Справа № К/9991/35406/11-С
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/35406/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року у справі за його позовом до
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Полтавській
області про визнання бездіяльності
незаконною, зобов'язання провести
перерахунок і виплату недосплачених
заробітної плати та грошового
утримання судді,

встановила:

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Полтавській області, в
якому просив визнати бездіяльність
Територіального управління Державної
судової адміністрації у Полтавській
області незаконною, а також зобов'язати
відповідача провести перерахунок та
виплату недосплаченої заробітної
плати та грошового утримання. В
обґрунтування своїх вимог зазначав, що
має право на належний рівень
винагороди за нормами постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року №865, якою передбачено
посадовий оклад судді районного суду
на рівні 7,5 розмірів мінімальних
заробітних плат. При цьому посилався на
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року. Вважав, що з 03
грудня 2007 року відповідач зобов'язаний
був нараховувати йому заробітну плату
з посадового окладу, визначеного з
розміру мінімальної заробітної плати,
встановленої законодавством України
на момент нарахування, а не з
фіксованого розміру 332 грн.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2010
року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано
протиправною бездіяльність
Територіального управління Державної
судової адміністрації у Полтавській
області по виконанню вимог постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів»від 03 вересня 2005 року № 865 щодо
нарахування та виплати позивачу
заробітної плати та щомісячного
грошового утримання судді, який має
право на відставку та продовжує
працювати. Зобов'язано Територіальне
управління Державної судової
адміністрації в Полтавській області
здійснити перерахунок та провести
відповідні виплати належної ОСОБА_2
заробітної плати з 03 грудня 2007 року по 20
вересня 2010 року та грошового утримання
судді, який має право на відставку і
продовжує працювати з 03 квітня 2008 року
по 20 грудня 2010 року, виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати, яка
діяла в даний період та посадового
окладу в розмірі 7,5 мінімальних
заробітних плат.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове рішення про
відмову у задоволені позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року скасувати, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2010
року залишити в силі, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій щодо правильності
застосування ними норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
було встановлено, що ОСОБА_2 рішенням
Полтавської обласної Ради народних
депутатів від 21 січня 1993 року був
обраний народним суддею Кобеляцького
районного народного суду. Наказом №9 по
управлінню юстиції Полтавської
обласної державної адміністрації від 21
січня 1993 року його було зараховано на
посаду народного судді Кобеляцького
районного народного суду з 22 січня 1993
року з посадовим окладом згідно
штатного розкладу. Постановою
Верховної Ради України від 15 травня 2003
року №809-ІV позивача було обрано на
посаду судді Кобеляцького районного
суду Полтавської області безстроково.

Наказом Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Полтавській області від 01 грудня 2008
року №91 ОСОБА_2, судді, який має право на
відставку та продовжує працювати на
посаді судді, встановлено щомісячне
грошове утримання у розмірі 80%
заробітної плати з 03 квітня 2008 року.

Наказом Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Полтавській області від 30 березня 2009
року №27/к позивачу, судді, який має
право на відставку та продовжує
працювати на посаді судді, встановлено
щомісячне грошове утримання у розмірі
82% заробітної плати з 03 квітня 2009 року.

Наказом Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Полтавській області від 24 березня 2010
року №37/к ОСОБА_2 збільшено розмір
щомісячного грошового утримання до 84%
заробітної плати з 03 квітня 2010 року.

Суд першої інстанції, приймаючи
рішення про задоволення позову,
виходив з того, що постановою
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року, визнано протиправним та
скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року №865. За
висновками суду Територіальним
управлінням Державної судової
адміністрації в Полтавській області
при нарахуванні з 03 грудня 2007
року та виплаті заробітної плати
позивачу порушено право останнього на
отримання заробітної плати у розмірі,
встановленому чинним законодавством,
допущено бездіяльність щодо виконання
вимог постанови Кабінету міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року №865, у зв'язку із чим
така бездіяльність підлягає визнанню
протиправною.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що виплата спірних
виплат обумовлена наявністю
відповідних, передбачених бюджетом,
асигнувань, а тому порушення прав
позивача з боку відповідача при
виплаті йому заробітної плати,
щомісячного грошового утримання
відсутні, у зв'язку з чим немає підстав
для визнання його дій чи бездіяльності
незаконною та стягнення коштів.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус суддів» №2862-ХІІ (в
редакції, що діяла станом на час
виникнення спірних правовідносин)
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

На рівні Закону посадові оклади
професійних суддів не встановлювались,
а тому на реалізацію цього Закону,
постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року № 865 було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, яка
набрала законної сили з 01 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року №865»
зазначену постанову доповнено,
зокрема, пунктом 4-1, яким установлено,
що розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року в
адміністративній справі за позовом
Особи до держави Україна, Кабінету
Міністрів України, треті особи:
Державне казначейство України,
Державна судова адміністрація, визнано
протиправним і скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865.

Зазначену постанову в цій частині
залишено без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного Суду України від 29
жовтня 2009 року.

В той же час, постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 встановлено, що розміри
посадових окладів суддів, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України «Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів»
від 21 грудня 2005 року №1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№865» від 31 грудня 2005 року №1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року №865.

Проте, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року у справі №К-37929/09 за
касаційною скаргою Кабінету Міністрів
України було визнано такими, що не
відповідають нормам матеріального
права, та скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду України від 19
серпня 2009 року і відмовлено Особі в
задоволенні позову до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України, про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року
№1243 в частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року №865» від 31 грудня 2005
року №1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року №865.

Водночас, визнання нечинним пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№865 при наявності постанов Кабінету
Міністрів України №1243 від 21 грудня 2005
року «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» та №1310 від
31 грудня 2005 року «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року
№865», які також стосуються питання
обчислення заробітної плати суддів, не
давало підстав відповідачу
здійснювати виплату заробітної плати у
заявлених розмірах.

Крім того, пунктом 2 Указу Президента
України «Про заходи щодо забезпечення
наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної
дисципліни» від 28 лютого
1997 року №187 встановлено, що витрачання
коштів органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до частини другої статті 51
Бюджетного кодексу України
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів, відповідно до
затвердженого бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Держаний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно пункту 7 статті 23 Бюджетного
кодексу України, усі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, за
винятком тих випадків, коли окремим
законом передбачені багаторічні
бюджетні призначення.

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 01 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період.

Конституцією України визначено кінець
бюджетного періоду - 31 грудня поточного
року, тобто саме у цей час закінчуються
всі бюджетні призначення. Винятком є
лише випадок, коли окремим законом
передбачається багаторічне
призначення.

Виплати, якими є позовні вимоги
позивача, не відносяться до
багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Полтавській
області відсутнє право здійснювати
платежі з бюджету без наявності
відповідного бюджетного призначення.

Таким чином, колегія суддів
касаційного суду приходить до
висновку, що судом апеляційної
інстанції було правомірно відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

За таких обставин, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального
чи процесуального права, що призвело
або могло б призвести до невірного
вирішення спору, а тому оскаржуване
судове рішення є законним та
обґрунтованим і підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року у справі за його
позовом до Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Полтавській області про визнання
бездіяльності незаконною, зобов'язання
провести перерахунок і виплату
недосплачених заробітної плати та
грошового утримання судді - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
О.П. Стародуб

І.В.
Штульман