Справа № 826/20739/13-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка
О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Апарату
Верховної Ради України, Голови фракції
політичної партії «УДАР (Український
демократичний альянс за реформи)
Віталія Кличка» Кличка Віталія
Володимировича на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Апарату Верховної Ради України, Голови
фракції політичної партії «УДАР
(Український демократичний альянс за
реформи) Віталія Кличка» Кличка
Віталія Володимировича про визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 (далі - Позивач,
ОСОБА_4) звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Апарату Верховної Ради
України (далі - Відповідач-1, Апарат ВР),
Голови фракції політичної партії «УДАР
(Український демократичний альянс за
реформи) Віталія Кличка» Кличка
Віталія Володимировича (далі -
Відповідач-2, Голова фракції) про
визнання протиправною бездіяльності
відповідачів щодо ненадання відповіді
на запит у порядку, визначеному Законом
України «Про доступ до публічної
інформації», та зобов'язання
відповідачів надати відповідь на запит
щодо наявності у Відповідача-2 права
постійного проживання на території
іноземних країн - Німеччини та
Сполучених Штатів Америки.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.01.2014 року позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив
з того, що Відповідачі, будучи
розпорядниками публічної інформації,
безпідставно не надали Позивачу
відповідь на інформаційний запит. Крім
того, суд зазначив, що запитувана
інформація, з урахуванням практики
Європейського суду з прав людини,
належить до публічної.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позову
відмовити повністю. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Наголошує на
невірному тлумаченні судом поняття
публічної інформації, що призвело до
прийняття неправильного рішення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції
таким, що прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
Відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою у
задоволенні позову відмовити повністю.
При цьому звертає увагу суду на
помилкове віднесення Голови фракції до
суб'єкта владних повноважень та,
відповідно, розпорядника публічної
інформації.

Представник Відповідача-1 доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
вимоги останньої задовольнити
повністю. Крім того, не заперечував
проти задоволення апеляційної скарги
Відповідача-2.

Представник Голови фракції просив суд
вимоги апеляційної скарги
задовольнити, вказавши, поряд з цим, що
не заперечує проти задоволення
апеляційної скарги Апарату ВР.

Представник Позивача наполягав на
залишенні апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, заслухавши
пояснення повноважних представників
сторін, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги необхідно
задовольнити повністю, а постанову
суду першої інстанції скасувати,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Розглядаючи вказану справу, суд першої
інстанції встановив, що 14.12.2013 року
ОСОБА_4 звернувся до Верховної Ради
України та Голови фракції із запитом
від 14.12.2013 року №43 (а.с. 9), в якому просив
повідомити про достовірність
інформації про наявність у Кличка В.В.
права на постійне місце проживання у
Німеччині та Сполучених Штатах
Америки, зазначивши, що запитувана
інформація становить суспільний
інтерес, а тому просив розглянути
звернення у порядку та терміни,
передбачені Законом України «Про
доступ до публічної інформації».

Судом першої інстанції встановлено, що
вказане звернення надійшло до Апарату
ВР 26.12.2013 року та зареєстроване за №315416
(а.с. 31).

Листом від 30.12.2013 року №04-03/5-3335/317820
Голова фракції повідомив Позивача про
те, що Відповідач-2 з 1992 року місце
проживання останнього зареєстровано в
м. Києві.

На підставі встановлених вище
обставин, суд першої інстанції,
здійснивши системний аналіз приписів
ст. ст. 1, 5, 6, 7, 13, 19, 22 Закону України «Про
доступ до публічної інформації», п. 8
затвердженого розпорядженням Голови
Верховної Ради України від 25.08.2011 року
№769 Положення про Апарат Верховної
Ради України, а також ряд рішень
Європейського суду з прав людини,
прийшов до висновку, що запитувана у
відповідачів інформація належить до
публічної, а тому позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
доступ до публічної інформації» (далі -
Закон) публічна інформація - це
відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Зі змісту наведеного визначення
випливають такі ознаки публічної
інформації: готовий продукт
інформації, який отриманий або
створений лише в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством; заздалегідь
відображена або задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація; така інформація
знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень або інших
розпорядників публічної інформації;
інформація не може бути публічною, якщо
створена суб'єктом владних повноважень
не під час виконання ним своїх
обов'язків; інформація не може бути
публічною, якщо створена несуб'єктом
владних повноважень.

За відсутності перелічених ознак така
інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної
інформації є те, щоб вона була
заздалегідь готовим, зафіксованим
продуктом, отриманим або створеним
лише суб'єктом владних повноважень у
процесі виконання ним своїх обов'язків.
Щодо несуб'єктів владних повноважень,
то вони можуть бути тільки
розпорядниками такої інформації.

Аналізуючи зміст направленого
Позивачем листа від 14.12.2013 року №43,
колегія суддів вважає передчасними
висновки суду першої інстанції про
віднесення звернення ОСОБА_4 до запиту
про надання публічної інформації з
огляду на наступне.

Як було встановлено раніше, у своєму
листі ОСОБА_4 просив надати ВР України
та Голову фракції інформацію про
наявність у Відповідача-2 права на
постійне місце проживання у ФРН та США,
тобто інформації про особу. При цьому,
на думку колегії суддів, зазначена
інформація ніяким чином не може бути
створена суб'єктом владних повноважень
в процесі виконання останнім своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, оскільки такі
відомості жодним чином не пов'язані з
діяльністю наділеного
владно-управлінськими функціями
органу.

