Справа № К/9991/4828/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/4828/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В.
(доповідач), суддів:Заїки М.М.,
Стародуба О.П., - провівши в порядку
касаційного провадження попередній
розгляд справи за позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Відкритого
акціонерного товариства (далі - ВАТ)
«Державна енергогенеруюча компанія
«Центренерго» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, за касаційною скаргою ВАТ
«Державна енергогенеруюча компанія
«Центренерго» на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 січня 2011 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2009 року Київське міське
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося в суд з
адміністративним позовом до ВАТ
«Державна енергогенеруюча компанія
«Центренерго» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені у загальному розмірі 5201720,22 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 червня 2010 року в позові відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 січня 2011 року апеляційну скаргу
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задоволено, постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 червня 2010 року скасовано, прийнято
нову постанову про задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, ВАТ «Державна
енергогенеруюча компанія
«Центренерго» подало касаційну скаргу,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 січня 2011 року та залишити в силі
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 9 червня 2010 року.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи та
іншого доказу.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

У відповідності з частинами 1, 2 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом)
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, у 2008 році середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу у відповідача
становила 8699 чоловік, розмір середньої
річної заробітної плати у ВАТ
«Державна енергогенеруюча компанія
«Центренерго» становив 34243 грн.
Норматив робочих місць для інвалідів у
відповідача згідно вимог частини 1
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII
(далі - Закон № 875-XII) становить 4% від
кількості працівників, а саме 348
чоловік, однак за даними звіту форми №
10-ПІ ВАТ «Державна енергогенеруюча
компанія «Центренерго» за 2008 рік
середньооблікова кількість штатних
працівників - інвалідів на
підприємстві становить 197 чоловік, що
менше встановленого нормативу.

Преамбулою зазначеного Закону
встановлено, що цей Закон визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями та
інтересами.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-XII (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV
зазначену статтю було викладено в
іншій редакції, а Закон № 875-XII
доповнено статтею 181, за змістом якої
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У відповідності до частини 1 статті 19
Закону № 875-XII для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частинами 2, 3 статті 19 Закону № 875-XII
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Частиною 6 цієї статті Закону № 875-XII
передбачено, що до виконання
підприємствами, установами,
організаціями, фізичними особами, які
використовують найману працю,
нормативу робочих місць, визначеного
згідно з частиною першою цієї статті,
може бути зараховано забезпечення
роботою інвалідів на підприємствах, в
організаціях громадських організацій
інвалідів шляхом створення
господарських об'єднань
підприємствами, установами,
організаціями, фізичними особами, які
використовують найману працю, та
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів з
метою координації виробничої, наукової
та іншої діяльності для вирішення
спільних економічних та соціальних
завдань.

Відповідно до частини 11 статті 19 Закону
№ 875-XII норматив робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, порядок його встановлення
визначаються виключно цим Законом.
Якщо іншими законами встановлюються
нормативи робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів, або
порядок їх встановлення, відмінні від
зазначених у цьому Законі,
застосовуються положення цього Закону.

Аналізуючи зміст вказаних правових
норм, колегія суддів дійшла висновку,
що при розрахунках нормативу з
працевлаштування інвалідів необхідно
керуватися саме чисельністю штатних
працівників на підприємстві, оскільки
вимогами статті 19 зазначеного Закону
передбачено, що норматив робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, порядок його встановлення
визначаються виключно Законом № 875-XII.

Крім того, приписами Закону України
«Про охорону праці» від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII не встановлено нормативу
забезпечення працевлаштування
інвалідів, а тому застосуванню
підлягає саме Закон № 875-XII.

За змістом частини 1 статті 20 Закону №
875-XII підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Згідно Порядку сплати підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року № 70, обчислення суми
адміністративно-господарських санкцій
проводиться роботодавцями самостійно
згідно з порядком заповнення звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів, затвердженим Мінпраці за
погодженням з Держкомстатом.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Якщо сума
адміністративно-господарських санкцій
відповідачем у встановлений статтею 20
Закону № 875-XII строк (до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося
порушення нормативу) сплачена не була,
то це дає підстави для нарахування пені
відповідно до статті 20 цього Закону і
пункту 4 Порядку сплати підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, що обчислюється виходячи з
120 відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Оскільки звіти форми № 3-ПН за 2008 рік
надавалися ВАТ «Державна
енергогенеруюча компанія
«Центренерго» не щомісячно, без
зазначення інформації про вільні
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, то цим порушено норму статті
19 Закону № 875-XII і не виконано обов'язок
щодо інформування служби зайнятості
про кількість та наявність вакансій
для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, відповідач не забезпечив
встановлення нормативу 348 робочих
місць для працевлаштування інвалідів
та добровільно не сплатив
адміністративно-господарські санкції
у строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, як це передбачено частиною

4 статті 20 Закону № 875-XII, що зумовило
нарахування позивачем пені за
порушення терміну сплати
адміністративно-господарських
санкцій.

Згідно частини 3 статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, оскільки
постанова Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 січня 2011
року постановлена з додержанням норм
права, а доводи касаційної скарги
висновки суду апеляційної інстанції не
спростовують, підстави для призначення
справи до розгляду в судовому
засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Державна
енергогенеруюча компанія
«Центренерго» - залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 січня 2011
року у справі за позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Відкритого
акціонерного товариства «Державна
енергогенеруюча компанія
«Центренерго» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П