Справа № К/9991/13928/12-С
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/13928/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Весельської Т.Ф.,

Малиніна В.В.,

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
Генеральної прокуратури України до
Кабінету Міністрів України про
скасування постанови Кабінету
Міністрів України за касаційною
скаргою Кабінету Міністрів України на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 вересня 2011 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 лютого 2012
року, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора
України звернувся до суду з позовом до
Кабінету Міністрів України про
визнання протиправним та скасування
абз. 1 та абз. 7 п. 31 Правил паркування
транспортних засобів, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№1342 від 03.12.2009 року, визнання нечинним
положення п. 32 Правил паркування
транспортних засобів, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1342 від 03.12.2009 року (в частині).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2011 року адміністративний позов
задоволено частково: визнано
протиправними та скасовано абз. 1 п. 31
Правил паркування транспортних
засобів, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №1342 від
03.12.2009 року, а саме в частині
формулювання «у разі повної або
часткової несплати збору за паркування
та вартості послуг з утримання
майданчиків для платного паркування
оператор має право перешкоджати виїзду
транспортного засобу з майданчика
шляхом застосування спеціальних
пристроїв-шлагбаумів або технічних
засобів для перешкоджання виїзду». В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 лютого 2012
року постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2011 року залишено без змін.

Кабінет Міністрів України не
погодився з постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 вересня 2011 року та ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 09 лютого 2012 року і звернувся до суду
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про залишення без
задоволення касаційної скарги на
підставі наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

03 грудня 2009 року Кабінетом Міністрів
України прийнято постанову №1342 «Про
затвердження Правил паркування
транспортних засобів».

Згідно з абз. 1, 7 п. 31 Правил у разі
повної або часткової несплати збору за
паркування та вартості послуг з
утримання майданчиків для платного
паркування оператор має право
перешкоджати виїзду транспортного
засобу з майданчика шляхом
застосування спеціальних
пристроїв-шлагбаумів або технічних
засобів для перешкоджання виїзду.
Після перевірки сплати користувачем
збору за паркування та вартості послуг
з утримання майданчиків для платного
паркування, а також вартості
застосування технічних засобів для
перешкоджання виїзду представник
оператора зобов'язаний усунути
перешкоду для виїзду транспортного
засобу з майданчика. Вартість
застосування технічних засобів для
перешкоджання виїзду розраховується
за методикою, затвердженою
Мінжитлокомунгоспом.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суди попередніх інстанцій дійшли
висновку про неправомірність
прийняття скасовано абз. 1 п. 31
постанови Кабінету Міністрів України
№1342 від 03.12.2009 року в частині
формулювання «у разі повної або
часткової несплати збору за паркування
та вартості послуг з утримання
майданчиків для платного паркування
оператор має право перешкоджати виїзду
транспортного засобу з майданчика
шляхом застосування спеціальних
пристроїв-шлагбаумів або технічних
засобів для перешкоджання виїзду»,
оскільки Кабінет Міністрів України
наділив правом тимчасово затримувати
транспортні засоби не уповноважених на
це законами України осіб.

Свої висновки обґрунтовували
наступними правовими нормами.

Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 117
Конституції України та статті 52 Закону
України «Про Кабінет Міністрів
України» (в редакції, чинній на час
видання оскаржуваного розпорядження)
Кабінет Міністрів України на основі та
на виконання Конституції і законів
України, актів Президента України в
межах своєї компетенції видає
постанови і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання.

Статтею 265-2 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
визначені підстави та суб'єкт, який має
право тимчасового затримання
транспортного засобу шляхом його
блокування.

Зокрема такими повноваженнями
наділені лише працівники Державної
автомобільної інспекції, яка у разі
наявності підстав вважати, що водієм
вчинено порушення, передбачені ч. ч. 1, 2,
3, 5, 6 ст. 121, ст. ст. 121-1, 126, ч. ч. 1-4 ст. 130, ст.
ст. 132-1, 206-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
(чинному на момент спірних
правовідносин), мають право тимчасово
затримувати транспортний засіб шляхом
блокування або доставляти його для
зберігання на спеціальний майданчик чи
стоянку (якщо розміщення затриманого
транспортного засобу суттєво
перешкоджає дорожньому руху), про що
робиться відповідний запис у протоколі
про адміністративне правопорушення.

Тимчасове затримання за порушення
правил зупинки та стоянки транспортних
засобів законом не передбачено (ч. 1, 3
ст. 122 КУпАП).

Виключна компетенція Державної
автомобільної інспекції на тимчасове
затримання транспортного засобу
визначена також Законом України «Про
дорожній рух», а саме ч. 2 ст. 52-1
встановлено повноваження
Державтоінспекції МВС України
здійснювати контроль за правомірністю
експлуатації транспортних засобів на
вулично-дорожній мережі, виконанням
установлених Кабінетом Міністрів
України правил паркування
транспортних засобів, а у випадках та
порядку, визначених законом, тимчасово
затримує та доставляє транспортний
засіб, у тому числі з використанням
спеціальних транспортних засобів (коли
розміщення затриманого засобу суттєво
перешкоджає дорожньому руху), на
спеціальні майданчики чи стоянки для
тимчасового зберігання, відповідно до
закону тимчасово вилучає посвідчення
водія, талон про проходження
державного технічного огляду, а також
ліцензійну картку на транспортний
засіб.

Щодо вартості послуг з утримання
майданчиків для платного паркування та
вартість застосування технічних
засобів для перешкоджання виїзду,
передбачених п. 32 Правил, то, за своєю
правовою природою цей платіж є
відшкодуванням оператору понесених
ним витрат на застосування технічних
засобів для перешкоджання виїзду,
тобто, платежем, що не передбачає
отримання прибутку, проте включає в
себе фактично понесені витрати.

Разом з тим, стягнення вказаної плати є
похідним від наявності права
застосовувати технічні засоби для
перешкоджання виїзду. Оскільки судом
визнано незаконним наявність у
операторів такого права, то стягнення
вказаного відшкодування також не може
бути визнано законним.

Враховуючи те, що постанови Кабінету
Міністрів України можуть видаватися
лише на основі та на виконання
Конституції та законів України, вони не
можуть містити в собі положень щодо
повноважень операторів майданчиків
паркування здійснювати функції, які
прямо не передбачені законом.

Відмовляючи у задоволенні позову
Генеральної прокуратури України в
частині визнання нечинним положення п.
32 Правил паркування транспортних
засобів, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 1342 від
03.12.2009 року (в частині), суди дійшли
правильного висновку про
необґрунтованість вимог в цій частині,
з огляду на те, що законність п. 32
вищевказаної постанови була предметом
розгляду адміністративної справи за
позовом фізичних осіб до Кабінету
Міністрів України №2а-17176/09/2670, рішення
по якій набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України, вважає, що постанова Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 вересня 2011 року та ухвала Київського
апеляційного адміністративного суду
від 09 лютого 2012 року ґрунтуються на
вірно встановлених фактичних
обставинах справи, яким дана належна
юридична оцінка, правильно застосовані
норми матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини, та не
допущено порушень процесуального
закону, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи, доводи викладені в касаційній
скарзі не спростовують висновків суду
попередніх інстанції, тому підстави
для скасування або зміни рішень
відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 231 КАС
України, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів
України залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 вересня 2011 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 лютого 2012
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ф.
Ситников

Т.Ф.
Весельська

В.В.
Малинін