Справа № 2а-140/10/1870
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/1361/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук
Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги

Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2 та Державної
податкової інспекції у м.Суми

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2010

у справі №2а-140/10/1870

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
м.Суми

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 31.03.2010 позов
задоволено. Визнано незаконними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 24.07.2009:
№/01/17-1016//49647 про визначення
зобов?язання з податку на додану
вартість в розмірі 17514 грн., у т.ч. за
основним платежем 11676 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 5838 грн.;
№/0/17-016//49648 про визначення
зобов?язання по єдиному податку в
розмірі 3570 грн., №/01/17-1016//49649
про визначення податкового
зобов?язання з податку з доходів
фізичних осіб в розмірі 892,50 грн.,
№/01/17-1016//49650 про визначення
податку з доходів фізичних осіб
(найманих працівників) в розмірі 12332,25
грн., у т.ч. за основним платежем 4110,75
грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями 8221,50 грн.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2010
постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 31.03.2010
скасовано в частині задоволених
позовних вимог про визнання
незаконними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 24.07.2009
№№/01/17-1016//49649,
№/01/17-1016//49650,
№/0/17-016//49648, та частково
№/01/17-1016//49647 в частині
визначення зобов?язання з податку на
додану вартість в розмірі 11764,50 грн., у
т.ч. за основним платежем 7843 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями 3921,50
грн. з прийняттям нового рішення про
відмову в позові. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
в силі.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційними скаргами
позивача та відповідача.

Позивачем ставиться питання про
скасування рішення суду апеляційної
інстанції та залишення в силі рішення
суду першої інстанції, відповідачем
ставиться питання про скасування
рішення суду апеляційної інстанції в
частині задоволених позовних вимог з
прийняттям нового рішення про відмову
в позові повністю, з підстав невірного
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в судових рішеннях, в
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги не підлягають
задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено планову виїзну
перевірку з питань своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати позивачем податків, зборів
(обов?язкових платежів) за період з
01.04.2006 по 30.03.2009, за результатами якої
складено акт №4961/17-1016//93 від 13.07.2009.

На підставі акта перевірки 24.07.2009
прийняті податкові
повідомлення-рішення
№/01/17-1016//49647, яким визначено
податкове зобов?язання з податку на
додану вартість в розмірі 17514 грн., в
тому числі за основним платежем - 11676
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 5838 грн.;
№/0/17-1016//49648 , яким визначено
податкове зобов?язання по єдиному
податку в розмірі 3570 грн.;
№/01/17-1016//49649, яким визначено
податкове зобов?язання з податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 892,50
грн.; №/01/17-1016//49650, яким
визначено податкове зобов?язання з
податку з доходів фізичних осіб
(найманих працівників) в розмірі 12332,25
грн., у тому числі за основним платежем -
4110,75 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями - 8221,50 грн.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у періоді, що
перевірявся ФОП ОСОБА_2 перебував на
спрощеній системі оподаткування, був
платником єдиного податку.

Відповідно до вимог п.2 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» у разі коли платник
єдиного податку здійснює
підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці або за
участю у підприємницькій діяльності
членів його сім'ї, ставка єдиного
податку збільшується на 50 відсотків за
кожну особу.

Під час перевірки встановлено, що у
періоді, що перевірявся, у позивача
працювали наймані працівники, однак
ставка єдиного податку за кожну особу
ним не збільшувалась.

Зазначене підтверджується наявними у
позивача подорожніми листами та
товарно-транспортними накладними,
згідно яких вантажні перевезення
здійснювали наступні водії: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, трудові відносини з якими не
оформлені.

Під терміном «наймана особа»
розуміється фізична особа, яка
безпосередньо власною працею виконує
трудову функцію виключно за дорученням
або наказом роботодавця, при цьому всі
вигоди від виконання такої трудової
функції, а також усі ризики, пов'язані з
таким виконанням або невиконанням,
отримуються (несуться) роботодавцем.
Враховуючи, що позивачем особисто та в
повному обсязі отримувались кошти за
надання послуг по перевезенню
вантажів, а також ним забезпечувались
умови праці (як-то здійснення вантажних
перевезень на автомобілях, що йому
належать на праві власності, виконання
ремонтних робіт даних автомобілів, їх
заправка ПММ) та у зв'язку з
вищезазначеним, правові відносини між
підприємцем та особами, що
безпосередньо здійснювали вантажні
перевезення є відносинами між
роботодавцем та найманими
працівниками і підпадають під дію ст. 2
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва», а тому підприємець
повинен збільшити щомісячний платіж
єдиного податку на кількість найманих
працівників.

При цьому судом апеляційної інстанції
правильно визнано помилковими
висновки суду першої інстанції в
частині того, що зазначені особи не
перебували з позивачем у трудових
відносинах, оскільки виконання робіт
(послуг) може здійснюватись на підставі
цивільно-правових договорів, але в
такому випадку робота (послуга)
надається одноразово та оплата за таку
одноразову роботу (послугу)
здійснюється після закінчення роботи і
оформлюється актом приймання -
передачі виконаних робіт (наданих
послуг), тобто оплачується не процес
праці, а його конкретний результат,
оподаткування доходів фізичних осіб,
що виконували роботи (надавали послуги)
здійснюється податковим агентом
(підприємцем) при їх нарахуванні
відповідно до п.7.1 ст.7 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
№ 889-ІУ від 22.05.2003, дотримання
зазначених вимог судами встановлено не
було.