Приписами ч. 1 ст. 13 Закону визначено, що
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються: 1) суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання; 2) юридичні
особи, що фінансуються з державного,
місцевих бюджетів, бюджету Автономної
Республіки Крим, - стосовно інформації
щодо використання бюджетних коштів; 3)
особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків; 4) суб'єкти
господарювання, які займають домінуюче
становище на ринку або наділені
спеціальними чи виключними правами,
або є природними монополіями, -
стосовно інформації щодо умов
постачання товарів, послуг та цін на
них.

При цьому колегією суддів
враховується, що пунктом 1
розпорядження Голови ВР України від
11.05.2011 року №393 «Про забезпечення
виконання Закону України «Про доступ
до публічної інформації» в Апараті
Верховної Ради України» встановлено,
що відповідно до статті 13 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» з урахуванням
конституційних повноважень Верховної
Ради України розпорядником публічної
інформації є Апарат Верховної Ради
України стосовно інформації: що була
отримана або створена в процесі
реалізації Верховною Радою України, її
органами повноважень, передбачених
законодавчими актами, та яка
знаходиться у володінні Апарату
Верховної Ради України; що була
отримана або створена Апаратом
Верховної Ради України в процесі
забезпечення діяльності Верховної
Ради України та її органів, та яка
знаходиться у володінні Апарату
Верховної Ради України.

Апарат Верховної Ради України не є
розпорядником інформації за запитами
на інформацію: адресованими
безпосередньо до народних депутатів
України, посадових осіб Верховної Ради
України; стосовно інформації інших
органів влади України, органів влади
інших держав, міжнародних організацій;
стосовно інформації, яка може бути
отримана шляхом узагальнення,
аналітичної обробки даних або потребує
створення в інший спосіб.

Отже, враховуючи вид запитуваної
Позивачем інформації, а також те, що у
листі від 14.12.2013 року адресатом
визначено Голову фракції, колегія
суддів вважає помилковими висновки
суду першої інстанції про віднесення
Апарату ВР до розпорядника такої
інформації у розумінні положень ст. 13
Закону. При цьому, не може бути
розпорядником такої інформації і
Відповідач-2, оскільки, по-перше, як вже
було зазначено раніше, вказана
інформація не належить до публічної
інформації, по-друге, останній не
здійснює владні управлінські функції
відповідно до законодавства тане
приймає обов'язкових для виконання
рішень.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає помилковими у даному випадку
посилання суду першої інстанції на
рішення КС України від 20.01.2012 року
№2-рп/2012 та ряд рішень Європейського
суду з прав людини, які є джерелом права
в силу положень ч.ч. 1, 2 ст. 8 КАС України,
згідно яких, на думку суду першої
інстанції, така інформація є публічною
з огляду на те, що всі без винятку
рішення стосуються публічних осіб -
політичних діячів, які виконують
офіційні функції, тобто певні
владно-управлінські функції. Разом з
тим, як було встановлено раніше, ні
Відповідач-1, ні Відповідач-2 до
суб'єктів владних повноважень, тобто до
осіб, які виконують офіційні функції, а
відтак віднесення цієї інформації до
такої, що носить суспільний інтерес та
є публічною, є помилковим.

З огляду на викладене судова колегія
вважає необґрунтованим висновок суду
першої інстанції про протиправність
бездіяльності відповідачів щодо
ненадання відповіді на інформаційний
запит Позивача, оскільки, вказане
звернення особи не належить до запиту
про надання інформації у розумінні
Закону, що, у свою чергу унеможливлює
поширення на спірні правовідносини
положення останнього.

Крім того, звертаючись до суду 27.12.2013
року, ОСОБА_4 наголошував на тому, що
останній не отримав відповідь на запит
від 14.12.2013 року №43. Разом з тим, як
вбачається з матеріалів справи та було
вірно встановлено судом першої
інстанції, лист Позивача Відповідачем-1
отримано та зареєстровано лише 26.12.2013
року, тобто за день до звернення до
ОСОБА_4 до суду, у той час як відповідь
була надана Позивачу Головою фракції
30.12.2013 року №04-03/5-3335/317820 без порушення
встановлених Законом строків.

Оцінюючи твердження Апелянта-2 про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права в частині виходу
за межі позовних вимог, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Тобто, вихід за межі позовних вимог
можливий виключно у випадку
необхідності повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.
Водночас, суд першої інстанції, надаючи
оцінку змісту відповіді Голови
фракції, не врахував, що позовні вимоги
стосувалися виключно бездіяльності
відповідачів щодо ненадання відповіді
на запит, а не ненадання інформації на
запит, у зв'язку з чим таке твердження
Апелянта-2 є обґрунтованим.

Отже, предметом даного спору
охоплюється виключно правовідносини з
приводу бездіяльності Голови фракції
та Апарату ВР щодо ненадання
інформації за запит Позивача, що
відповідає вимогам ч. 2 ст. 11 КАС
України.

Таким чином, у зв'язку з тим, що
запитувана інформація не відносилася
до публічної, а відповідачі не належать
до розпорядників такої інформації у
розумінні Закону, колегія суддів
вважає помилковими висновки суду
першої інстанції про необхідність
задоволення позовних вимог, а відтак
вважає за необхідне у задоволенні
останніх відмовити повністю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні постанови
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи та порушено норми
матеріального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційні скарги задовольнити
повністю, а постанову суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Апарату Верховної
Ради України, Голови фракції
політичної партії «УДАР (Український
демократичний альянс за реформи)
Віталія Кличка» Кличка Віталія
Володимировича - задовольнити
повністю.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Апарату Верховної Ради
України, Голови фракції політичної
партії «УДАР (Український
демократичний альянс за реформи)
Віталія Кличка» Кличка Віталія
Володимировича про визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається в
порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212
КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.