Справа № 802/405/14-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 березня 2014 р.
Справа № 802/405/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина
Олександровича,

за участі секретаря судового засідання
Яковенка Дмитра Олександровича,

представників позивача Почтара Г.В.,
Гонковського Д.А., Зарічного С.П.,

представника відповідача Бойка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "СТАР ГРУП-02"

до: Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправними та
скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом звернулося
товариство з обмеженою
відповідальністю "СТАР ГРУП-02" (надалі -
Товариство, ТОВ "СТАР ГРУП - 02") до
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що за результатами планової
виїзної документальної перевірки з
питань дотримання Товариством вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 жовтня 2010
року по 31 грудня 2012 року податковим
органом виявлено ряд порушень вимог
податкового законодавства.

На підставі виявлених порушень
Вінницькою об`єднаною державною
податковою інспекцією 30 січня 2014 року
прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким
Товариству збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в розмірі 517117,00 гривень
основного платежу, штрафні санкції
81147,00 гривень, а також податкове
повідомлення-рішення № від 04
лютого 2014 року, яким Товариству
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств в
розмірі 1500,00 гривень.

Не погоджуючись із висновками, що
викладені в акті перевірки, а
відповідно і з винесеними податковими
рішеннями, позивач звернувся до суду із
вимогами визнати протиправними та
скасувати зазначені вище податкові
повідомлення-рішення.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали,
посилаючись при цьому на обставини, що
наведені у адміністративному позові.

Представники відповідача проти позову
заперечували, аргументуючи свої
заперечення обґрунтованістю висновків
податкових ревізор-інспекторів, що
проводили перевірку, які знайшли
відображення у акті перевірки від 10
січня 2014 року.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши адміністративну
справу, суд встановив наступне.

Протягом періоду з 18 листопада по 27
грудня 2013 року головним державним
ревізором-інспектором відділу
перевірок платників податків
управління податкового аудиту
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Нагагою Л.Г.,
головним державним
ревізором-інспектором відділу
контрольно-перевірочної роботи
юридичних осіб управління податків і
зборів фізичних осіб Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Мельниковою Н.І., головним
державним ревізором-інспектором
відділу контролю за проведенням
розрахункових операцій управління
податкового та митного аудиту у
Вінницькій області Білохатнюк П.С.
проведено планову виїзну перевірку з
питань дотримання ТОВ "СТАР ГРУП - 02"
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 жовтня 2010
року по 31 грудня 2012 року. За наслідками
проведеної перевірки складено акт
№11/22/34504557 від 10 січня 2014 року (а.с. 14-62).

В ході проведеної перевірки виявлено
порушення Товариством підпункту 5.2.1
пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", підпункту 14.1.27,
підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.231 пункту
14.1 статті 14, підпункту 138.10.3 пункту 138.10
статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139, пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, в
результаті чого платником занижено
податок на прибуток на суму 517117
гривень.

Суть виявлених порушень полягає у тому,
що Товариством необгрунтовано
включено до складу витрат витрати на
юридичні послуги на загальну суму 238880
гривень, зайво віднесено до складу
витрат на збут витрати на відрядження
працівників в сумі 1218974 гривень, а також
безпідставно включено до складу витрат
витрати на пальне в загальній сумі 893671
гривень.

На підставі виявлених порушень
Вінницькою об`єднаною державною
податковою інспекцією 30 січня 2014 року
прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким
Товариству збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в розмірі 517117,00 гривень
основного платежу, штрафні санкції
81147,00 гривень.

В зв'язку із допущенням арифметичної
помилки до акту перевірки внесено
зміни, в зв'язку із чим іншим податковим
повідомленням-рішенням № від 04
лютого 2014 року Товариству збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток підприємств в розмірі 1500,00
гривень.

Надаючи правову оцінку податковим
повідомленням-рішенням, що
оскаржуються, суд зважає на таке.

З приводу виявлених під час перевірки
порушень, що полягають у
необгрунтованому включенні
Товариством до складу витрат витрати
на юридичні послуги на загальну суму
238880 гривень, то варто звернути увагу на
таке.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України (надалі -
ПК України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Положеннями п. 138.2 статті 138 ПК України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відтак, визначаючись з приводу
обгрунтованості віднесення витрат до
складу валових витрат суду варто
враховувати, по-перше, наявність
належних договорів на надання певних
послуг, поставку товару, по-друге,
наявність відповідних документів на
підтвердження виконання таких
договорів та зв'язку понесених витрат з
господарською діяльністю суб'єкта
господарювання, зокрема, актів
виконаних робіт та інших документів,
які передують підписанню цих актів в
підтвердження конкретних обсягів,
змісту наданих послуг, товарів,
по-третє, наявність податкової
накладної, по-четверте, подальше
використання послуг, товарів у
господарській діяльності та
збільшення обсягів виробництва, продаж
й конкретні результати від цієї
операції.

Так, судом встановлено, що 03 січня 2010
року між ТОВ "СТАР ГРУП - 02" (Замовник) та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9
(Виконавець) укладено договір про
надання юридичних послуг, умовами
якого передбачено, що Замовник доручає,
а Виконавець бере на себе зобов'язання
надавати юридичну допомогу в обсязі та
на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 4.1 цього договору визначено, що
Виконавець складає та надає Замовнику
щоквартальний звіт про виконані
роботи. На підставі складених звітів
Виконавець до кінця кожного поточного
року надає Замовнику акт виконаних
робіт, на підставі якого здійснюється
оплата за надані послуги.

В підтвердження отримання послуг від
ФОП ОСОБА_9 Товариством надано акти
виконаних робіт (а.с.88-89), звіти про
виконану роботу (а.с.90-93), платіжні
доручення (а.с.80-84). Також суду надано
копії рішень господарського суду
Вінницької області, з яких видно, що
судові засіданні відбувалися за участі
представника ТОВ "СТАР ГРУП - 02" ОСОБА_9

Однак, суд встановив, що у вказаних
документах зазначено лише перелік
наданих виконавцем послуг, проте ані
договір про надання юридичних послуг,
ані акти виконаних робіт та звіти не
конкретизують обсяг наданих послуг та
їх вартість у розрізі кожної окремо
наданої послуги, що не узгоджується із
положеннями частини 2 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність" в частині
необхідності зазначення в первинних
документах змісту та обсягу
господарської операції.

Тобто, в даному випадку із наданих
Товариством документів (в тому числі
актів наданих послуг та звітів)
неможливо встановити обсяг (кількість)
наданих підприємцем послуг, вказані
документи не містять деталізації щодо
конкретного найменування виконаних
робіт, а також відсутні вартістні
показники за кожну надану послугу
окремо, що не дає змоги встановити факт
надання послуг в тому розмірі, що
визначений в актах виконаних послуг та
звітах.

Отже, з наданих документів неможливо
прослідкувати чи вартість наданих
послуг відповідає фактично наданим
послугам, що ставить під сумнів
реальність надання таких послуг на
відповідну суму.

Окремо суд звертає увагу на тому3, що
правильність формування валових
витрат та податкового кредиту залежить
від наявності зв'язку витрат платника
податків на придбання товарів (робіт,
послуг) з його господарською
діяльністю, який зокрема, полягає і у
наявності розумних економічних причин
(ділової мети) для вчинення
господарських операцій.

Відсутність сукупності зазначених
чинників, які визначають зв'язок витрат
платника податків з його господарською
діяльністю, виключають можливість
формування валових витрат навіть за
наявності належним чином оформлених
первинних та розрахункових документів.

Відтак, з наданих Товариством
документів неможливо встановити факт
надання юридичних послуг ФОП ОСОБА_9
Товариству.

Крім того, представниками позивача не
надано обгрунтованих пояснень щодо
доцільності залучення підприємця для
надання юридичних послуг при наявності
в штаті прцюючого юриста.

Отже, документами, що надані суду, не
підтверджено того факту, що витрати на
юридичні послуги були дійсно понесені
позивачем, так як неможливо встановити
конкретний обсяг наданих послуг, тому
що контрагентом позивача визначалася
загальна сума таких витрат без
визначення окремої вартості кожної
послуги. Також позивачем не
обґрунтовано економічну доцільність
залучення суб'єкта господарювання до
надання таких послуг.

Не спростовують позицію податкового
органу посилання представників
позивача на те, що ФОП ОСОБА_9 на
виконання умов договору про надання
юридичних послуг брав участь у
розгляді окремих справ як представник
Товариства, оскільки ця обставина
податковим органом не заперечується.
Натомість, орган державної податкової
служби стверджує про неможливість
визначення із наданих Товариством
документів обсягів наданих послуг та
розміру витрат за кожну послугу окремо,
що, в свою чергу, свідчить про
безпідставність включення витрат на
юридичні послуги у відповідній сумі до
складу валових витрат.

З огляду на викладене, висновки
податкового органу що
необгрунтованого включення
Товариством до складу витрат витрати
на юридичні послуги на загальну суму
238880 гривень знайшли підтвердження в
ході судового розгляду.

З приводу порушень, що полягають у
зайвому віднесенні Товариством до
складу витрат на збут витрати на
відрядження працівників в сумі 1218974
гривень, то суд зважає на таке.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до положень статті 3 Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні"
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку, який, у
свою чергу, є обов'язковим видом обліку
для підприємств.

Згідно із статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні" бухгалтерський
облік господарських операцій
здійснюється підприємством виключно
на підставі первинних документів, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Зазначені
первинні документи є одночасно
документами, які відповідно до вимог
пункту 138.2 статті 138 Податкового
кодексу України підтверджують
правомірність віднесення до складу
валових витрат відповідного звітного
періоду здійснених платником податку
витрат.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Підпунктом 138.10.3 пункту 138.10 статті 138
Податкового кодексу України
передбачено, що до складу інших витрат
включаються витрати на збут, які
включають витрати, пов'язані з
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг:

а) витрати на пакувальні матеріали для
затарювання товарів на складах готової
продукції;

б) витрати на ремонт тари;

в) оплата праці та комісійні винагороди
продавцям, торговим агентам та
працівникам підрозділів, що
забезпечують збут;

г) витрати на рекламу та дослідження
ринку (маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів;

ґ) витрати на відрядження працівників,
зайнятих збутом;

д) витрати на утримання основних
засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг (оперативна оренда,
страхування, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, охорона);

е) витрати на транспортування,
перевалку і страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки;

є) витрати на гарантійний ремонт і
гарантійне обслуговування;

ж) витрати на транспортування готової
продукції (товарів) між складами
підрозділів підприємства;

з) інші витрати, пов'язані зі збутом
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Як встановлено судом, Товариством
віднесено до складу витрат на збут
витрати на відрядження працівників в
загальній сумі 1218974 гривень.

З авансових звітів видно, що
Товариством нараховувалися добові
менеджерам зі збуту.

Однак, на переконання суду, ТОВ "СТАР
ГРУП - 02" безпідставно витрати на
відрядження вказаних працівників
включено до складу витрат на збут,
оскільки згідно з умовами посадових
інструкцій торгових представників, що
працюють у Товаристві на підставі
контрактів, випливає, що останні
представляють інтереси Товариства на
закріпленій за кожним торговим
представником території, в зв'язку із
чим торгові представники
забезпечуються транспортними засобами
для розвитку клієнтської бази на
закріпленій території, здійснення
мерчендайзингових заходів на
території, що закріплена за таким
торговим представником.

Тобто, посадовими інструкціями
торгових представників передбачено, що
для виконання покладених на них
обов'язків такі працівники повинні
перебувати в постійних службових
поїздках до території, що за ними
закріплена. Саме в цьому полягає
особливість виконуваної такими
представниками роботи.

Відтак, суд погоджується з висновками
податкового органу, що містяться у акті
перевірки, які полягають у зайвому
віднесенні Товариством до складу
витрат на збут витрати на відрядження
торгових представників в загальному
розмірі 1218974 гривень.

Окрему увагу суд звертає також на те, що
торгові представники відряджалися в
межах Вінницької та Хмельницької
областей, що підтверджує
необгрунтованість включення витрат на
відрядження до витрат на збут.

Також варто врахувати положення
підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України, згідно із
якими витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

В свою чергу, під господарською
діяльністю розуміється діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
(підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України).

Суд погоджується із органом державної
податкової служби про відсутність в
даному випадку розумної економічної
причини у Товариства, спрямованої на
отримання економічного ефекту,
внаслідок збільшення витрат на збут за
рахунок службових поїздок працівників
Товариства.

Отже, висновки органу державної
податкової служби в частині
безпідставності включення ТОВ "СТАР
ГРУП - 02" витрат на відрядження до
витрат на збут є обгрунтованими.

Разом з тим, суд не погоджується із
висновками, що містяться у акті
перевірки, в частині безпідставності
включення Товариством до витрат на
збут вартості пального без
підтвердження придбання його
належними первинними документами.

Так, суд встановив, що відповідно до
договорів купівлі-продажу товарів
Товариство придбавало у суб'єктів
господарювання, що займаються
реалізацією паливно-мастильних
матеріалів, пальне.

В підтвердження отримання
паливно-мастильних матеріалів від ПП
"ОККО-Бізнес" та ТОВ "Золотий Екватор"
Товариством надано платіжні доручення,
податкові накладні, видаткові
накладні, розхідні накладні, накладні
на відпуск товарів, подорожні листи та
акти звірки по взаєморозрахунках із
зазначеними вище контагентами.

Разом з тим, податковий орган в ході
перевірки дійшов висновку про
непідтвердження документально
достовірність показників, які
сформували фактичну суму витрат, а
саме: Товариство не надало паливні
картки, чеки РРО, звіт або акт із
розшифровкою оборотів по конкретній
картці, де має бути зазначено вид,
марка, дата отримання палива, його
кількість та вартість, не надано також
ані видаткових накладних чи
прибуткових ордерів на отримання
пального.

Натомість, в ході судового розгляду
Товариством надано суду видаткові
накладні (а.с.205-208, том 5 справи; а.с.239-247,
том 5 справи), розхідні накладні
(а.с.209-238, том 5 справи), накладні на
відпуск товарів (а.с.190-204, том 5 справи;
а.с.248-250, том 5 справи; а.с.1-7, том 6 справи),
які свідчать про перехід права
власності від продавців пального до
Товариства.

Відтак, наявність у Товариства
вказаних документів підтверджує факт
придбання пального у суб'єктів
господарювання, а також
обгрунтованість віднесення до витрат
на збут вартість пального.

При цьому суд критично оцінює
посилання представника податкового
органу на неможливість врахування
судом цих документів, так як вони не
надавалися під час перевірки,
враховуючи положення статті 85
Податкового кодексу України, якою
врегульовано особливості надання
платниками податків документів під час
перевірок.

Так, пунктом 85.1 цієї статті
передбачено, що забороняється
витребування документів від платника
податків будь-якими посадовими
(службовими) особами контролюючих
органів у випадках, не передбачених цим
Кодексом.

Разом з тим, платник податків
зобов'язаний надати посадовим
(службовим) особам контролюючих
органів у повному обсязі всі документи,
що належать або пов'язані з предметом
перевірки.

Однак, пунктом 85.6 цієї саттті
визначено, що у разі відмови платника
податків або його законних
представників надати копії документів
посадовій (службовій) особі
контролюючого органу така особа
складає акт у довільній формі, що
засвідчує факт відмови, із зазначенням
посади, прізвища, імені, по батькові
платника податків (його законного
представника) та переліку документів,
які йому запропоновано подати.
Зазначений акт підписується посадовою
(службовою) особою контролюючого
органу та платником податків або його
законним представником. У разі відмови
платника податків або його законного
представника від підписання
зазначеного акта в ньому вчиняється
відповідний запис.

Тобто, саме вказана норма визначає
порядок дій посадової (службової) особи
контролюючого органу у разі відмови
платника податків або його законного
представника надати витребувані копії
документів. Підтвердженням ненадання
таких документів є виключно акт, що
засвідчує факт такої відмови.

Відтак, за відсутності такого акту
відсутні підстави стверджувати про
неможливість врахування наданих
Товариством первинних документів в
ході судового розгляду.

Таким чином, наведені вище обставини
спростовують висновки податкового
органу щодо непідтвердження належними
первинними документами придбавання
ТОВ "Стар -Груп 2" пального у ПП
"ОККО-Бізнес" та ТОВ "Золотий Екватор", а
тому такі висновки є необгрунтованими.

Визначаючись з приводу вимог про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, що
оскаржуються, суд зважає на специфіку
відображення в таких рішеннях
періодів, в які були допущені
порушення, сум податкових зобов'язань з
податку на прибуток, донарахованих в ці
періоди, та доходить виснокку про
неможливість виокремлення із
оскаржених рішень ту частину, що слід
скасувати.

З огляду на те, що рішення, в яких
недійсну частину не можна виокремити, є
недійсним вцілому, а тому податкові
повідомлення-рішення, що оскаржуються,
належить скасувати повністю.

З приводу розподілу судових витрат суд
звертає увагу на лист Вищого
адміністративного суду України
№2135/11/13-11 від 21 листопада 2011 року, яким
роз'яснено особливості застосування
частини 1 статті 94 КАС України. Так, у
листі, зокрема, зазначено, що з
урахуванням положень підпункту 3
пункту 9 розділу 6 Прикінцевих та
перехідних положень Бюджетного
кодексу України та пункту 19 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
бюджетних установ, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
шляхом їх безспірного списання із
рахунка суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

З урахуванням частини 1 статті 94 КАС
України на користь позивача з
Державного бюджету України слід
стягнути сплачений ним судовий збір в
розмірі 487,20 гривень шляхом його
безспірного списання органом
Державної казначейської служби
України із рахунку Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції.

Решта суми судового збору у розмірі
4384,80 гривень слід стягнути з
відповідача відповідно до частини 3
статті 4 Закону України "Про судовий
збір".

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
№, прийняте Вінницькою об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області 30 січня 2014 року.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
№, прийняте Вінницькою об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області 04 лютого 2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "СТАР ГРУП-02" судовий
збір в розмірі 487,20 гривень шляхом його
безспірного списання органом
Державної казначейської служби
України із рахунку Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Стягнути з Державного бюджету України
на спеціальний рахунок Державної
судової адміністрації України (банк
одержувача - ГУ ДКСУ у Вінницькій
області, код банку 802015, р/р 4002)
судовий збір у розмірі 4384,80 гривень
шляхом його безспірного списання
органом Державної казначейської
служби України з рахунку Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Яремчук Костянтин
Олександрович