Справа № 2а-36/09/2-29
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/50727/12

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Левіної А. А.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 червня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
Київської обласної державної
адміністрації, за участю Фастівського
міжрайонного прокурора, про визнання
протиправним рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до
Київської обласної державної
адміністрації про визнання
протиправним рішення відповідача,
оформленого у вигляді листа № 35.3358.2 від
23 червня 2008 року, та
зобов'язання прийняти рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
припинення права постійного
користування земельною лісовою
ділянкою, площею 0,36 га, ДП "Фастівське
лісове господарство"; переведення
зазначеної земельної ділянки із земель
лісогосподарського призначення до
категорії земель
сільськогосподарського призначення;
надання ОСОБА_5 дозволу на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо складання державного акту на
право власності на земельну ділянку,
площею 0,12 га (за рахунок земельної
ділянки 0,36 га), в межах Скригалівської
сільської ради Фастівського району
Київської області.

Постановою Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 13 березня 2009 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 червня 2010
року змінено постанову Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 13 березня 2009 року, позов задоволено
частково: зобов'язано відповідача
розглянути питання затвердження
проекту землеустрою щодо припинення
права постійного користування
земельною лісовою ділянкою, площею 0,36
га ДП "Фастівське лісове господарство",
переведення зазначеної земельної
ділянки із земель лісогосподарського
призначення до категорії земель
сільськогосподарського призначення на
сесійному засіданні; в іншій частині
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просив його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях відповідач просив
залишити касаційну скаргу без
задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Судами встановлено, що листом
Київської обласної державної
адміністрації № 35.3358.2 від 23 червня 2008
року відмовлено позивачу в наданні
дозволу на зміну цільового призначення
земельної ділянки та передачу її у
власність з посиланням на
розпорядження КМУ № 610-р від 10
квітня 2008 року.

Не погоджуючись з відмовою
відповідача, позивач заявив цей позов.

Суд першої інстанції позовні вимоги
задовольнив, оскільки дійшов висновку
про неправомірність відмови позивачу у
задоволенні його заяви у розрізі
приписів статей 122, 149, 151 ЗК України.

При цьому рішення мотивоване тим, що
проект землеустрою погоджено:
Управлінням земельних ресурсів у
Фастівському районі № 23 від 18 січня 2008
року; Фастівським районним відділом
містобудування, архітектури,
житлово-комунального господарства та
розвитку інфраструктури від № 3 від 22
січня 2008 року; Фастівською районною
санітарно-епідеміологічною станцією
від № 92 від 22 січня 2008 року; Державним
управлінням охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області № 06-13/398від 01 лютого 2008 року;
Управлінням культури і туризму №
11/76/01від 07 лютого 2008 року;
Розпорядженням Фастівської РДА № 93 від
06 лютого 2008 року; ДП «Фастівське лісове
господарство» № 18 від 17 січня 2008 року;
Київським обласним управлінням
лісового та мисливського господарства
№01-04/574 від 22 лютого 2008 року;
актом технічного обстеження земельної
ділянки від 27 жовтня 2007 року; актом
визначення та відшкодування збитків
лісогосподарського виробництва від 28
листопада 2007 року та результатами
державної експертизи землевпорядної
документації, згідно висновку
Головного управління земельних
ресурсів у Київській області № 24-9е від
01 квітня 2008 року.

Суд апеляційної інстанції змінив
відповідне судове рішення, зобов'язав
відповідача розглянути питання
затвердження проекту землеустрою на
сесійному засіданні з огляду на те, що
воно може вирішуватися виключно на
сесії ради шляхом прийняття
відповідного рішення, що виключно
входить до компетенції рад.

Колегія суддів вважає висновки судів
передчасними.

Земельні відносини, що виникають при
використанні лісів, як зазначено в
частині 2 статті 3 ЗК України,
регулюються цим Кодексом,
нормативно-правовими актами про ліси,
якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Повноваження державних адміністрацій
з питань земельних і лісових відносин
визначаються Законом України "Про
місцеві державні адміністрації",
земельним та лісовим законодавством.

Згідно із статтею 21 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
статті 31 ЛК України (у редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин) до повноважень
державних адміністрацій у сфері
лісових відносин віднесено у тому
числі передачу у власність, надання в
постійне користування для
нелісогосподарських потреб земельних
лісових ділянок, площею до 1 га, що
перебувають у державній власності, на
відповідній території, а також у межах
міст республіканського (Автономної
Республіки Крим) та обласного значення
та припинення права користування ними.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги
щодо порядку та умов зміни цільового
призначення земельних лісових ділянок
з метою їх використання в цілях, не
пов'язаних з веденням лісового
господарства.

Відповідно до частини 1 цієї статті в
редакції, що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
зміна цільового призначення земельних
лісових ділянок з метою їх
використання в цілях, не пов'язаних з
веденням лісового господарства,
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земельних ділянок у власність або
надання у постійне користування
відповідно до ЗК України. Зміна
цільового призначення земельних
лісових ділянок здійснюється за
погодженням з органами виконавчої
влади з питань лісового господарства
та з питань охорони навколишнього
природного середовища Автономної
Республіки Крим, територіальними
органами центральних органів
виконавчої влади з питань лісового
господарства та охорони навколишнього
природного середовища.

Аналогічне положення міститься й у
статті 20 ЗК України.

Всі землі в Україні (включаючи острови
і землі, зайняті водоймами) мають
цільове призначення, яке
встановлюється, в залежності від
юрисдикції, органами державної влади
чи органами місцевого самоврядування
(ст. 18, ст. 20 ЗКУ).

За своїм основним цільовим
призначенням землі поділяються на такі
категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського
призначення; є) землі водного фонду; ж)
землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Повноваження органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування
передбачені статтею 122 ЗК України,
відповідно до частини 7 якої Кабінет
Міністрів України надає земельні
ділянки із земель державної власності
у постійне користування юридичним
особам у випадках, визначених статтями
149, 150 цього Кодексу. У зазначених
статтях йдеться про порядок вилучення
певних земельних ділянок.

Частиною 1 статті 122 ЗК України
встановлено, що обласні державні
адміністрації надають земельні
ділянки на їх території із земель
державної власності у постійне
користування юридичним особам у межах
міст обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами
третьою, сьомою цієї статті.

Згідно із частиною 6 статті 149 ЗК
України обласні державні
адміністрації на їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами 5, 9 цієї
статті.

Згідно із частинною 9 статті 149 ЗК
України, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
Кабінет Міністрів України вилучає
земельні ділянки державної власності,
які перебувають у постійному
користуванні, - ріллю, багаторічні
насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси -
площею понад 1 га для
нелісогосподарських потреб, а також
земельні ділянки природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного
призначення, крім випадків, визначених
частинами 5 - 8 цієї статті, та у
випадках, визначених статтею 150 цього
Кодексу.

Системний аналіз наведених норм дає
підстави для висновку, що для
правильного вирішення спору необхідно
встановити перелік обставин, з якими
закон пов'язує певний порядок
реалізації заявленого позивачем права
та підтвердження цих обставин доказами
у розумінні глави 6 КАС України.

У даному випадку такими обставинами є,
зокрема: категорія бажаної земельної
ділянки; її розмір, територіальне
знаходження ділянки; форма власності
цієї земельної ділянки, відомості щодо
користувача чи власника ділянки, яку
позивач просить вилучити.

Таким чином, лише за умови встановлення
конкретних обставин, можна дійти
висновку про відсутність чи наявність
у відповідача повноважень з приводу
вилучення, зміни цільового
призначення, передачі у власність
земельних лісових ділянок.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Якщо особа,
яка бере участь у справі, не може
самостійно надати докази, то вона
повинна зазначити причини, через які ці
докази не можуть бути надані, та
повідомити, де вони знаходяться чи
можуть знаходитися. Суд сприяє в
реалізації цього обов'язку і
витребовує необхідні докази. Про
витребування доказів або про відмову у
витребуванні доказів суд постановляє
ухвалу. Ухвала суду про відмову у
витребуванні доказів окремо не
оскаржується. Заперечення проти неї
може бути включене до апеляційної чи
касаційної скарги на рішення суду,
прийняте за наслідками розгляду
справи. Суб'єкт владних повноважень
повинен подати суду всі наявні у нього
документи та матеріали, які можуть бути
використані як докази у справі. У разі
невиконання цього обов'язку суд
витребовує названі документи та
матеріали. Суд може збирати докази з
власної ініціативи. Якщо особа, яка
бере участь у справі, без поважних
причин не надасть докази на пропозицію
суду для підтвердження обставин, на які
вона посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів.

Між тим, суди попередніх інстанцій у
свої рішеннях послались на
погоджувальні документи проекту
землеустрою, тоді ж як самих документів
в матеріалах справи немає.

Тобто суди не перевірили обставини, про
які суд касаційної інстанції зазначає
вище, що, в свою чергу, унеможливлює
здійснення судами об'єктивної оцінки
діям відповідача та прийняття
законного рішення у справі.

Всупереч наведеному, розглядаючи дану
справу, суди фактично усунулись від
належного виконання своїх повноважень
та, як наслідок, дали оцінку діям
відповідача без перевірки обставин, що
мають значення для справи, чим порушили
норми процесуального права та зробили
передчасні висновки про
протиправність оскаржуваного рішення.

Таким чином, на думку колегії суддів,
судами неповно дана оцінка доводам
позивача щодо порушення відповідачем
вимог земельного та лісового
законодавства.

Згідно із статтею 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих в адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 220
КАС України, суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи та допущені порушення
норм процесуального права є підставою
для скасування ухвалених рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Постанову Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 13 березня 2009
року та постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23 червня 2010 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: