Справа № 826/18901/13-а
Суддя: Соколова О.А.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 січня 2014 року справа №
826/18901/13-а

о 13 год. 16 хв.

приміщення суду за адресою: м. Київ, вул.
Хрещатик, 10

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Соколової О.А., при секретарі судового
засідання Боронило К.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі Головного

управління Міндоходів
у місті Києві

про визнання
протиправним та скасування податкове
повідомлення -

рішення від 19.09.2013 року № ,

за участю представників сторін:

від позивача
ОСОБА_2,

від відповідача
Кинали Д.С., -

встановив:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулась Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 (далі -
позивач) з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
(далі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування податкове
повідомлення-рішення від 19.09.2013 року №
.

Відповідно наявному в матеріалах
справи свідоцтві про шлюб позивач,
ОСОБА_4, здійснила заміну прізвища на
ОСОБА_4., а тому судом в судовому
засіданні 20.01.2014 року зазначено вірну
назву позивача, а саме фізична
особа-підприємець ОСОБА_4. (а.с.9)

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що не погоджується з
висновками посадових осіб податкового
органу, що здійснювали перевірку,
відображеними в акті перевірки, вважає
їх помилковими, такими, що не
відповідають фактичним обставинам і не
підтверджені жодними достовірними та
об'єктивними доказами, що
підтверджують факт порушення
позивачем п.193.1 ст.193, п.198.3 ст.198, п.200.1
ст.200 Податкового кодексу України.
Посилання відповідача на те, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа-підприємець не може бути
власником рухомого або нерухомого
майна, а придбання, спорудження,
будівництво такого майна суб'єктом
підприємницької діяльності, який
зареєстрований платником податку на
додану вартість, може здійснюватись
виключно як фізичною особою, право на
податковий кредит за операцією
придбання, спорудження, будівництва
зазначеного майна не виникає, на думку
позивача, не відповідає дійсності,
тобто висновки відповідача щодо
безпідставності формування
податкового кредиту за рахунок сум
податку на додану вартість по
податкових накладних, отриманих від
контрагента-постачальника Управління
комунальної власності Херсонської
міської ради на загальну суму 305 650,35грн.
є хибними. А тому, вказує позивач,
винесене на підставі акту перевірки
податкове повідомлення-рішення №
від 19.09.2013 року є незаконним та
таким, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача надав пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві та просив
суд задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти позову,
надав до матеріалів справи письмові
заперечення на позовну заяву (а.с.44), в
яких зазначив, що проведеною
перевіркою встановлено порушення, а
саме завищено податковий кредит по ПДВ
на суму податку в розмірі 305 651,00грн. по
придбаному цілісному майновому
комплексу комунального підприємства
«Кінотеатр «Супутник», що призвело до
завищення суми від'ємного значення по
податку на додану вартість на 301651,00грн.
На думку представника відповідача,
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа-підприємець не може бути
власником нерухомого або рухомого
майна, а придбання, спорудження,
будівництво такого майна суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою-підприємцем, який
зареєстрований платником податку на
додану вартість, може здійснюватись
ним виключно як фізичною особою, то
право на податковий кредит за
операцією з придбання, спорудження,
будівництва зазначеного майна не
виникає.

Представник відповідача у судовому
засіданні просив у задоволенні
позовних вимог ФО-П ОСОБА_4 відмовити в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши письмові докази в
матеріалах справи, суд встановив
наступне.

Позивач - ОСОБА_4 зареєстрована як
фізична особа-підприємець 21.05.2012 року №
0030793, реєстраційний номер
облікової картки платника податків та
інших обов'язкових платежів НОМЕР_2, що
підтверджено випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, в якій
зазначено, що основним видом
економічної діяльності у позивача є
надання в оренду й експлуатацію
власного чи орендованого нерухомого
майна. (а.с.8)

На час розгляду справи фізична
особа-підприємець ОСОБА_4
зареєстроване як платник податку на
додану вартість з 01.12.2012 року,
індивідуальний податковий номер -
НОМЕР_2, свідоцтво платника податку на
додану вартість № 200081051, що
підтверджується даними з Реєстру
платників ПДВ, розміщеному на
офіційному веб-сайті Міністерства
доходів і зборів України. (http://minrd.gov.ua)

Відповідач - Державна податкова
інспекція у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві є контролюючим органом,
який в розумінні п.п.41.1.1 п.41.1 ст.41
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) контролює податки, які
справляються до бюджетів та державних
цільових фондів, крім зазначених у
підпункті 41.1.2 цього пункту, а також
стосовно законодавства, контроль за
дотриманням якого покладається на
органи державної податкової служби.

Відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20
Податкового кодексу України, органи
державної податкової служби мають
право проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Органи державної податкової служби
мають право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки. (п.75.1 ст.75
Податкового кодексу України)

П.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу
України передбачено,що документальною
перевіркою вважається перевірка,
предметом якої є своєчасність,
достовірність, повнота нарахування та
сплати усіх передбачених цим Кодексом
податків та зборів, а також дотримання
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи,
дотримання роботодавцем законодавства
щодо укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
контролюючого органу і проводиться за
наявності хоча б однієї з обставин,
визначених цим Кодексом.
Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні контролюючого органу.

