Справа № 826/16129/13-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській
О.В.,

за участю:

представника позивача - Заброди М.Л.,

представника відповідача - Скапоущенка
О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Іноземного підприємства
«АІС-Столиця» до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, за апеляційною
скаргою Іноземного підприємства
«АІС-Столиця» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И В :

ІП «АІС-Столиця» звернулося у суд з
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, в якому просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення - рішення від 14.06.2013 року
№ та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку про
правомірність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень з огляду на
відсутність реального характеру
господарських операцій, внаслідок яких
позивачем сформовано податковий
кредит та зменшено об'єкт
оподаткування податком на прибуток за
рахунок понесених витрат при
взаємовідносинах з ТОВ «Центр
Автозапчастини».

Проте, з таким висновком суду не можна
погодитися.

Колегією суддів установлено, що
відповідачем проведено позапланову
документальну виїзну перевірку
позивача по взаємовідносинах з ТОВ
«Центр Автозапчастини» за період з
01.12.2012 року по 31.12.2012 року, за підсумками
якої складено акт від 18.05.2013 року
№1459/2230/34486224 та виявлено порушення
вимог п. п. 138.2, 138.4, 138.6, 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
від'ємне значення податку на прибуток
підприємств за 2012 рік на загальну суму
79770,00 грн., п. 44.1 ст. 44, ст. 188, п. п. 198.2, 198.3
ст. 198, п. 185.1 ст. 185, п. 200.1 ст. 200, п. п. 201.1,
201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 вказаного Кодексу, в
результаті чого завищено залишок
від'ємного значення податку на додану
вартість за грудень 2012 року на суму
76132,00 грн.

За наслідками перевірки відповідачем
прийнято податкові повідомлення -
рішення від 14.06.2013 року №, яким
позивачу зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 76132,00 грн., №,
яким позивачу зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 380660,00
грн.

Не погоджуючись із прийнятими
податковим органом рішеннями, а також
із результатами їх адміністративного
оскарження до Головного управління
Міндоходів у м. Києві та Міністерства
доходів і зборів України, позивач
звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність прийняття
відповідачем оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень, судова колегія
зважає на таке.

Як убачається із матеріалів справи,
підставою для визначення позивачу сум
податку на прибуток підприємств та
податку на додану вартість стало
безпідставне, на думку контролюючого
органу, віднесення останнім коштів,
витрачених за договорами суборенди,
укладеними з ТОВ «Центр
Автозапчастини», до складу витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
до складу податкового кредиту,
оскільки укладені цими суб'єктами
господарювання угоди не створюють
обумовлених ними наслідків, зокрема й
для оподаткування.

Вказані висновки контролюючого органу
ґрунтуються на викладеному в акті ДПІ у
Харківській ОДПІ Харківської області
ДПС від 19.03.2013 року №116/220/37023683 про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Центр Автозапчастини» щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками податків за грудень 2012
року. У вказаному акті податковим
органом зазначено, що співробітниками
місцевої податкової міліції було
здійснено виїзд та проведено
обстеження приміщень, розташованих за
адресою місцезнаходження названого
підприємства, за результатами якого
ТОВ «Центр Автозапчастини» не
виявлено, зокрема, не встановлено
посадових осіб підприємства та
офіційних представників. Разом з тим,
податковим органом направлявся до ТОВ
«Центр Автозапчастини» запит щодо
надання пояснень та документів на
підтвердження господарських відносин
цього товариства, зокрема, з ІП
«АІС-Столиця». У відповідь на запит
податкової інспекції, ТОВ «Центр
Автозапчастини» надало відповідні
документи, з яких вбачається, що
підприємство надає в суборенду
позивачу приміщення, орендовані у ПАТ
«Плодоовоч» та фізичної особи ОСОБА_4
Як зазначено в акті, аналіз договорів
оренди, отриманих від ТОВ «Центр
Автозапчастини», свідчить про те, що
останнє орендує меншу кількість площі,
ніж надає в суборенду. Також, у
згаданому акті зазначено, що згідно
даних податкової звітності, у ТОВ
«Центр Автозапчастини» працює дві
особи. Згідно даних Web-серверу УДПІ
Харківської області, транспортні
засоби за названим підприємством не
зареєстровані. Таким чином, відповідач
дійшов висновку, що господарські
операції між позивачем та ТОВ «Центр
Автозапчастини» не підтверджуються
достатніми документами,
обґрунтованими письмовими
поясненнями, наявністю у контрагента
позивача технічних та трудових
ресурсів, що, у свою чергу, свідчить про
імітацію господарської діяльності
останнього.

На спростування приведених доводів,
позивачем надано до податкової
перевірки та до суду документи, що
опосередковували його взаємовідносини
із вищевказаним контрагентом.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
виходить із наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
регулює спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010
року № 2755-VI (далі - Податковий кодекс
України, ПК України).

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового
кодексу України встановлено, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту (абзац другий
вищевказаної правової норми).

Так, згідно вимог пп. 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 ПК
України об'єктом оподаткування
податком на прибуток є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат,
зокрема, витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
ПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Як убачається з матеріалів справи, між
позивачем, як суборендарем, та ТОВ
«Центр Автозапчастини», як орендарем,
01.06.2011 року укладено договори суборенди
№Ц3/А005-08 та №Ц3/А005-07, згідно з якими
останній надає, а позивач приймає у
платне користування нежитлові
приміщення та асфальтовані площадки,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, для
використання у власній господарській
діяльності. Згідно умов договорів
об'єкт суборенди передається по акту
прийому-передачі, який являється
невід'ємною частиною договорів. Також,
умовами договорів та додаткових угод
до них передбачено, що крім орендної
плати суборендар зобов'язується
відшкодовувати усі витрати на
комунальні послуги, пов'язані з
використанням об'єкта оренди. Зі змісту
вказаних договорів та додаткових угод
до них від 01.12.2012 року та від 01.02.2013 року
випливає, що загальна площа
суборендованих позивачем у ТОВ «Центр
Автозапчастини» нежитлових приміщень
станом на 01.02.2013 року становить 1480,52 кв.
м, а асфальтованих площадок - 8100 кв. м.

Факт передачі об'єктів суборенди за
цими договорами підтверджується
відповідними актами прийому-передачі
нерухомого майна, підписаними
представниками їх сторін та
скріпленими печатками підприємств.
Зазначені акти за змістом відповідають
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

На підтвердження отримання-надання
послуг із суборенди, а також з
відшкодування витрат на комунальну
електро- та теплоенергію, холодну воду,
на очищення каналізації, понесених у
зв'язку із експлуатацією об'єкта
суборенди, позивачем надано відповідні
акти надання послуг №№ 606, 607, 635, 636 від
31.12.2012 року.

За фактом наданням послуг, ТОВ «Центр
Автозапчастини» виписано позивачу
податкові накладні №№ 27, 28, 56, 57 від
31.12.2012 року, які за змістом відповідають
вимогам пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України.

Наявними в матеріалах справи копіями
банківських виписок підтверджується
розрахунок за надані послуги між
позивачем та ТОВ «Центр
Автозапчастини». Облік розрахунків
підтверджується оборотно-сальдовою
відомістю по розрахункам із цим
контрагентом.

Вищевказані послуги були відображені
позивачем у податковій звітності з
податку на прибуток за 2012 рік та з
податку на додану вартість за грудень
2012 року.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що господарські
операції, внаслідок яких позивачу
виписано податкові накладні ТОВ «Центр
Автозапчастини», підтверджуються
належними первинними документами.

