Справа № 2а-1658/12/2070
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року
м. Київ К/9991/53271/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Костенко М. І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Харкова Харківської
області Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04.04.2012 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.08.2012 р.

у справі № 2а-1658/12/2070

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Харківхолодмаш»

до Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 р. Відкрите акціонерне
товариство «Харківхолодмаш» (далі -
позивач, ВАТ «Харківхолодмаш»)
звернулось до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
Основ'янська МДПІ м. Харкова) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Комінтернівському районі м. Харкова №
від 30.11.2011 р.

Ухвалою Харківського окружного
адміністративного суду від 26.03.2012 р. за
клопотанням представника відповідача
замінено первинного відповідача -
Державну податкову інспекцію у
Комінтернівському районі м. Харкова на
належного відповідача -
правонаступника Основ'янську
міжрайонну державну податкову
інспекцію м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 04.04.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.08.2012 р.,
позовні вимоги задоволені у повному
обсязі: скасовано податкове
повідомлення-рішення Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Харкова Харківської
області Державної податкової служби №
від 30.11.2011 р.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просив
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
04.04.2012 р. та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 02.08.2012 р. і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 21.10.2011 р. по
27.10.2011 р. фахівцями ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова
була проведена документальна невиїзна
позапланова перевірка ВАТ
«Харківхолодмаш» щодо
підтвердження відомостей, отриманих
від особи, яка мала правові відносини з
ТОВ «Еко-Комуненерго»
за липень 2011 р., за результатами якої
було складено акт № 2065/23-206/14307966 від
31.10.2011 р. та встановлено порушення: п. 44.1
ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.
201.1 ст. 201 Податкового кодексу України
внаслідок включення ВАТ
«Харківхолодмаш» до
складу податкового кредиту суми ПДВ за
отриманий товар (надані послуги) від
ТОВ «Еко-Комуненерго»
за липень 2011 р. відповідно до
податкових накладних від 22.07.2011 р. № 6,7
на загальну суму ПДВ 81 269, 45 грн., за
результатами виконання угод, які
визнанні нікчемними та в силу ст. 216
Цивільного кодексу України не
створюють юридичних наслідків і, як
наслідок, не пов'язані з власною
господарською діяльністю.

Позивач не погодився із зазначеними в
акті порушеннями, в зв'язку з чим
звернувся в межах адміністративного
оскарження із запереченнями на акт №
2065/23-206/14307966.

На підставі зазначеного акту
відповідач прийняв спірне податкове
повідомлення-рішення № від 30.11.2011
р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 121 904, 18 грн., з
яких: за основним платежем 81 269, 45 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 40 634, 73 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій
вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходили
з того, що відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, не довів
правомірності прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення, а
висновки викладені в акті податкової
перевірки не узгоджуються з нормами
матеріального права.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Із аналізу положень п.7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» випливає, що підставою для
формування податкового кредиту є
наявність у платника податку - покупця
належно оформленої податкової
накладної, яка видається платником
податку, що поставляє товари (роботи,
послуги), на підтвердження здійснення
такої поставки. Тобто Закон пов'язує
виникнення у платника податку на
додану вартість права на включення
сплачених ним сум податку до
податкового кредиту із фактичним
виконанням робіт (послуг) чи поставкою
товарів, у ціні яких цей податок
сплачений.

Зазначені положення Закону України
«Про податок на додану вартість»
кореспондуються із положеннями
закріпленими у Податковому кодексі
України, що вступив в дію з 01.01.2011 р.

Так. підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначено,
що податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України зазначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна має містити: порядковий номер
податкової накладної; дату її
виписування, назву юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місце розташування юридичної
особи або місце податкової адреси
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);
повну назву отримувача; ціну продажу
без врахування податку; ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Пунктами 201.4, 201.6 статті 201 Податкового
Кодексу України, встановлено, що
податкова накладна складається у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Оригінал
податкової накладної надається
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг). Податкова
накладна є звітним податковим
документом і одночасно розрахунковим
документом.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Вказана позиція узгоджується з
практикою Європейського суду з прав
людини у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), де
Європейський суд з прав людини у своєму
рішенні від 22.01.2009 р. зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати податок на
додану вартість вдруге, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, позивачем у межах
своєї господарської діяльності було
укладено правочини з вказаним у акті
податкової перевірки контрагентом.

Так, 16.05.2011 р. між позивачем, ВАТ
«Харківхолодмаш» та ТОВ
«Еко-Комуненерго» було укладено
договір купівлі-продажу № 16/05-11,
предметом якого є матеріали та
будівельні матеріали, загальна
кількість яких визначається у
накладних, які є невід'ємною частиною
договору.

04.07.2011 р. між позивачем, ВАТ
«Харківхолодмаш» та ТОВ
«Еко-Комуненерго» було укладено
договір підряду № 4/07-11.

Документальним підтвердженням
здійснення господарської діяльності
позивача з ТОВ «Еко-Комуненерго», а,
відповідно, і здійснення певних витрат,
є податкові накладні,
товарно-транспортні накладні, платіжні
доручення, акти приймання-передачі
виконаних робіт, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
складені з дотриманням вимог статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», статті 201 Податкового кодексу
України і містять у собі відомості щодо
змісту та обсягу проведених операцій,
які узгоджуються між собою і, у свою
чергу, підтверджують правомірність
декларування позивачем податкового
кредиту з податку на вартість.

Крім того, податковий орган, роблячи
висновки про відсутність між
зазначеними підприємствами
господарських відносин, вказує на
нікчемність укладених між ними
договорів, оскільки такі вчинено без
мети настання реальних наслідків.

Колегія суду касаційної інстанції
погоджується з судами попередніх
інстанцій, щодо відсутності підстав
для визнання нікчемними договорів
укладених позивачем з вказаними
контрагентами виходячи з наступного.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено перелік вимог, дотримання
яких є необхідним для дійсності
правочину, а саме, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини другої статті 207
Цивільного кодексу України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Із набуттям чинності з 01.01.2011 р. змін до
Цивільного кодексу України, зокрема,
було викладено частину першу статті 203
у новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьою, податкові органи не
можуть посилатися на нікчемність
правочинів та господарських
зобов'язань платників податків
відповідно до частин першої та другої
статті 228 Цивільного кодексу України,
як на правову підставу для
донарахування податкових зобов'язань.
Виключення з цього правила може
становити лише ситуація із
безпідставним відшкодуванням податку
на додану вартість із державного
бюджету, що може бути кваліфіковано як
незаконне заволодіння майном держави.
В інших же випадках дії платників
податків, що мали намір ухилитися від
оподаткування укладаючи правочини та
використовуючи господарські операції
як інструмент коригування показників
своєї господарської діяльності для
цілей отримання так званої податкової
вигоди (мінімізації оподаткування) без
наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття «незаконне
заволодіння майном держави», що
міститься у диспозиції частини першої
статті 228 Цивільного кодексу України, й
тому відсутні правові підстави для
застосування частин першої та другої
статті 228 Цивільного кодексу України.

Податкові органи, на підставі частини
третьої статті 228 Цивільного кодексу
України чи статті 207 Господарського
кодексу України, можуть у судовому
порядку доводити недійсність
правочинів (господарських зобов'язань),
що, на їх думку, укладені платниками
податку з метою, яка завідомо суперечна
інтересам держави та суспільства і
полягає в ухиленні від оподаткування.

Отже, з огляду на викладене, висновки
податкового органу щодо визначення сум
податкових зобов'язань платників
податку з податку на додану вартість
без отримання відповідного рішення
суду про недійсність правочину
(господарського зобов'язання),
винесеного судом за позовом
податкового органу на підставі частини
третьої статті 228 Цивільного кодексу
України чи статей 207 та 208
Господарського кодексу України,
повинні ґрунтуватись виключно на
даних, які містяться в документах,
перелік яких визначений Податковим
кодексом України, в податковій
інформації, експертних висновках,
судових рішеннях тощо.

Таким чином, висновки податкового
органу про вчинення платником податків
порушень податкового законодавства,
щодо неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень, судами першої та
апеляційної інстанцій були порушені
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Харкова Харківської
області Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
04.04.2012 р. та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 02.08.2012 р. у справі № 2а-1658/12/2070
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
БухтіяроваПомічник судді (підпис) М.І.
Костенко З оригіналом згідно Т. В.
Давидовська