Згідно п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового
кодексу України, за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи,
якщо платник податків не надасть
пояснення та їх документальні
підтвердження на обов'язковий
письмовий запит контролюючого органу,
в якому зазначаються можливі порушення
цим платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства
протягом 10 робочих днів з дня отримання
запиту.

Відповідно п.79.1 ст.79 Податкового
кодексу України документальна
невиїзна перевірка здійснюється у разі
прийняття керівником контролюючого
органу рішення про її проведення та за
наявності обставин для проведення
документальної перевірки.
Документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться посадовими
особами контролюючого органу виключно
на підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, та за умови надіслання
платнику податків рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
або вручення йому чи його
уповноваженому представнику під
розписку копії наказу про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки та письмового повідомлення
про дату початку та місце проведення
такої перевірки (п.79.2 ст.79 Податкового
кодексу України).

Керуючись вищезазначеними нормами
податкового законодавства державною
податковою інспекцією у Деснянському
районі ГУ Міндоходів у місті Києві
проведено позапланову невиїзну
документальну перевірку позивача з
питань фінансово-господарських
взаємовідносин з Управлінням
комунальної власності Херсонської
міської ради за період 01.12.2012 року по
30.06.2013 року. За наслідками перевірки
було складено акт від 02.09.2013 року №
700/17-10/НОМЕР_2. (а.с.10-16)

У висновках акту документальної
позапланової перевірки позивача,
відповідачем встановлені порушення:
п.193.1 ст.193, п.198.3 ст.198, п.200.1 ст.200
Податкового кодексу України.

Перевіркою встановлено завищення сум
від'ємного значення різниці між сумою
податкового зобов'язання та сумою
податкового кредиту з податку на
додану вартість у періоді з грудня 2012
року по червень 2013 року на загальну
суму 305651,00грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем прийняте податкове
повідомлення - рішення від 19.09.2013 року №
, яким згідно з п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 та
п.58.1 ст.58 Податкового кодексу України,
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 305651,00грн.

Згідно вимог ст.67 Конституції України
платники податків повинні сплачувати
належні суми податків і зборів у
встановлені законами терміни.

В ході судового розгляду справи судом
встановлено, що на підставі договору
купівлі-продажу від 17.12.2012 року
зареєстрований в реєстрі за № 1493,
укладеного з Управлінням комунальної
власності Херсонської міської ради
(Продавець), ОСОБА_4 придбала цілісний
майновий комплекс комунального
підприємства «Кінотеатр «Супутник»,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1987,0кв.м до складу
якого входить нежитлова будівля -
кінотеатр «Супутник». Згідно акту
передачі комунального майна від 19.12.2012
року, будівля - кінотеатр «Супутник»
переданий фактично позивачу, суд
звертає увагу, що нерухоме майно
отримано саме фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (а.с.18-22)

Продавцем Управлінням комунальної
власності Херсонської міської ради на
ім'я фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
виписані податкові накладні № 5 від
17.12.2012 року на нежиле приміщення на суму
150 977,20грн. у т.ч. ПДВ 25 162,87грн., № 10 від
27.12.12 на суму 1 661 022,80грн. у т.ч. ПДВ 276
837,13грн. та № 11 від 27.12.12 року на суму 21
902,09грн. у т.ч. ПДВ 3 650,35грн. (а.с.23-25)

Відповідно до норм статті 42
Господарського кодексу України,
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.
Здійснюється на основі вільного вибору
підприємцем видів підприємницької
діяльності, самостійного формування
підприємцем програми діяльності,
вибору постачальників і споживачів
продукції, що виробляється, залучення
матеріально-технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом.

Суб'єктом права приватної власності
відповідно до статті 325 Цивільного
кодексу України є фізичні особи.
Статтею 26 Цивільного кодексу України
встановлено, що фізична особа має усі
особисті немайнові права та здатна
мати усі майнові права, передбачені
Конституцією України, Цивільним
кодексом України та іншими законами.

За зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, фізична
особа - підприємець відповідає усім
своїм майном, крім майна, на яке згідно
із законом не може бути звернено
стягнення (стаття 52 Цивільного кодексу
України).

При цьому, відповідно до частини
першої статті 2 та статті 318 Цивільного
кодексу України передбачено, що
учасниками цивільних відносин та
суб'єктами права власності є фізичні
особи. Тобто, Цивільний кодекс України
не розрізняє такого суб'єкта права
власності як фізична
особа-підприємець, набуття такого
статусу дозволяє лише здійснювати
господарську діяльність.

Статтею 2 Господарського кодексу
України передбачено, що учасниками
відносин у сфері господарювання є
суб'єкти господарювання, в свою чергу
суб'єктами господарювання згідно із
статтею 55 цього Кодексу є громадяни
України, іноземці та особи без
громадянства, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані відповідно до закону як
підприємці.

Таким чином, із аналізу вищевикладених
вимог законодавства, право власності
на рухоме та нерухоме майно в Україні
реєструється на фізичну особу, а не на
фізичну особу - підприємця.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з п.177.4
ст. 177 Податкового Кодексу України.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 Кодексу, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
Кодексу, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та
обставин справи суд приходить до
висновку, що необхідними та достатніми
підставами для включення позивачем до
складу податкового кредиту
відповідних сум податку на додану
вартість є: придбання ним товару,
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності; сплата чи нарахування сум
податку на додану вартість у зв'язку з
таким придбанням.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає
тільки один випадок не включення до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг) -
це не підтвердження податковими
накладними або оформлення з порушенням
вимог чи не підтвердження митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). (п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України)

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби (п.
201.2 ст. 201 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 6.2 Порядку податкова
накладна є підставою для віднесення до
податкового кредиту витрат зі сплати
податку на додану вартість у покупця,
зареєстрованого як платник податку.

Обставина фактичної поставки товару
підтверджується окрім податкової
накладної, також первинними
документами, що свідчать про придбання
послуг з поставки товару позивачем у
комерційному відношенні в межах
власної господарської діяльності.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК
України).

Згідно з п. 201.7 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Суд бере до уваги, що перевіряючим
податкового органу під час дослідження
податкових накладних, виписаних
Управлінням комунальної власності
Херсонської міської ради на адресу
позивача, не виявлено відсутність
будь-яких реквізитів, передбачених ст.
201 ПК України, або інші недоліки в їх
оформлені.

В свою чергу, податкові накладні, на
підставі яких позивач формував
податковий кредит та копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам встановленим
пунктом 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України.

Визначальним фактором для формування
податкового кредиту фізичними особами
- суб'єктами господарювання,
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість, при придбанні
транспортних засобів, нерухомості,
інших основних фондів та товарів є, як і
для платників податку на додану
вартість - юридичних осіб, подальше
використання таких товарів (основних
фондів) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності такої
особи - платника податку.

Таким чином, до податкового кредиту
фізичних осіб - суб'єктів
господарювання, зареєстрованих
платниками податку на додану вартість,
можливе включення сум податку на
додану вартість, нарахованих
(сплачених) у зв'язку з придбанням
нерухомості, за умови взяття на облік
такого майна в якості основних фондів
та використання таких засобів в
оподатковуваних операціях у межах їх
господарської діяльності та наявності
належного документального оформлення
та підтвердження відповідних витрат та
відображення їх у бухгалтерському та
податковому обліку.

Суд наголошує, що як вбачається із
матеріалів справи, придбане позивачем
нерухоме майно використовується
останнім у своїй господарській
діяльності, оскільки як вже раніше було
встановлено судом, основним видом
діяльності позивача є надання в оренду
й експлуатацію власного чи
орендованого нерухомого майна.
Вищевказана будівля позивачем
передавалась в оренду третім особам:
ТОВ «Астеліт», ФО-П ОСОБА_5, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
договори оренди нерухомого
індивідуального визначеного майна.
Відповідно умов договору термін оренди
та строк даного договору становить з
дати підписання акту 1 та договору і до
30 червня 2013 року. (а.с.33-35, 40-42)

В той же час слід враховувати, що
відповідно до статті 325 Цивільного
кодексу України, право приватної
власності на майно належить фізичній
особі, а не фізичній особі - суб'єкту
господарювання, що в свою чергу не дає
можливості вважати майно, яке
перебуває у приватній власності
фізичної особи, основними фондами
суб'єкта господарювання - фізичної
особи.

Тому, з аналізу вказаних правових норм
та обставин справи, суд приходить до
висновку, що необхідними та достатніми
підставами для включення позивачем до
складу податкового кредиту
відповідних сум податку на додану
вартість є: придбання ним послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності; сплата чи
нарахування сум податку на додану
вартість у зв'язку з таким придбанням.

Враховуючи викладене, на думку суду,
висновки акту перевірки про завищення
сум від'ємного значення між сумою
податкового зобов'язання та сумою
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період з грудня 2012
року по червень 2013 року на загальну
суму 305651,00грн. є помилковими, тому,
зменшення розміру від'ємного значення
суми податку на додану вартість є
протиправним.

Таким чином, податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Деснянському районі ГУ Міндоходів у
місті Києві від 19.09.2013 року № є
протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, доводи
відповідача про безпідставність
сформованого податкового кредиту за
рахунок сум податку на додану вартість
по податкових наклданих отриманих від
контрагента Управління комунальної
власності Херсонської міської ради, не
знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59,
69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111,112, 121, 122-143, 151-154,
158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

постановив:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
- задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 19.09.2013 року №
яким зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 305 651,00грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 витрати по сплаті судового
збору у розмірі 4588 гривні 00 копійок.

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частину 20 січня 2014 року.

Постанову у повному обсязі складено 21
січня 2014 року.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку за правилами, встановленими
ст. ст. 185-187 цього Кодексу.

Суддя
О.А. Соколова