У контексті дослідження реальності
вчинення вищеописаних господарських
операцій, колегія суддів зауважує, що
згідно довідки з ЄДРПОУ АБ №637238 до
видів діяльності позивача за КВЕД-2010
відносяться: торгівля автомобілями та
легковими автотранспортними засобами,
торгівля іншими автотранспортними
засобами, технічне обслуговування та
ремонт автотранспортних засобів,
оптова та роздрібна торгівля деталями
та приладдям для автотранспортних
засобів, неспеціалізована оптова
торгівля. Враховуючи звичайну
господарську діяльність позивача, а
також те, що в ході перевірки
останнього контролюючим органом
виявлено, що у період, за який вона
проводилась, ним здійснювався
роздрібний продаж автомобілів, оренда
нежитлових приміщень та асфальтованих
площадок (за вищевказаними договорами
з ТОВ «Центр Автозапчастини»)
обумовлюється розумною господарською
та діловою метою.

Колегія суддів не враховує твердження
відповідача, а також вважає помилковим
висновок суду першої інстанції щодо
орендування ТОВ «Центр
Автозапчастини» меншої кількості
площі, аніж наданої ним в оренду
позивачу за дослідженими вище
договорами, оскільки зазначена
обставинам спростовується наявними в
матеріалах справи копіями договорів
суборенди нерухомого майна, укладених
між названим підприємством та ПАТ
«Плодоовоч» 31.12.2010 року та 01.12.2012 року,
згідно з якими ТОВ «Центр
Автозапчастини» отримано у платне
користування нежитлові приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 19259,48
кв. м та асфальтованих площадок - площею
8837 кв. м. Факт прийняття у користування
контрагентом позивача даного
нерухомого майна підтверджується
відповідними актами прийому-передачі,
що також наявні в матеріалах справи.
Порівняльний аналіз площ, отриманих
ТОВ «Центр Автозапчастини» у
користування від ПАТ «Плодоовоч» та
переданих ним в суборенду позивачу,
свідчить, що передане нерухоме майно за
загальною площею є меншим, аніж наявне
у ТОВ «Центр Автозапчастини».

Окрім того, колегія суддів враховує
надані позивачем під час апеляційного
провадження додаткові докази, що
підтверджують реальність
господарських операцій, що відбулись
між позивачем та його контрагентом:
торговий патент на право здійснення
діяльності з надання побутових послуг
за місцезнаходженням структурного
підрозділу ІП «АІС-Столиця» (СТО) за
адресою: АДРЕСА_1; договір від 31.10.2011
року №10468-ОП, укладений між позивачем
та ТОВ «ВЕНБЕСТ» про надання послуг з
охорони об'єкта: нежитлове приміщення,
що використовується для зберігання
бланків суворої звітності, розташоване
за адресою: АДРЕСА_1 із додатковими
угодами та іншими документами,
пов'язаними з його виконанням; договір
зберігання №АГ/Х012-09 від 03.05.2012 року,
укладений між позивачем та ТОВ «Глобал
Автогруп», предметом якого є
зберігання транспортних засобів
виконавцем (позивачем), зокрема, за
адресою: АДРЕСА_1, разом з копіями акту
прийому-передачі транспортних засобів;
договір про наданням
телекомунікаційних послуг, укладений з
ПрАТ «ДАТАГРУП», договір про надання
послуг з перевезення та знешкодження
твердих побутових відходів з ТОВ
«Євроспецсервіс», додатковою угодою до
якого передбачено надання позивачу
відповідних послуг за адресою: АДРЕСА_1;
договір комісії від 03.05.2012 року
№АГ/К009-09 з ТОВ «Глобал Автогруп»,
згідно з яким позивач, як комісіонер,
бере на себе зобов'язання від свого
імені та за рахунок комітента (ТОВ
«Глобал Автогруп») за винагороду
здійснювати реалізацію третім особам
автомобілів, мототехніки та обладнання
(пунктом 5.1 цього договору передбачено,
що комітент доставляє товар на його
склади за адресою: АДРЕСА_1).

Враховуючи зазначені докази, колегія
суддів доходить висновку, що
реальність виконання договорів
суборенди між позивачем та ТОВ «Центр
Автозапчастини», підтверджується,
зокрема, фактом дійсного використання
позивачем нерухомого майна,
суборендованого за цими договорами.

Аналізуючи висновки податкового
органу щодо правомірності включення
позивачем до податкового кредиту сум,
на які останньому контрагентом
виписано податкові накладні, колегія
суддів приходить до наступного.

Податковим кредитом в розумінні
підпункту 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
визнається сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Податковим кодексом України у пп. «б» п.
185.1 ст. 185 встановлено, що до об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість відноситься постачання
послуг, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду

У відповідності до пп. 201.1. ст. 201 ПК
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну, у
якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Таким чином, законодавцем визначено
єдину підставу виникнення права у
платника податку на отримання
податкового кредиту, пов'язану з
отриманням таким платником податку
податкової накладної, оформленої
належним чином із зазначенням усіх
обов'язкових реквізитів, визначених
Податковим кодексом України, та видану
суб'єктом підприємницької діяльності,
зареєстрованим платником податку на
додану вартість.

У матеріалах справи відсутні будь-які
дані про те, що на момент надання
податкових накладних контрагенти
позивача не були зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
а тому не мали права виписувати
податкові накладні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
однією із основних засад податкового
законодавства України є презумпція
правомірності рішень платника податку
в разі якщо норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків (пп. 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України).

Зазначена норма поширюється також і на
кваліфікацію господарських операцій з
метою формування платником податків
витрат для визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
та/або податкового кредиту з податку на
додану вартість. За змістом указаної
норми відповідні витрати і податковий
кредит вважаються сформованими
платником податків правомірно, однак
контролюючий орган не позбавлений
можливості довести в установленому
порядку факт невідповідності
задекларованих наслідків
господарської операції платника
податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

Судова колегія вважає за необхідне
вказати на те, що подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з ціллю отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника на
формування податкового кредиту та
валових витрат.

Колегія суддів вважає, що матеріали
зустрічної звірки контрагента
позивача не можуть бути самостійною
підставою для встановлення факту
фіктивності господарських операцій,
укладених між позивачем та цим
контрагентом, за умови документального
підтвердження їх фактичного
здійснення. Більш того, акт про
неможливість зустрічної звірки
свідчить про те, що така звірка
фактично не відбулася. Також,
безпідставними є посилання в акті
перевірки на те, що у ТОВ «Центр
Автозапчастини» працюють 2 працівники
та на те, що за підприємством не
зареєстровані автотранспортні засоби,
оскілки зазначене жодним чином не
впливає на можливість надання в
суборенду приміщень.

До того ж, колегія суддів враховує, що
дії Харківської ОДПІ Харківської
області Міндоходів щодо складання акту
про неможливість проведення
зустрічної звірки №116/220/37023683 від 19.03.2013
року, зміст якого покладений в основу
висновків податкового органу за
наслідками перевірки позивача, визнано
незаконними постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2013 року у справі №820/7653/13-а,
яка в указаній частині залишена без
змін постановою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 24 лютого 2014 року і набрала законної
сили.

Таким чином, колегія суддів доходить
висновку, що позивачем належно
підтверджено правомірність формування
податкового кредиту та віднесення
витрат на зменшення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
внаслідок господарських відносин, що
відбулися між ним та ТОВ «Центр
Автозапчастини» за період, що
перевірявся контролюючим органом.
Доводи ж податкового органу щодо
відсутності реального характеру
зазначених господарських
взаємовідносин є необґрунтованими.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з доводами, викладеними в
адміністративному позові щодо
протиправності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень, що є
підставою для їх скасування. Тому,
постанову суду першої інстанції слід
скасувати, з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом порушено
норми матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Іноземного
підприємства «АІС-Столиця»
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22 листопада 2013 року
скасувати.

Адміністративний позов Іноземного
підприємства «АІС-Столиця»
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
14.06.2013 року № та №.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст постанови складений
31 березня 2014 року)

Головуючий суддя

Глущенко Я.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Романчук О.М