Справа № 2а-2653/11
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 р.
Справа № 876/6285/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 27.02.2013р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до виконавчого
комітету Ужгородської міської ради про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії,-

встановив:

18.05.2013 року позивач - ОСОБА_1 звернувся
до суду із позовом до відповідача -
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що він з 1984 року по 2008 рік
проходив службу на посаді старшого
пожежного та командира відділення в
органах та підрозділах Державної
пожежної охорони МВС та МНС України.
Загальний стаж служби, враховуючи
строкову службу в Збройних силах
колишнього СРСР склав більш ніж 26
років.

У відповідності до ЗУ «Про статус
ветеранів військової служби, ветеранів
органів внутрішніх справ і деяких
інших осіб та їх соціальний захист»
ОСОБА_1 отримав статус ветерана органів
внутрішніх справ, який у відповідності
з ч.6 ст.6 Закону надав йому право на
пільги, в тому числі і по оплаті
комунальних послуг.

Після звернення з відповідними заявами
та копіями посвідчення ветерана до
комунальних підприємств (Водоканалу,
Горгазу, МРЕВу та інших) з вимогою про
реєстрацію пільги та скорочення на 50%
відповідних нарахувань, вищевказані
підприємства відмовились признавати
право ОСОБА_1 на пільги без реєстрації
її у відповідному органі праці та
соціального захисту населення
міськвиконкому Ужгородської
міськради, який мав визначити
кількість осіб мешкаючих із позивачем,
які мають право на пільгову оплату
комунальних послуг.

Позивач зазначає, що посадові особи
відділу міськвиконкому Ужгородської
міськради визначили, що з чотирьох
проживаючих членів його сім'ї пільгами
можуть користуватись лише двоє осіб -
ОСОБА_1 та його дружина. Своє рішення
посадові особи управління
міськвиконкому обгрунтовували
відповідним рішенням міськради та
вимогами ЗУ «Про Державний бюджет
України», згідно яких, обмежуються коло
осіб, маючих право на відповідні
пільги.

ОСОБА_1 не погодився із позицією та
рішенням посадових осіб
міськвиконкому, так як така є
протиправною та незаконною.

Позивач, із урахуванням уточнення до
позовних вимог, просить суд :

- визнати неправомірними дії та
бездіяльність державного органу
виконавчої влади - управління праці та
соцзахисту виконкому Ужгородської
міськради в питанні обмеження ОСОБА_1 і
членів його сім'ї в правах передбачених
законодавством на пільгову оплату
комунальних та інших витрат;

- визнати синів позивача - ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та невістку ОСОБА_4, яка проживає
разом з чоловіком, ОСОБА_3, такими, що є
членами сім'ї ОСОБА_1, які мають право на
користування тими ж самими пільгами по
оплаті комунальних послуг, які
передбачені для позивача як ветерана
МВС ДПО України у відповідності з ч. 6
ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів
військової служби, ветеранів органів
внутрішніх справ і деяких інших осіб та
їх соціальний захист»;

- зобов'язати відповідний орган
виконкому Ужгородської міськради
внести до Єдиного державного
автоматизованого реєстру осіб, які
мають право на пільги відомості про
членів його сім'ї, які проживають разом
з ОСОБА_1 і теж мають право на
користування пільгою по сплаті
комунальних послуг у відповідності з
чинним законодавством України;

- стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1 матеріальні збитки в сумі - 578,83
грн.;

- стягнути з виконкому Ужгородської
міськради 5000 грн. моральної шкоди на
користь ОСОБА_1;

- відшкодувати позивачу кошти
витрачені на правову допомогу у
розмірі 1000 грн.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 27.02.2013р. у задоволенні
позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Ужгородської міської ради про визнання
дій неправомірними, визнання членами
сім'ї, які мають право на пільги,
стягнення матеріальних збитків та
моральної шкоди - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції застосував
до спірних правовідносин ч.5 ст.51
Бюджетного кодексу України та ст.64
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» та встановив, що
згідно копій паспортів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 являються повнолітніми особами,
а отже не можуть бути віднесені до
списку членів сім'ї пільговика
встановленого в ст.64 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2010
рік». Також, невістка сина позивача,
ОСОБА_4 теж не відноситься до списку
членів сім'ї пільговика встановленого
в ст.64 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2010 рік».

Не погоджуючись з вказаною постановою
суду позивач оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач зокрема посилається на
те, що суд першої інстанції
проігнорував , що Конституційний Суд
України (рішення від 3 червня 1999 року
Справа N 1-8/99 , N 5-рп/99у) дав тлумачення
терміну «член сім'ї пільговика» та
навів перелік тих осіб які відносяться
до них, а саме : „Дружина (чоловік), їх
діти і батьки є членами сім'ї
військовослужбовця, працівника
міліції, особового складу державної
пожежної охорони і нарівні з ним
користуються пільгами щодо оплати
житла і комунальних послуг, якщо вони
проживають разом з ним, а у
передбачених законом випадках ще й
ведуть спільне господарство. Стосовно
дітей не має значення їх походження, а
також те, народжені вони у шлюбі чи поза
ним.".

Відповідно до рішення Конституційного
Суду від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008
зазначено що „Конституція України не
надає закону про Держбюджет вищої
юридичної сили стосовно інших законів"
.Тому посилання суду на норму ЗУ «Про
держбюджет України на 2010 рік» є
незаконним і таким що суперечить
правовій позиції та рішенню
Конституційного суду України.

Крім того апелянт посилається на те, що
відповідач, ігноруючи норми чинного
законодавства, конституційні права
людини, незважаючи на низку рішень
конституційного суду щодо
неправомірності подібних дій,
ігноруючи їх, примушуючи позивача
витрачати матеріальні кошти на
вишукування доказів своєї правоти,
свій вільний час та зусилля , необхідні
для відновлення свого права, юридичну
допомогу тощо, що привело ОСОБА_1 до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від
позивача додаткових зусиль для
організації свого життя, забезпечення
достатнього рівня життя для себе і
особливо своєї сім'ї, продовжує
наносити апелянту величезну моральну
шкоду.

В судове засідання сторони не
з'явились, хоча були повідомлені
належним чином про час та місце
розгляду справи у суді, а тому суд
вважає за можливе розглянути справу
без їх участі та відповідно до вимог ч. 1
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

Так, відповідно до наявного у
матеріалах справи посвідчення № 058071
виданого ГУ МВС України в
Закарпатській області від 19.05.2010 року -
ОСОБА_1 має право на пільги,
встановленні законодавством України
для ветеранів органів внутрішніх справ
(а.с.11).

Реалізуючи своє право, надане ч.6 ст.6
Закону України «Про статус ветеранів
військової служби, ветеранів органів
внутрішніх справ і деяких інших осіб та
їх соціальний захист» ОСОБА_1 звернувся
з відповідними заявами та копіями
посвідчення ветерана до комунальних
підприємств (Водоканалу, Горгазу,
МРЕВу) з вимогою про реєстрацію пільги
та скорочення на 50% відповідних
нарахувань.

Вищевказані підприємства відмовились
визнавати право ОСОБА_1 на пільгу без
реєстрації її у відповідному органі
праці та соціального захисту населення
міськвиконкому Ужгородської
міськради, який мав визначити
кількість осіб мешкаючих із позивачем,
які мають право на пільгову оплату
комунальних послуг.

Так, посадові особи відділу
міськвиконкому Ужгородської міськради
визначили, що з чотирьох проживаючих
членів сім'ї позивача, пільгами можуть
користуватись лише двоє осіб - ОСОБА_1
та його дружина. Своє рішення посадові
особи управління міськвиконкому
обгрунтовували відповідним рішенням
міськради та вимогами ЗУ «Про
Державний бюджет України», згідно яких,
обмежуються коло осіб, маючих право на
відповідні пільги.

Не погодившись із відмовою відповідача
- ОСОБА_1 звернувся за захистом, на думку
позивача, порушених прав та інтересів.

Слід зазначити, що спір у справі виник з
приводу визнання синів позивача -
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та невістки ОСОБА_4,
такими, що є членами сім'ї ОСОБА_1, які
мають право, на думку позивача, на
користування тими ж самими пільгами по
оплаті комунальних послуг, які
передбачені для позивача як ветерана
МВС ДПО України у відповідності з ч. 6
ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів
військової служби, ветеранів органів
внутрішніх справ і деяких інших осіб та
їх соціальний захист».

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами у справі, колегія суддів
виходить з наступного.

Так, Закон України «Про статус
ветеранів військової служби, ветеранів
органів внутрішніх справ і деяких
інших осіб та їх соціальний захист» від
24.03.1998 № 203/98-ВР (із змінами та
доповненнями) встановлює статус
ветеранів військової служби,
ветеранів органів внутрішніх справ,
ветеранів податкової міліції,
ветеранів державної пожежної охорони,
ветеранів Державної
кримінально-виконавчої служби України,
ветеранів служби цивільного захисту,
ветеранів Державної служби
спеціального зв'язку та захисту
інформації України, визначає основні
засади державної політики щодо
соціального захисту громадян,
звільнених з військової служби,
служби в органах внутрішніх справ,
державній пожежній охороні, Державній
кримінально-виконавчій службі України,
органах і підрозділах цивільного
захисту, Державній службі
спеціального зв'язку та захисту
інформації України, та членів їх сімей,
визначає гарантії, які забезпечують їм
гідне життя, активну діяльність, шану
та повагу в суспільстві.

Згідно ст.2 Закону України № 203/98-ВР -
законодавство України про статус
ветеранів військової служби, ветеранів
органів внутрішніх справ, ветеранів
податкової міліції, ветеранів
державної пожежної охорони,
ветеранів Державної
кримінально-виконавчої служби України,
ветеранів служби цивільного захисту,
ветеранів Державної служби
спеціального зв'язку та захисту
інформації України базується на
Конституції України і складається з
цього Закону та інших
нормативно-правових актів України, що
регулюють суспільні відносини у
сфері соціального захисту громадян.

Відповідно до ст.3 Закону України №
203/98-ВР - держава гарантує кожному
ветерану військової служби, ветерану
органів внутрішніх справ, ветерану
податкової міліції, ветерану державної
пожежної охорони, ветерану Державної
кримінально-виконавчої служби
України, ветерану служби цивільного
захисту, ветерану Державної служби
спеціального зв'язку та захисту
інформації України рівні з іншими
громадянами можливості в економічній,
соціальній, політичній сферах щодо
задоволення різноманітних життєвих
потреб, а також подає різні види
допомоги шляхом:

реалізації права на працю відповідно
до рівня професійної підготовки та
цільових програм соціальної адаптації;

створення умов для підтримки та
поліпшення здоров'я з метою
забезпечення активного довголіття;

надання пільг, компенсацій та
соціальних гарантій у процесі трудової
діяльності та заслуженого відпочинку;

реалізації цільових програм
поліпшення житлових умов;

організації соціально-побутового
обслуговування;

пенсійного забезпечення відповідно до
законодавства.

Згідно п.6 ч.1 ст. 6 Закону України №
203/98-ВР - ветеранам військової служби,
ветеранам органів внутрішніх справ,
ветеранам податкової міліції,
ветеранам державної пожежної охорони,
ветеранам Державної
кримінально-виконавчої служби України,
ветеранам служби цивільного захисту,
ветеранам Державної служби
спеціального зв'язку та захисту
інформації України надаються такі
пільги:

50-відсоткова знижка плати за
користування житлом (квартирної плати)
та плати за комунальні послуги
(водопостачання, газ, електрична,
теплова енергія та інші послуги),
користування квартирним телефоном
ветеранами військової служби,
ветеранами органів внутрішніх справ,
ветеранами податкової міліції,
ветеранами державної пожежної
охорони, ветеранами Державної
кримінально-виконавчої служби
України, ветеранами служби
цивільного захисту, ветеранами
Державної служби спеціального зв'язку
та захисту інформації України і
членами їх сімей, які проживають разом
з ними, в жилих будинках усіх форм
власності в межах норм, передбачених
законодавством, або 50-відсоткова
знижка вартості палива, в тому числі
рідкого, в межах норм, встановлених для
продажу населенню для осіб, які
проживають у будинках, що не мають
центрального опалення.

Слід зазначити, що вищезазначений
Закон не містить переліку осіб, які
віднесені до членів сім'ї пільговика та
мають право на відповідні пільги по
оплаті комунальних послуг.

Так, відповідно до ч.5 ст.51 Бюджетного
кодексу України від 08.07.2010 року №2456-VІ
(із змінами та доповненнями) - при
наданні пільг та здійсненні видатків з
бюджету щодо їх виплати до членів сім'ї
пільговика належать: дружина
(чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18
років); неодружені повнолітні діти,
визнані інвалідами з дитинства I та II
групи або інвалідами I групи; особа,
яка проживає разом з інвалідом війни I
групи та доглядає за ним, за умови що
інвалід війни не перебуває у шлюбі;
непрацездатні батьки; особа, яка
знаходиться під опікою або
піклуванням громадянина, який має
право на пільги, та проживає разом з
ним.

Статтею 64 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
встановлено, що до членів сім'ї
пільговика при наданні пільг належать :
дружина (чоловік), їхні неповнолітні
діти (до 18 років); неодружені
повнолітні діти, які визнані
інвалідами з дитинства I та II групи або
інвалідами I групи; особа, яка
проживає разом з інвалідом війни I
групи та доглядає за ним за умови, що
інвалід війни не перебуває у шлюбі;
непрацездатні батьки; особа, яка
знаходиться під опікою або
піклуванням громадянина, що має право
на пільги, та проживає разом з ним.

Беручи до уваги вищенаведені правові
норми колегією суддів встановлено, що
згідно копій паспортів, сини позивача -
ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1.н.), ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.) та невістка ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н.), являються
повнолітніми особами, а отже не можуть
бути віднесені до списку членів сім'ї
пільговика, які мають право на пільги
відповідно до вищенаведених правових
норм, на які посилався суд першої
інстанції.

Проте, Конституційний Суд України
рішенням від 03.06.1999 року № 5-рп/99 у
справі за конституційними поданнями
Служби безпеки України, Державного
комітету нафтової, газової та
нафтопереробної промисловості
України, Міністерства фінансів України
щодо офіційного тлумачення положень
пункту 6 статті 12 Закону України "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей", частин четвертої і п'ятої статті
22 Закону України "Про міліцію" та
частини шостої статті 22 Закону України
"Про пожежну безпеку" (справа про
офіційне тлумачення терміна "член
сім'ї") вирішив, що :

Під членом сім'ї військовослужбовця,
працівника міліції, особового складу
державної пожежної охорони за змістом
пункту 6 статті 12 Закону України "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей", частин четвертої та п'ятої
статті 22 Закону України "Про міліцію" та
частини шостої статті 22 Закону України
"Про пожежну безпеку" треба розуміти
особу, що перебуває з суб'єктом права
на пільги щодо оплати користування
житлом і комунальними послугами у
правовідносинах, природа яких
визначається: кровними (родинними)
зв'язками або шлюбними відносинами;
постійним проживанням з
військовослужбовцем, працівником
міліції, особового складу державної
пожежної охорони; веденням з ним
спільного господарства. Такі ознаки
(вимоги) застосовуються
диференційовано при конкретному
визначенні членів сім'ї, які мають
право на названі пільги.

До кола членів сім'ї
військовослужбовця, працівника
міліції, особового складу державної
пожежної охорони належать його (її)
дружина (чоловік), їх діти і батьки.
Щодо них ознака (вимога) ведення
спільного господарства з суб'єктом
права на пільги в оплаті користування
житлом і комунальними послугами
застосовується лише у передбачених
законом випадках. Діти є членами сім'ї
незалежно від того, чи є це діти
будь-кого з подружжя, спільні або
усиновлені, народжені у шлюбі або
позашлюбні.

Членами сім'ї військовослужбовця,
працівника міліції, особового складу
державної пожежної охорони можуть бути
визнані й інші особи за умов
постійного проживання разом з
суб'єктом права на пільги і ведення з
ним спільного господарства, тобто не
лише його (її) близькі родичі (рідні
брати, сестри, онуки, дід, баба), але й
інші родичі або особи, які не
перебувають з військовослужбовцем,
працівником міліції, особового складу
державної пожежної охорони у
безпосередніх родинних зв'язках
(неповнорідні брати, сестри; зять,
невістка; вітчим, мачуха; опікуни,
піклувальники, пасинки, падчерки та
інші).

Наявність права на пільги в оплаті
користування житлом та комунальними
послугами у члена сім'ї
військовослужбовця, працівника
міліції, особового складу державної
пожежної охорони у кожному конкретному
випадку визначається відповідними
органами чи організаціями, а в разі
виникнення спору - судами загальної
юрисдикції.

Відповідно до ст.71 КАС України - кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В контексті наведеного слід зазначити,
що позивачем ОСОБА_1 не надано жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження його позовних вимог.

Як наслідок, відсутні правові підстави
для їх задоволення, щодо : визнання
неправомірними дій та бездіяльності
державного органу виконавчої влади -
управління праці та соцзахисту
виконкому Ужгородської міськради в
питанні обмеження ОСОБА_1 і членів його
сім'ї в правах передбачених
законодавством на пільгову оплату
комунальних та інших витрат; визнання
синів позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
невістку ОСОБА_4, яка проживає разом з
чоловіком, ОСОБА_3, такими, що є членами
сім'ї ОСОБА_1, які мають право на
користування тими ж самими пільгами по
оплаті комунальних послуг, які
передбачені для позивача як ветерана
МВС ДПО України у відповідності з ч. 6
ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів
військової служби, ветеранів органів
внутрішніх справ і деяких інших осіб та
їх соціальний захист»; зобов'язання
відповідного органу виконкому
Ужгородської міськради внести до
Єдиного державного автоматизованого
реєстру осіб, які мають право на пільги
відомості про членів його сім'ї, які
проживають разом з ОСОБА_1 і теж мають
право на користування пільгою по
сплаті комунальних послуг у
відповідності з чинним законодавством
України; стягнення з відповідача на
користь ОСОБА_1 матеріальних збитків в
сумі 578,83 грн.

Також, щодо заявленої позовної вимоги
про відшкодуванню на користь ОСОБА_1
моральної шкоди в розмірі 5000 грн., то
суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

Так, із матеріалів справи слідує, що
позивачем в судовому засіданні не
доведено, що дії відповідача порушили
його законні права та призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

З огляду на це, колегія суддів вважає,
що оскільки законні права ОСОБА_1 не
порушені, то і відсутні правові
підстави для задоволення позовної
вимоги в частині відшкодування
моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 щодо
відшкодування на його користь коштів
витрачених на правову допомогу у
розмірі 1000 грн., колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Згідно п.1 ч.3 ст.87 КАС України - до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
належать: витрати на правову допомогу.

Частини 1-6 статті 94 КАС України
регламентують розподіл судових витрат.

Так, якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

У справах, в яких позивачем є суб'єкт
владних повноважень, а відповідачем -
фізична чи юридична особа, судові
витрати, здійснені позивачем, з
відповідача не стягуються.

У разі відмови у задоволенні позовних
вимог позивача, звільненого від сплати
судових витрат, а також залишення
адміністративного позову без розгляду
судові витрати, понесені відповідачем,
компенсуються за рахунок Державного
бюджету України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної
інстанції, не повертаючи
адміністративної справи на новий
розгляд, змінить судове рішення або
ухвалить нове, він відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Системний аналіз наведеної правової
норми дає підстави вважати, що в разі
відмови у задоволенні позовних вимог
фізичної особи, витрати понесені нею на
правову допомогу на її користь не
відшкодовуються, оскільки це не
передбачено ст.94 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 27.02.2013р. по справі № 2а-2653/11 -
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
О.О. Большакова

В.Я. Макарик