Справа № 725/518/14-а
Суддя: Піхало Н. В.
Дата ухвалення: 2014-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 725/518/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року Першотравневий районний суд
м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Іонашку В.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Чернівцях про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
провести призначення пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до управління Пенсійного фонду
України в м. Чернівцях, уточнивши який
просив визнати дії відповідача
неправомірними та зобов'язати
останнього провести призначення
пенсії громадянці України, що на даний
час проживає за межами України.

В обґрунтування позову зазначав, що
станом на 2014 рік постійним місцем
проживання ОСОБА_1 є США.

19 серпні 2013 року році він, діючи в
інтересах ОСОБА_1 звернувся до
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівці із заявою про призначення
пенсії. Дана заява надійшла
відповідачу 19 серпня 2013 року, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.
Відповідь від відповідача ним була
отримана лише 17 березня 2014 року,
відповідно до якої ОСОБА_1 відмовлено
у призначенні пенсії у зв'язку із
відсутністю законодавчого
врегулювання питання щодо призначення
пенсії громадянам України, які
проживають за кордоном та відсутністю
між Україною та США міжнародного
договору в галузі пенсійного
забезпечення. Зокрема, відповідач в
своєму листі посилався на рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009 про визнання
неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст.
59 та другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», яким
обмежено право на отримання пенсії
пенсіонерами, які виїхали за кордон, та
вказав на відсутність закону, який має
визначити порядок та умови виплати
пенсій громадянам, які обрали
постійним місцем поживання державу, з
якою Україна не уклала міжнародний
договір.

Посилаючись на те, що оскільки належним
чином оформлену заяву про призначення
пенсії відповідач отримав 19 серпня 2013
року і до часу пред'явлення ним
позову до суду не надав у визначеному
законом порядку жодної відповіді,
просив визнати такі дії відповідача
неправомірними.

На обґрунтування вимог з приводу
призначення ОСОБА_1 пенсії за віком,
вказував на те, що на даний час
будь-який двосторонній договір між
Україною і Сполученими Штатами Америки
щодо пенсійного забезпечення
відсутній. Разом з тим, відповідно до
ст. 46 Конституції України громадяни
мають право на соціальний захист, що
включає право на забезпечення їх у
разі повної, часткової або
тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника, безробіття з
незалежних від них обставин, а також у
старості та в інших випадках,
передбачених законом. Це право
гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням
за рахунок страхових внесків
громадян, підприємств, установ і
організацій, а також бюджетних та інших
джерел соціального забезпечення.
Згідно ст. 24 Конституції України,
громадяни мають рівні процесуальні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, згідно із положеннями Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» реєстрація місця проживання
чи місце перебування особи або
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмежень.

Вважає, що постійне проживання ОСОБА_1 в
США та відсутність двостороннього
договору між Україною та США щодо
пенсійного забезпечення громадян
України, які проживають у США не може
бути підставою для обмеження прав
громадян України на соціальний захист.

Тому, посилаючись на вказане,
просив зобов'язати управління
Пенсійного фонду України в м. Чернівцях
призначити ОСОБА_1 пенсію за віком
починаючи з серпня 2013 року, а саме з дня
звернення до відповідача із
відповідною заявою про призначення
пенсії.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив про
їх задоволення.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнав,
надав суду заперечення, в яких вказав
на те, що вимоги представника позивача
є безпідставними та не підлягають
задоволенню. Зокрема, вказував на те, що
відповідно до ст. 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року
встановлено порядок звернення за
призначенням (перерахунком) пенсії, а
саме: заява про призначення
(перерахунок) пенсії або про її
відстрочення та необхідні документи
подаються до територіального органу
Пенсійного фонду або до уповноваженого
органу чи уповноваженій осіб і в
порядку, визначеному управлінням
Пенсійного фонду за погодженням із
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади у сфері праці
та соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально. Перелік
необхідних документів для призначення
(перерахунку) пенсії визначено
постановою Правління Пенсійного
фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005
року «Про затвердження Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Однак, ОСОБА_1 особисто
або через представника не зверталась
у передбаченому Законом порядку до
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівці за призначенням пенсії за
віком згідно із Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування та не подавала
заяви встановленого зразку, а також
необхідний пакет документів, що
визначає право на даний вид пенсії. А
отже, вимоги позивача щодо зобов'язання
управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівцях щодо зобов'язання провести
призначення пенсії за віком є
безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, ОСОБА_1 не перебуває на
обліку в управлінні Пенсійного фонду
України в м. Чернівці, будь-якого
рішення по суті з даного приводу
(призначення та виплати пенсії)
управлінням не виносилось. До того, ж,
громадянам України, які отримали
дозвіл на постійне місце проживання до
держав, з якими не укладено
міжнародних договорів в галузі
пенсійного забезпечення, пенсія в
Україні не призначається. Зокрема,
відповідно до ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України. Однак рішенням
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 7 жовтня 2009 року ці положення
хоча і визнані неконституційними, і як,
наслідок, втратили чинність з дати
ухвалення такого рішення, а отже
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 7 жовтня 2009 року. Разом з тим,
механізм реалізації рішення
Конституційного Суду України на даний
час відсутній, у зв'язку з чим триває
робота Пенсійного фонду України
спільно з Міністерством праці та
соціальної політики України щодо
підготовки нормативно-правових актів,
спрямованих на виконання рішення
Конституційного Суду України, якими
будуть передбачені умови, норми і
механізм виплати пенсій громадянам,
які проживають у країнах, з якими не
укладено міжнародних договорів в
галузі пенсійного забезпечення. Тому,
посилання позивача на дане рішення
Конституційного Суду України є
безпідставним, оскільки положення
цього рішення поширюються на громадян,
які виїхали на постійне місце
проживання а кордон після 7 жовтня 2009
року, а позивачка виїхала за кордон до
цієї дати, тому підстави для
задоволення позову відсутні.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню. При цьому суд
виходить з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 КАС України при
вирішенні справи суд має керуватися
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є
громадянкою України, що
підтверджується ксерокопією паспорта
(а.с 13).

Згідно із відомостями, які містяться у
трудовій книжці ОСОБА_1, остання до
1999 року проживала та працювала на
території України ( а.с. 8-12).

Станом на 2014 рік постійним місцем
проживання позивачки є США.

17 серпня 2013 року представник позивача
ОСОБА_2 звернувся до відповідача із
заявою про початок нарахування та
виплати належної позивачці ОСОБА_1
пенсії за віком (а.с. 6-7).

Відповідь на подану представником
позивача заяву про призначення
пенсії, представнику позивача надано
лише 17 березня 2014 року у судовому
засіданні, що підтверджується
матеріалами справи. При цьому,
відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на
підтвердження того, що вищевказана
відповідь надсилалась представнику
позивача 28 серпня 2013 року та
відповідно була ним отримана.

Так, як убачається із листа від 28
серпня 2013 року управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівці відмовив
ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у
зв'язку із виїздом останньої за кордон,
при цьому вказав на те, що
законодавством України не передбачено
виплати пенсії громадянам України, які
виїхали на постійне місце проживання
до держав, з якими не укладено
міжнародних договорів в галузі
пенсійного забезпечення (а.с. 59).

Питання виплати пенсії особам, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон, регламентується Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Так, відповідно до ст. 49 Закону України
Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється: 1) якщо пенсія призначена
на підставі документів, що містять
недостовірні відомості; 2) на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; 3) у разі смерті
пенсіонера; 4) у разі неотримання
призначеної пенсії протягом 6 місяців
підряд; 5) в інших випадках,
передбачених законом. Поновлення
виплати пенсії здійснюється за
рішенням територіального органу
Пенсійного фонду протягом 10 днів після
з'ясування обставин та наявності умов
для відновлення її виплати. Виплата
пенсії поновлюється в порядку,
передбаченому частиною третьою статті
35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ст. 51 Закону України Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, у разі виїзду пенсіонера
на постійне місце проживання за кордон
пенсія, призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня
2009 року у справі за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
вищезазначених положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення до п. 2 ч.
1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».
Положення Закону, визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення цього Рішення.

Пунктом третім резолютивної частини
Рішення КСУ визначено звернути увагу
Верховної Ради України на
необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, а також
прийняття закону про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої фізичним або юридичним особам
актами і діями, що визнані
неконституційними.

Після прийняття Конституційним Судом
України рішення від 07.10.2009 року
№ 25-рп/2009 і на теперішній час інших
законів, які регламентують виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими Україною
не укладено відповідного договору, не
прийнято.

Таким чином, з прийняттям рішення
Конституційного Суду України від
07.10.2009р. виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном, що є
підставою для поновлення
конституційного права позивача на
виплату пенсій незалежно від місця
його постійного проживання і саме з 7
жовтня 2009 року порядок виплати пенсії
громадянам, які виїхали на постійне
місце проживання за кордон регулюється
нормами Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з урахуванням Рішення КСУ
щодо неконституційності положень п. 2
ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону.

При цьому, органи державної влади
повинні керуватися нормами
Конституції і законів України і не
можуть порушувати норми статті 22
Конституції України, які є нормами
прямої дії.

Крім того, правовідносини, що
виникають в процесі реалізації права
на виплату пенсії, основані на
принципі юридичної визначеності, що не
дозволяє державі посилатися на
відсутність певного нормативного акта,
який визначає механізм реалізації
прав та свобод громадян, закріплених у
конституційних та інших актах, тому суд
вважає безпідставним посилання
відповідача на відсутність механізму
для призначення пенсій громадянам, які
проживають за межами України.

Право на соціальний захист громадян
України закріплено у статті 46
Конституції України, а також більш
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Зокрема, ст. 46 Конституції України
закріплено право громадян на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Стаття 24 Конституції України визначає,
що громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини кожна людина має право на
вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишити будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 44 Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» заява про
призначення (перерахунок) пенсії або
про її відстрочення та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Статтею 45 Закону передбачено, що
пенсія призначається з дня звернення
за пенсією, крім тих випадків, коли
пенсія призначається з більш раннього
строку (пенсія за віком призначається з
дня, що настає за днем досягнення
пенсійного віку, якщо звернення за
пенсією відбулося не пізніше трьох
місяців з дня досягнення особою
пенсійного віку). Документи про
призначення (перерахунок) пенсії
розглядає територіальний орган
Пенсійного фонду на те пізніше 10 днів
з дня їх надходження приймає рішення
про призначення (перерахунок) пенсії
або про відмову в призначенні
(перерахунку) пенсії.

Перелік необхідних документів для
призначення (перерахунку) пенсії
передбачений постановою Правління
Пенсійного фонду України № 22-1 від 25
листопада 2005 року «Про затвердження
Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
забезпечення».

Зокрема, пунктом 5 Порядку передбачено,
що днем звернення за пенсією
вважається день приймання органом, що
призначає пенсію, заяви про
призначення, перерахунок, відновлення
або переведення з одного виду пенсії на
інший. Якщо заява пересилається поштою
(крім випадків призначення (поновлення)
пенсій), днем звернення за пенсією
вважається дата, що зазначена на
поштовому штемпелі місця відправлення
заяви. У разі, якщо до заяви про
призначення, відновлення пенсії
додані не всі необхідні документи,
орган, що призначає пенсію, письмово
повідомляє заявника про те, які
документи необхідно подати додатково,
про що в заяві про призначення пенсії
робиться відповідний запис. Якщо вони
будуть подані не пізніше трьох
місяців із дня повідомлення про
необхідність подання додаткових
документів, то днем звернення за
пенсією вважається день приймання
заяви про призначення пенсії або дата,
зазначена на поштовому штемпелі місця
відправлення заяви. Якщо документи,
які необхідно подати додатково,
протягом трьох місяців не подані,
пенсія призначається, відновлюється за
наявними документами.

Як встановлено судом, міжнародний
договір з питань пенсійного
забезпечення між Україною та США не
укладено.

Разом з тим, 16 серпня 2013 року
представник ОСОБА_1 звернувся до
відповідача із письмовою заявою про
призначення пенсії, надавши до неї
копію трудової книжки та паспорт.

Разом з тим, зазначена заява як
убачається з матеріалів справи
відповідачем була розглянута
відповідно до Закону України «Про
звернення громадян».

Відповідно до пояснень представника
позивачки він звертався до УПФУ в м.
Чернівці саме з метою вирішення
питання про призначення ОСОБА_1
пенсії за віком.

Однак, відповідач будь-яких пояснень чи
зразка заяви щодо призначення виплати
пенсії позивачу не надавались, в
наданій відповіді УПФУ в м. Чернівці
взагалі не роз'яснило право на
звернення із заявою відповідного
зразка для призначення пенсії із
зазначенням необхідно переліку
документів, які мають бути додані до
цієї заяви, хоча відповідно до п.п. 5, 36
зазначеного Порядку надання та
оформлення документів для призначення
пенсії, орган, що призначає пенсію,
повинний був надати роз'яснення та
бланки необхідних документів.

Також слід зазначити, що згідно із ч. 2
ст. 2 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» реєстрація
міста проживання чи міста перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України або
підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір місця свого проживання, зі
збереженням усіх конституційних прав.

При цьому, на думку суду, до спірних
правовідносин також не підлягає
застосуванню положення ст. 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
відповідно до якої громадянам, які
виїхали на постійне проживання за
кордон, пенсії не призначаються,
оскільки не зважаючи на те, що дана
норма Закону неконституційною не
визнавалась, однак в пункті 4
мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року № 25-рп/2009 вказано, що до законів,
які підлягають приведенню у
відповідність із Конституцією,
віднесено й положення статті 92 Закону
України Про пенсійне забезпечення.
Проте, вказаний припис Конституційного
Суду України не виконано.

Таким чином позивачка, як громадянка
України, незалежно від країни свого
проживання, вправі користуватись усіма
своїми конституційними правами, у тому
числі і на пенсійне забезпечення, як і
інші громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство не допускає обмеження
права на соціальний захист, зокрема
права на отримання пенсії за ознакою
місця проживання громадянина України.

Відсутність нормативно-правових актів,
які передбачають умови, норми та
механізм виплати пенсій громадянам,
що проживають за кордоном, то це не є
підставою для відмови у призначенні
та виплаті пенсії.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Враховуючи викладене, суд приходить
до висновку, що управління Пенсійного
фонду України в м. Чернівці не довело
правомірності своїх дій, у зв'язку з чим
строк на оскарження дій відповідача
підлягає поновленню й відповідно позов
підлягає задоволенню та відповідач
відповідно до наданих йому
законодавством України повноважень,
зобов'язаний прийняти відповідне
рішення про призначення, нарахування
та виплату пенсії ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 22, 24, 46 Конституції
України, Законом України «Про пенсійне
забезпечення», Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», рішенням
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 7 жовтня 2009 року, ст. 2 Протоколу
№ 4 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», ст.ст. 2, 9, 21, 71, 87, 90, 94, 99, 102, 158-163,
183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1
до управління Пенсійного фонду України
в м. Чернівцях про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
провести призначення пенсії
задовольнити.

Визнати дії управління
Пенсійного фонду України в м. Чернівцях
у частині відмови в призначенні ОСОБА_1
пенсії за віком неправомірними.

Зобов`язати управління
Пенсійного фонду України в м. Чернівцях
призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, з
дня звернення із заявою, а саме з
серпня 2013 року.

Апеляційна скарга може бути
подана до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Першотравневий районний суд м.
Чернівці з одночасним надісланням
копії апеляційної скарги особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції,
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Піхало Н. В.