акті
перевірки, ретельно перевірити
реальність виконання спірних операцій
з поставки товарів, виконання робіт та
надання послуг позивачеві саме в
рамках правовідносин зі спірним
контрагентом, для чого в разі
необхідності зобов'язати сторони
надати докази, яких не буде вистачати
для з'ясування цих обставин, або ж
витребувати такі докази у інших осіб, в
яких вони можуть знаходитися; дати
правильну юридичну оцінку
встановленим обставинам та
постановити рішення відповідно до
вимог статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Донецька задовольнити
частково.

2. Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 24.03.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03.08.2011 у
справі № 2а/0570/3021/2011 скасувати.

Справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з через
п'ят днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько