Справа № 9101/82334/2012
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2013-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2013 рокусправа № 2а/0470/12435/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Ясенової Т.І.

суддів: Головко
О.В. Суховарова А.В.

секретар судового засідання:
Троянов А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Жовтоводської об'єднаної
Державної податкової інспекції у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 02
лютого 2012 року у справі № 2а/0470/12435/11 за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
„П'ятихатський зернопром 1" до
Державної податкової адміністрації у
Дніпропетровській області,
Жовтоводської об'єднаної державної
податкової інспекції у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними дій, нечинним
рішення про результати розгляду скарги
та визнання протиправним податкового
повідомлення - рішення -,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „П'ятихатський
зернопром 1" (далі за текстом - ТОВ
„П'ятихатський зернопром 1") звернулось
до суду з позовом до Державної
податкової адміністрації у
Дніпропетровській області (далі за
текстом - ДПА у Дніпропетровській
області), Жовтоводської об'єднаної
державної податкової інспекції у
Дніпропетровській області (далі за
текстом - Жовтоводська ОДПІ), в якому
просило визнати протиправними дії ДПА
у Дніпропетровській області щодо
прийняття Рішення про результати
розгляду скарги від 02 вересня 2011 року
№26148/10/25-008 та дій Жовтоводської ОДПІ
щодо винесення податкового
повідомлення-рішення від 19 липня 2011
року №; визнати протиправним
рішення про результати розгляду скарги
ДПА у Дніпропетровській області від 02
вересня 2011 року №26148/10/25-008; визнати
протиправним податкове
повідомлення-рішення Жовтоводської
ОДПІ від 19 липня 2011 року №.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 02
лютого 2012 року позовні вимоги
задоволено частково. Визнано
протиправними дії Жовтоводської ОДПІ у
Дніпропетровській області щодо
винесення податкового
повідомлення-рішення від 19 липня 2011
року №. Визнано протиправним
податкове повідомлення-рішення
Жовтоводської ОДПІ від 19 липня 2011 року
№. В іншій частині позовних вимог
провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі Жовтоводська
ОДПІ, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу
позивач, посилаючись на її
безпідставність, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін як законну та
обґрунтовану.

Судом встановлено, що Жовтоводською
ОДПІ проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
„П'ятихатський зернопром 1" щодо
підтвердження господарських відносин
із платником податків ТОВ „НВО
„МСК-Інвест" за грудень 2010 року та за
січень 2011 року, за результатами якої
відповідачем складено акт від 04 липня
2011 року №99/23-36199512.

На підставі зазначеного акта перевірки
Жовтоводською ОДПІ прийнято податкове
повідомлення-рішення від 19 липня 2011
року №, яким позивачу було
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість за
основним платежем 48726,0 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 8179,25 грн.

За результатами адміністративного
оскарження, рішенням ДПА у
Дніпропетровській області від 02
вересня 2011 року №26148/10/25-008 скаргу
позивача залишено без задоволення, а
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення без змін.

Судом встановлено, що 01 грудня 2010 року
підрядник в особі директора ТОВ „НВО
„МСК-Інвест" Дроненко І.І. та замовник в
особі директора ТОВ „П'ятихатський
зернопром 1" Черкашиної О.М. уклали
договір підряду від №б/н, згідно якого
підрядник зобов'язується виконати по
завданню замовника роботи, передбачені
кошторисом. Підрядник зобов'язується
здати результат роботи замовнику, а
замовник зобов'язується прийняти
результат роботи та сплатити за нього.
Вартість роботи, яка підлягає
виконанню, визначається згідно
кошторисів, які надаються підрядником
та складає 196283,0 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у
грудні 2010 років підрядник ТОВ „НВО
„МСК-Інвест" виконав для замовника ТОВ
„П'ятихатський зернопром 1" роботи з
виготовлення та підсилення
конструкцій перехідних галерей, згідно
акту здачі-приймання робіт (надання
послуг) від 24 грудня 2010 року №24/12 на
загальну суму 196280,65 грн., у т.ч. ПДВ 32713,44
грн. Крім того, ТОВ „НВО „МСК-Інвест"
надало ТОВ „П'ятихатський зернопром 1"
акт приймання виконаних будівельних
робіт за грудень 2010 року від 24 грудня 2010
року №24/12 на суму 196280,65 грн., у т.ч. 32713,44
грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання протиправними дій
Жовтоводської ОДПІ щодо прийняття
податкового повідомлення-рішення від 19
липня 2011 року № та визнання
протиправним оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
правочини, укладені між позивачем та
підприємством-контрагентом були
укладені, виконані та оподатковані
позивачем, що було відображено у
податкових деклараціях позивача з
податку на додану вартість за грудень
2010 року та січень 2011 року, наданих до
Жовтоводської ОДПІ, кожна сторона
правочину виконала свої обов'язки,
передбачені умовами цих договорів
належним чином, що підтверджується
первинними документами.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств" (чинного на час виникнення
спірних правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу як суму будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього
Закону визначено, що до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених п.5.3
-п.5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
встановлено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Нормами п.5.11 вказаної статті
передбачено, що установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Відповідно до статті 1 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999р. №996- XIV (далі за текстом - Закон
№996-XIV) первинний документ - це документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону № 996-XIV та
п.п. 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. за №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за №168/704, підставою для
бухгалтерського обліку господарської
операції є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій і повинні мати
такі обов'язкові реквізити: назву
документа; дату і місце складання;
назву підприємства від імені якого
складений документ; зміст та обсяг
господарської операції, одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарських операцій,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
„Про податок на додану вартість"
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин), податковий кредит -
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з пп.7.2.3, пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" податкова накладна
складається в момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках і надається покупцю на
його вимогу продавцем товарів (робіт,
послуг).

Підпунктом 7.2.3. п.7.2 ст.7 Закону України
„Про податок на додану вартість"
передбачено, що податкова накладна є
звітним податковим документом і
одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" податковий кредит звітного
періоду визначається, виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі, якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
„Про податок на додану вартість"
передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.
Тобто, лише відсутність податкової
накладної чи митної декларації
позбавляє платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг).

У разі, коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Отже, відповідно до п.7.5 ст.7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається: за вимогами п.п.7.5.1 дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податків в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку)
товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п.п.7.2.6. п.7.2. ст.7
Закону України „Про податок на додану
вартість", податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.
Згідно з п.п.7.2.1 п.7.2 зазначеної статті,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну, що має
містити зазначені окремими рядками
визначені реквізити:

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з, зокрема,
придбання або виготовлення товарів (у
томі числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунку платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду
зокрема, у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів, у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Відповідно п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
обов'язкові реквізити.

Пунктом 201.6 ст. 201 Податкового кодексу
України визначено, що податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Згідно з п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Судом першої інстанції було досліджено
первинні документи (договори,
податкові накладні, видаткові
накладні, акти виконаних робіт,
платіжні документи, а також дані
бухгалтерського обліку, який ведеться
позивачем), встановлено використання у
господарській діяльності товариства
придбаних товарів та послуг, що
призвело до змін в активах
підприємства та його зобов'язаннях і
реально спричинило зміни майнового
стану платника податків, встановлено
дотримання позивачем вимог
законодавства щодо документального
підтвердження сум податкового кредиту
та валових витрат, перевірено доводи
податкового органу.

З огляду на викладене, судом першої
інстанції зроблено обґрунтований
висновок, що надані позивачем первинні
документи, підтверджують виконання
господарських операцій та мають всі
необхідні реквізити первинного
документу бухгалтерського обліку,
обов'язковість яких встановлена ст. 9
Закону України „Про бухгалтерський
облік та звітність в Україні", ст. 44
Податкового кодексу України та п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку №88 від 24.05.1995р.

Крім того, висновки акта перевірки
ґрунтуються на твердженні відповідача
про порушення позивачем та його
контрагентом вимог статей 203, 215, 216, 228
Цивільного кодексу України, проте такі
висновки працівниками податкового
органу зроблені з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України „Про
державну податкову службу в Україні" не
визначають за податковими органами
компетенції на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів державної
податкової служби під час реалізації
владної управлінської функції
контролю за правильністю та повнотою
справляння податкових зобов'язань, у
тому числі щодо спірних зобов'язань,
визначався Законом України „Про
державну податкову службу в Україні" та
Податковим кодексом України, які не
містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства, повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. 203, ст. 215, ст. 216, ст.
228 ЦК України.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Проте відповідачем під час
судового розгляду справи не надано
допустимих та належних доказів того, що
фактична господарська діяльність
позивача та вчинювані ним правочини
містять прояви обставин, що
передбачені ч. 1 ст. 228 ЦК України. Крім
того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідач в акті перевірки вказує на
те, що правочини, вчинені позивачем і
його контрагентами, кваліфікуються як
такі, що не направлені на реальне
настання правових наслідків, а отже
визнає їх нікчемними. Проте згідно
приписів ст. 234 ЦК України правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, є фіктивним.
Фіктивний правочин визнається
недійсним судом. Відповідач не навів
посилання на судові рішення щодо
недійсності вчинених позивачем
правочинів як фіктивних або інших
доказів щодо фіктивності здійснюваної
позивачем діяльності. Таким чином,
відповідач невірно застосовує норми
права в частині кваліфікації вчинених
позивачем правочинів. За відсутності
фактів, що відповідно до законодавства
свідчили б про нікчемність укладених
угод, інших доказів та обґрунтувань
недійсності укладених позивачем
правочинів, а тим більш, їх нікчемності
відповідачем не надано, що додатково
свідчить про недоведеність висновків
перевірки.

Враховуючи наведене, судом першої
інстанції було досліджено
співвідношення між документальним
підтвердженням права позивача на
податковий кредит, формування валових
витрат та обставинами реального
здійснення господарських операцій, за
наслідками аналізу якого суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про реальність господарських
операцій та протиправності
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення

Разом з тим, помилковим є висновок суду
про задоволення вимоги про визнання
протиправними дій контролюючого
органу щодо прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення,
оскільки право податкового органу на
прийняття податкового
повідомлення-рішення визначене
положеннями ст. 58 Податкового кодексу
України.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що судове рішення в частині
задоволення позову про визнання
неправомірними дій Жовтоводської ОДПІ
щодо прийняття спірного податкового
повідомлення-рішення підлягає
скасуванню з прийняттям в цій частині
нової постанови про відмову в позові.

В частині закриття провадження у
справі постанова суду першої інстанції
сторонами у справі не оскаржується.

Враховуючи те, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи та дав встановленим
обставинам вірну юридичну оцінку,
проте задовольняючи позовну вимогу про
визнання протиправними дій
Жовтоводської ОДПІ щодо прийняття
податкового повідомлення - рішення
неправильно застосував норми
матеріального права, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позовної вимоги
про визнання протиправними дій
Жовтоводської ОДПІ щодо прийняття
податкового повідомлення - рішення від
19 липня 2011 року № і ухвалення
нового судового рішення про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

Керуючись п.3 ч.1 ст198, п. 4 ч. 1 ст.202, 205, 207
КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Жовтоводської
об'єднаної державної податкової
інспекції у Дніпропетровській області
- задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 02
лютого 2012 року у справі № 2а/0470/12435/11 в
частині задоволення позову про
визнання протиправними дій
Жовтоводської об'єднаної державної
податкової інспекції у
Дніпропетровській області щодо
прийняття податкового
повідомлення-рішення від 19 липня 2011
року № та закриття провадження у
справі - скасувати з прийняттям нової
постанови про відмову у задоволенні
позову в цій частині.

В решті постанову суду
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2012
року у справі № 2а/0470/12435/11 - залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
Т.І. Ясенова

Суддя:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров