Справа № К/9991/19224/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/19224/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Пилипчук Н.Г.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі міста Києва

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 лютого 2011
року

у справі № 2а-13069/10/2670

за позовом Заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі міста Києва

до Орендного підприємства
«Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління
№7»

про стягнення суми податкового боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Заступник прокурора міста Києва
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Державної податкової інспекції у
Святошинському районі міста Києва
(далі - позивач) із позовом до Орендного
підприємства «Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління
№7» (далі - відповідач) про стягнення
суми податкового боргу в розмірі 965700,11
грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 грудня 2010 року позов задоволено.
Стягнуто з Орендного підприємства
«Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління
№7» на користь державного бюджету
податок на додану вартість у розмірі
965700,11 грн.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 лютого 2011
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 грудня 2010 року скасовано в частині
задоволених позовних вимог про
стягнення з Орендного підприємства
«Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління
№7» на користь державного бюджету
податку на додану вартість у розмірі
787768,78 грн. та ухвалено в цій частині
нову постанову, якою у задоволені даних
позовних вимог відмовлено. В іншій
частині постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 грудня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у
Святошинському районі м. Києва,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 лютого 2011
року, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
грудня 2010 року залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для звернення до суду з
вказаним позовом слугував лист ДПІ у
Святошинському районі м. Києва за вих.
№ 5118/9/24-031 від 17 серпня 2010 року,
скерований до Прокуратури міста Києва,
про те, що Орендне підприємство
«Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління
№7» має податкову заборгованість зі
сплати податку на додану вартість у
розмірі 965700,11 грн.

З метою погашення податкової
заборгованості ДПІ у Святошинському
районі м. Києва були сформовані та
надіслані платнику податків першу №
1/110 від 05 лютого 2009 року та другу № 2/877
від 02 червня 2009 року податкові вимоги
(арк. справи 12,13).

Зокрема, згідно другої податкової
вимоги № 2/877 від 02 червня 2009 року ДПІ у
Святошинському районі м. Києва
повідомила підприємство, що загальна
сума податкового боргу Орендного
підприємства «Спеціалізоване
ремонтно-налагоджувальне управління
№7» за узгодженими податковими
зобов'язаннями станом на 29 травня 2009
року становить 177931,33 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги в порядку скороченого
провадження, керувався положеннями
статей 67, 121 Конституції України
Конституції України, статтею 361 Закону
України «Про прокуратуру», статтями 10,
11 Закону України «Про державну
податкову службу в Україні»,
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2,
підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 статті 3,
підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 статті 4,
пунктом 5.1 статті 5, підпунктом 5.3.1
пункту 5.3 статті 5, підпунктом 5.4.1 пункту
5.4 статті 5, підпунктом 17.1.7 пункту 17.1
статті 17 Закону України «Про погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», підпунктом 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині задоволених позовних вимог про
стягнення з відповідача 787768,78 грн. та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в цій частині, виходив з того, що
ДПІ у Святошинському районі м. Києва не
доведено, що заборгованість у сумі
787768,78 грн. набула статусу податкового
боргу. Залишаючи без змін рішення суду
першої інстанції в частині задоволених
позовних вимог про стягнення з
відповідача 177931,33 грн., суд виходив з
того, що податкові
повідомлення-рішення, якими
відповідачу були визначені податкові
зобов'язання у розмірі 177931,33 грн., в
адміністративному або судовому
порядку не оскаржувались та не були
скасовані у спосіб та згідно з
процедурою, передбаченою статтями 5, 6
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами».

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції,
з огляду на наступне.

За визначенням, наведеним у пункті 1.3
статті 1 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин), податковий борг
(недоїмка) - це податкове зобов'язання (з
урахуванням штрафних санкцій за їх
наявності), самостійно узгоджене
платником податків або узгоджене в
адміністративному чи судовому порядку,
але не сплачене у встановлений строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
податкового зобов'язання.

Підпунктом 5.4.1 пункту 5.4 статті 5 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що узгоджена сума
податкового зобов'язання, не сплачена
платником податків у строки, визначені
цією статтею, визнається сумою
податкового боргу платника податків.

Разом з цим, право на стягнення
податкового боргу виникає після
надіслання (вручення) податковим
органом першої та другої податкових
вимог платникові податків у порядку,
передбаченому пунктом 6.2 статті 6
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

При цьому, обставини, з настанням яких
податкова вимога вважається
надісланою (врученою) юридичній особі,
визначені підпунктом 6.2.4 пункту 6.2
статті 6 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин).

Згідно з підпунктом 6.3.2 пункту 6.3 статті
6 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) у
разі коли у платника податків, якому
було надіслано першу податкову вимогу,
виникає новий податковий борг, друга
податкова вимога має містити суму
консолідованого боргу. При цьому
окрема податкова вимога щодо такого
нового податкового боргу не
виставляється. Консолідованим
вважається борг, визначений у першій
податковій вимозі, збільшений на суму
нового податкового боргу, що виник до
виставлення другої податкової вимоги.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 10.1.1
пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) стягнення
коштів та продаж інших активів
платника податків провадяться не
раніше тридцятого календарного дня з
моменту надіслання йому другої
податкової вимоги.

Таким чином, саме після настання
зазначених у підпункті 6.2.4 пункту 6.2
статті 6 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) обставин та з
урахуванням строку, передбаченого
підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього
Закону, виникає право на звернення
податкового органу до суду із позовом
про стягнення податкового боргу.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, належних та допустимих
доказів того, що частина суми,
заявленої до стягнення, у розмірі 787768,78
грн. набула статусу податкового боргу
податковим органом надано не було, з
урахуванням того, що першою та другою
податковими вимогами підтверджено
правомірність визначеної у позовній
заяві суми податкового боргу у розмірі
177931,33 грн. Доказів, які б
підтверджували факт наявності у
платника податків податкової
заборгованості у розмірі 787768,78 грн.,
матеріали справи не містять. Не додано
таких доказів і до касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Отже, за встановлених судом
апеляційної інстанції обставин щодо
недотримання податковим органом вимог
зазначених вище правових норм, колегія
суддів погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
в частині стягнення з відповідача 787768,78
грн.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у Святошинському районі м.
Києва підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22 лютого 2011 року підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі міста Києва залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Н.Г. Пилипчук