Справа № 819/609/13-а
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/800/36006/13

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_1,
представника ОСОБА_2 на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Другого відділу Державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції про
визнання дій протиправними та
скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року представник позивача
звернулася до суду з позовом до Другого
відділу Державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції про визнання дій протиправними
та скасування постанов.

Просила визнати незаконними дії
відповідача у зв'язку із винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження № 36831185 від 4 березня 2013
року щодо стягнення із ОСОБА_2
виконавчого збору та постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 4
березня 2013 року ВП № 36831185 у зв'язку із
відкриттям виконавчого провадження
щодо стягнення із ОСОБА_2 виконавчого
збору; скасувати постанову про
відкриття виконавчого провадження
36831185 від 4 березня 2013 року щодо
стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору
та постанову про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження від 4 березня 2013 року ВП №
36831185 у зв'язку із відкриттям
виконавчого провадження щодо
стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року у задоволені позову
відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 18 червня 2013
року апеляційну скаргу позивача
залишено без задоволення, а постанову
першої інстанції без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанції
представник позивача звернувся з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та постановити нове, яким повністю
задовольнити позовні вимоги, оскільки
вважає, що судами неправильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної
скарги, правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, у межах, визначених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
залишенню без задоволення з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 15 листопада 2012 року
державним виконавцем видано постанову
про відкриття виконавчого провадження
на ВП № 35235078 на підставі заяви
стягувача про примусове виконання
виконавчого листа № 2а-4297/2010 виданого 28
жовтня 2010 року Тернопільським
міськрайонним судом про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ ,,Надра"
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 1676934,35 грн., 1700 грн. судового
збору та 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
(разом - 1678754,35 грн.) та надано боржнику
строк до 21 листопада 2012 року для
самостійного виконання рішення суду.

Зазначену постанову позивач отримав 26
листопада 2012 року, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

12 лютого 2013 року державним виконавцем
на підставі пункту 4 частини 1 статті 47
Закону України ,,Про виконавче
провадження" винесено постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачу у зв'язку з тим, що ним не
надано згоди на авансування витрат
виконавчого провадження.

4 березня 2013 року на підставі заяви від
1 березня 2013 року про примусове
виконання рішення відкрито виконавче
провадження ВП № 36831185 щодо стягнення
із ОСОБА_2 виконавчого збору та
накладено арешт на все рухоме та
нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 у
межах суми звернення стягнення у
зв'язку із відкриттям виконавчого
провадження щодо стягнення із ОСОБА_2
виконавчого збору.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначаються Законом України ,,Про
виконавче провадження".

Відповідно до статті 6 Закону України
,,Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Статтею 17 Закону України ,,Про
виконавче провадження" відносить
постанову про стягнення виконавчого
збору до виконавчого документу.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України ,,Про виконавче провадження"
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Частина 1 статті 28 Закону України ,,Про
виконавче провадження" передбачає, що у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Накладаючи арешт на майно боржника
державний виконавець керувався
вимогами статті 57 Закону України ,,Про
виконавче провадження", згідно якої
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення та може накладатися шляхом
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження.

У касаційній скарзі скаржник
посилається на частину 7 статті 28
Закону України ,,Про виконавче
провадження", яка передбачає, що у разі
завершення виконавчого провадження з
виконання рішення немайнового
характеру та в разі закінчення
виконавчого провадження з підстав,
передбачених статтею 49 цього Закону,
якщо виконавчий збір не стягнуто,
державний виконавець не пізніше
наступного робочого дня після
завершення (закінчення) такого
виконавчого провадження відкриває
виконавче провадження за постановою
про стягнення виконавчого збору та
зазначає, що законом не передбачено
порядку виведення в окреме провадження
постанов про стягнення виконавчого
збору.

Дане твердження скаржника колегія
суддів вважає помилковим з наступних
підстав.

Дана норму можливо було б застосувати у
разі якби виконання стосувалося
рішення немайнового характеру та в
разі закінчення виконавчого
провадження з підстав, передбачених
статтею 49 Закону України ,,Про
виконавче провадження", а в даному
випадку виконавчий документ повернуто
стягувачу на підставі пункту 4 частини 1
статті 47 вказаного Закону.

Крім того, виконавче провадження щодо
стягнення виконавчого збору було
відкрито 4 березня 2013 року на підставі
заяви від 1 березня 2013 року, тобто в
межах строку передбаченого частиною 2
статті 25 Закону України ,.Про виконавче
провадження"

Отже, колегія судів приходить до
висновку, що державний виконавець
виносячи постанову про відкриття
виконавчого провадження про стягнення
виконавчого збору та накладення арешту
на майно боржника діяв згідно закону та
при цьому не допустив порушення прав та
законних інтересів фізичних та
юридичних осіб.

Враховуючи те, що посилання
представника позивача в касаційній
скарзі на порушення судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
не знайшли свого підтвердження при
розгляді даної справи, а судами повно
та всебічно перевірені надані
сторонами докази, дана їм належна
оцінка у рішеннях, які належним чином
мотивовані і за своїм змістом та формою
відповідають вимогам матеріального та
процесуального закону, касаційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, представника
ОСОБА_2 залишити без задоволення, а
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Другого відділу Державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції про
визнання дій протиправними та
скасування постанов - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.В. Ліпський

Судді:
С.В. Головчук

Ю.К. Черпак