Крім того, наявні у матеріалах справи
подорожні листи та
товарно-транспортні накладні
підтверджують здійснення перевезень
виключно вищеназваними водіями, чим
спростовуються висновки позивача, що
зазначені особи з ним у трудових
відносинах не перебували, самостійно
перевезення не здійснювали, а
проходили стажування, та лише
спостерігали за виробничим процесом.
Надані позивачем договори стажування
висновків суду апеляційної інстанції
не спростовують, оскільки передбачають
термін проходження стажування, який не
може перевищувати 30 годин, у той час як
товарно-транспортні накладні, зокрема,
від 12.10.2006 №110879 до подорожнього листа
471906, від 17.10.2006 №471906, від 01.11.2006 №11132 до
подорожнього листа 471906, від 08.11.2006 №111497
Б/П, які були видані водієві ОСОБА_5
підтверджують здійснення ним
перевезень ТМЦ автомобілем НОМЕР_1 за
маршрутами Дніпропетровськ-Суми,
Суми-Київ, Дніпропетровськ-Суми, що
значно перевищує строк стажування, а
також виписані конкретно на цього
водія.

Відповідно до пп. 4.2.1 п.4.2 ст.4 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включаються доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податку відповідно до умов
трудового або цивільно-правового
договору.

Згідно п.8.1 ст.8 вказаного Закону
податковий агент, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

Згідно п.19.2. ст.19 цього Закону особи, які
відповідно до цього Закону мають
статус податкових агентів, зобов'язані
своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок.

Виходячи із встановленого, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про правомірність винесення
податковим органом податкових
повідомлень-рішень
№/0/17-1016//49648 від 24.07.2009, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов?язання по єдиному податку в
розмірі 3570 грн. та
№/01/17-1016//49650 від 24.07.2009, яким
визначено суму податкового
зобов?язання по податку з доходів
фізичних осіб (найманих працівників) в
розмірі 12332,25 грн., у тому числі за
основним платежем - 4110,75 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 8221,50
грн.

Слід погодитись і з висновками судів
попередніх інстанцій про
підтвердження висновків податкового
органу про заниження позивачем чистого
доходу за 1-й квартал 2009 року на суму
5949,96 грн., яке сталося в результаті
завищення валових витрат на суму 5949,96
грн., внаслідок віднесення до складу
валових витрат понесених витрат на
придбання паливно-мастильних
матеріалів не в залежності від обсягів
їх використання, а відразу по факту
закупки.

У зв?язку з чим здійсненне відповідно
до вимог п. 7.1 ст.7, п. 22.3 ст. 22, п.4.1 ст.4,
пп.4.2.8 п.4.2 ст.4 , пп. 9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» донарахування позивачу
податкового зобов?язання по податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 892,50
грн. за спірним податковим
повідомленням-рішенням
№/01/17-1016//49649 від 24.07.2009 є
правильним.

Щодо податкового повідомлення-рішення
№/01/17-1016//49647 від 24.07.2009, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов?язання з податку на додану
вартість в розмірі 17514 грн., в тому
числі, за основним платежем - 11676 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 5838
грн., судова колегія вважає
правильними висновки суду апеляційної
інстанції, що воно підлягає скасуванню
в частині здійснених відповідачем
донарахувань суми основного платежу в
розмірі 3833 грн. та штрафних (фінансових)
санкцій 1916,15 грн.

Чинне законодавство не передбачає
відокремлення майна, яке
використовується фізичною особою -
підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності, від усього
належного такій фізичній особі майна
(ст.52 та ст. 128 Господарського кодексу
України).

Крім того, Порядком державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 № 1388, передбачено реєстрацію
транспортних засобів лише за
юридичними чи фізичними особами і
взагалі не передбачено їх реєстрацію
за фізичними особами -підприємцями.

Зважаючи на викладене, реєстрація
транспортного засобу на фізичну особу
не є тією обставиною, яка може свідчити
про його придбання без мети подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника.

Порядок формування податкового
кредиту, підстави його виникнення
регламентований п. 7.4, п. 7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (у
редакції, чинній на час формування
податкового кредиту), якого платник
податків зобов'язаний дотримуватися і
виключно за умови порушення якого,
формування податкового кредиту може
бути визнано неправомірним. Ці
положення Закону поширюються на усіх
без виключення платників податку на
додану вартість, в тому числі і
фізичних осіб-підприємців, які є
такими, та не передбачають особливих
умов для формування останніми
податкового кредиту.

Актом перевірки та судами попередніх
інстанцій не встановлено порушення
вимог наведених норм законодавства,
яке б позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість, за
операцією з придбання автомобіля
ЗИЛ-442100, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Щодо порушення позивачем вимог пп.3.1.1
п.3.1 ст.3 та пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
внаслідок не включення до податкових
зобов'язань виданих податкових
накладних та в результаті заниження
податкового кредиту з ПДВ, яке виникло
в результаті неповного включення, до
податкової декларації суми ПДВ,
сплаченої в ціні закуплених товарів,
яка включена до складу податкового
кредиту згідно реєстрів отриманих
податкових накладних, то зазначене
підтверджується первинними
документами, наданими на перевірку, та
позивачем не спростовано.

Крім того, відповідно до положень
пп.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону, у
зв?язку з чим у позивача були відсутні
підстави для включення до складу
податкового кредиту за травень 2008 року
ПДВ в сумі 267,00 грн. та за липень 2008 року
ПДВ в сумі 1550,00 грн. по фіскальним чекам,
виданим ТОВ «Лукойл-Київ», ІПН 07,
яке знято з обліку як платник податків
23.08.2005.

З огляду на встановлене, враховуючи
межі перегляду справи судом касаційної
інстанції, визначені ст.220 КАС України,
судова колегія не вбачає підстав для
задоволення касаційних скарг та
скасування рішення суду апеляційної
інстанції, з наведених в них мотивів.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 та Державної податкової
інспекції у м.Суми залишити без
задоволення, а постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2010 - без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун