Справа № 2а-12157/10/2070
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/65614/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

та секретаря Мороз Ю.М., за участю
представника Міністерства юстиції
України Уса Д.М. та представника
Державної судової адміністрації
України Петрів Н.М.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04 травня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 вересня 2011 року у справі за його
позовом до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Харківської області про визнання
незаконною бездіяльності, стягнення
заборгованості та зобов'язання вчинити
певні дії,

встановила:

У вересні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Харківської області, в якому
просив визнати незаконною
бездіяльність Кабінету Міністрів
України, Міністерства Фінансів
України, Державної судової
адміністрації України та апеляційного
суду Харківської області з виконання
частини другої статті 44 Закону України
«Про статус суддів», постанови
Кабінету Міністрів України №514 від 30
червня 2005 року щодо того, що розміри
посадових окладів суддів не можуть
бути меншими від 50 відсотків до
посадового окладу Голови Верховного
Суду України; та постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року №865 щодо
нарахування посадового окладу
позивачу у відповідності до
мінімальної заробітної плати; стягнути
з Державної судової адміністрації
України на користь позивача
недосплачену заробітну плату в розмірі
213583,40 грн та компенсацію 50899 грн та за
недосплачене грошове утримання 148053,10
грн та компенсацію 37780,80 грн, а всього -
419335,40 грн; зобов'язати Державне
казначейство України профінансувати
Державну судову адміністрацію України
в частині стягнення за рішенням суду.
При цьому посилався на постанову
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року. Вважав, що з 03 грудня 2007
року відповідач зобов'язаний був
нараховувати йому заробітну плату з
посадового окладу, визначеного з
розміру мінімальної заробітної плати,
встановленої законодавством України
на момент нарахування, а не з
фіксованого розміру 332 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 04 травня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12
вересня 2011 року, в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій щодо правильності
застосування ними норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
було встановлено, що ОСОБА_4 згідно
наказу №32 від 16 березня 1993 року
зарахований з 16 березня 1993 року до
штату Харківського обласного суду (у 2001
році перейменовано на апеляційний суд
Харківської області) та працював на
посаді судді станом на 09 квітня 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що виплата спірних
виплат обумовлена наявністю
відповідних, передбачених бюджетом,
асигнувань, а тому порушення прав
позивача з боку відповідача при
виплаті йому заробітної плати,
щомісячного грошового утримання
відсутні, у зв'язку з чим немає підстав
для визнання його дій чи бездіяльності
незаконною та стягнення коштів.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус суддів» №2862-ХІІ (в
редакції, що діяла станом на час
виникнення спірних правовідносин)
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

На рівні Закону посадові оклади
професійних суддів не встановлювались,
а тому на реалізацію цього Закону,
постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року № 865 було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, яка
набрала законної сили з 01 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року №865»
зазначену постанову доповнено,
зокрема, пунктом 4-1, яким установлено,
що розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року в
адміністративній справі за позовом
Особи до держави Україна, Кабінету
Міністрів України, треті особи:
Державне казначейство України,
Державна судова адміністрація, визнано
протиправним і скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865.

Зазначену постанову в цій частині
залишено без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного Суду України від 29
жовтня 2009 року.

В той же час, постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 встановлено, що розміри
посадових окладів суддів, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України «Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів»
від 21 грудня 2005 року №1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№865» від 31 грудня 2005 року №1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року №865.

Проте, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року у справі №К-37929/09 за
касаційною скаргою Кабінету Міністрів
України було визнано такими, що не
відповідають нормам матеріального
права, та скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду України від 19
серпня 2009 року і відмовлено Особі в
задоволенні позову до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України, про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року
№1243 в частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року №865» від 31 грудня 2005
року №1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року №865.

Водночас, визнання нечинним пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№865 при наявності постанов Кабінету
Міністрів України №1243 від 21 грудня 2005
року «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» та №1310 від
31 грудня 2005 року «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року
№865», які також стосуються питання
обчислення заробітної плати суддів, не
давало підстав відповідачам
здійснювати виплату заробітної плати у
заявлених розмірах.

Крім того, пунктом 2 Указу Президента
України «Про заходи щодо забезпечення
наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної
дисципліни» від 28 лютого
1997 року №187 встановлено, що витрачання
коштів органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до частини другої статті 51
Бюджетного кодексу України
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів, відповідно до
затвердженого бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Держаний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно пункту 7 статті 23 Бюджетного
кодексу України, усі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, за
винятком тих випадків, коли окремим
законом передбачені багаторічні
бюджетні призначення.

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 01 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період.

Конституцією України визначено кінець
бюджетного періоду - 31 грудня поточного
року, тобто саме у цей час закінчуються
всі бюджетні призначення. Винятком є
лише випадок, коли окремим законом
передбачається багаторічне
призначення.

Виплати, якими є позовні вимоги
позивача, не відносяться до
багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у відповідачів
відсутнє право здійснювати платежі з
бюджету без наявності відповідного
бюджетного призначення.

Таким чином, колегія суддів
касаційного суду приходить до
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій було правомірно
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4

За таких обставин, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 04
травня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 вересня 2011 року у справі за його
позовом до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Харківської області про визнання
незаконною бездіяльності, стягнення
заборгованості та зобов'язання вчинити
певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
О.П. Стародуб

І.В.
Штульман