Справа № 810/6345/13-а
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 810/6345/13-а
Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Харченко С.В., при секретарі:
Колесніковій Н.М., за участю:
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 до про
відділу державної виконавчої
служби Васильківського міськрайонного
управління юстиції скасування
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
відділу державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції про скасування
постанови від 26.09.2013 ВП № 38249535 про
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що він є боржником у
виконавчому провадженні № 38249535,
відкритому відповідачем з метою
примусового виконання виконавчого
листа Васильківського міськрайонного
суду Київської області № 2/362/253/13, яким
його зобов`язано не перешкоджати
ОСОБА_2 у продажу належного їй на праві
Позивач наголошує на тому, що рішення
суду виконується ним у повному обсязі,
жодних перешкод у продажу ОСОБА_2
належного їй майна не чиниться, у
зв`язку з чим притягнення відповідачем
його до відповідальності у вигляді
застосування штрафу у сумі 170 грн. 00 коп.
за невиконання судового рішення
позивач вважає безпідставним.
Письмових заперечень або пояснень на
обґрунтування своєї позиції
відповідачем суду надано не було.
У судове засідання, призначене на
27.12.2013, з`явився позивач, який підтримав
позовні вимоги у повному обсязі та
просив суд позов задовольнити.
Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, був своєчасно та
належним чином повідомлений про дату,
час та місце судового розгляду справи.
Матеріали справи містять клопотання
представника відповідача про розгляд
справи за його відсутності.
Враховуючи викладене, судом прийнято
рішення про розгляд справи за
відсутності представника відповідача
за наявними у ній матеріалами та
доказами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, враховуючи принципи рівності
сторін, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що 14.05.2013 Васильківським
міськрайонним судом Київської області
видано виконавчий лист з метою
звернення до примусового виконання
судового рішення у цивільній справі №
1008/4286/12 (провадження № 2/362/253/13), яким
зобов`язано ОСОБА_1 будь - яким чином не
перешкоджати ОСОБА_2 у продажу
належного їй на праві власності 21/50
домоволодіння, що знаходиться по
АДРЕСА_1, та/або земельної ділянки
площею 0,072 га, розташованої по
АДРЕСА_1, зокрема, але не виключно
шляхом вчинення лайок, виказування
погроз як потенційним покупцям, так і
ОСОБА_2, будь - яким чином чинити
перешкоди продажу майна, як-то
пошкоджувати або погрожувати
пошкодити майно ОСОБА_2.

01.06.2013 ОСОБА_2 звернулась до відділу
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції із заявою про
примусове виконання вказаного вище
виконавчого документа.

У відповідності до вимог статті 25
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV
відповідачем прийнято до виконання
виконавчий документ та винесено
постанову від 04.06.2013 ВП № 38249535 про
відкриття виконавчого провадження.

У вересні 2013 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції за участю двох
понятих та у присутності працівника
міліції здійснено перевірку виконання
ОСОБА_1 вимог виконавчого документа.

За результатами перевірки посадовою
особою органу державної виконавчої
служби складено акт від 26.09.2013, в якому
зафіксовано, що наведене вище судове
рішення боржником не виконується.
Вказані обставини згідно з даними, що
наведені у цьому акті, встановлено
державним виконавцем зі слів двох осіб,
які виступили понятими при проведенні
виконавчих дій.

26.09.2013 державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції, керуючись
приписами статті 20 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV, виніс постанову про накладення на
ОСОБА_1 штрафу у сумі 170 грн. 00 коп.

У цей же день начальником відділу
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції проведено
перевірку виконавчого провадження
№ 38249535, за результатами якої було
скасовано постанову від 26.09.2013 про
накладення на позивача штрафу з
підстав неправомірного застосування
державним виконавцем приписів статті 20
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV при
притягненні позивача до
відповідальності.

З метою приведення виконавчих дій у
відповідність вимогам Закону України
«Про виконавче провадження» від
21.04.1999 № 606-XIV державним виконавцем
скасовано раніше прийнятий ним
процесуальний документ та винесено
нову постанову від 26.09.2013 ВП № 38249535,
якою на позивача на підставі вимог
статей 11 та 89 цього Закону накладено
штраф у розмірі 170 грн. 00 коп.

Позивач із вказаною постановою не
погодився та оскаржив її до суду.

Так, позивач звертає увагу на те, що
висновки посадової особи органу
державної виконавчої служби стосовно
невиконання ним рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області у цивільній справі №
1008/4286/12 не відповідають дійсності,
оскільки він своїми діями жодним чином
не створював перешкод у продажу ОСОБА_2
належного їй на праві власності майна.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначено Законом України
«Про виконавче провадження»
від 21.04.1999 № 606-XIV.

Так, частиною першою статті 2
зазначеного Закону передбачено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Згідно з приписами частини першої
статті 17 Законом України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV, примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Такими документами є, зокрема,
виконавчі листи.

Відповідно до приписів пункту 1 частини
першої статті 19 Закону України
«Про виконавче провадження» від
21.04.1999 № 606-XIV, підставою для відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, зазначеним в статті 17 цього
Закону, є заява стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення.

Згідно з приписами частини другої
статті 25 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV,
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Частиною другою статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
від 21.04.1999 № 606-XIV передбачено, що
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Рішення, за якими боржник зобов'язаний
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, складають окрему групу
рішень, які підлягають примусовому
виконанню.

Для даної групи рішень передбачено
окремий порядок виконання, що
визначений главою 7 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV.

Так, в силу приписів частини першої
статті 75 глави 7 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 75
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, у разі
невиконання зазначених вимог без
поважних причин державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до статті 89 цього Закону і не пізніше
п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав (частина третя статті 75
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV).

Частиною четвертою статті 75 цього
Закону встановлено, що державний
виконавець під час виконання рішення
про заборону вчиняти певні дії або про
утримання від вчинення певних дій
доводить до відома боржника
резолютивну частину такого рішення,
про що складає відповідний акт. Після
складення акта виноситься постанова
про закінчення виконавчого
провадження.

Стаття 89 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV, приписами якої керувався
відповідач під час прийняття
оскаржуваної постанови, визначає
відповідальність боржника за
невиконання рішення, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії, та рішення
про поновлення на роботі.

Так, відповідно до частини першої цієї
статті, у разі невиконання без поважних
причин у встановлений державним
виконавцем строк рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, та рішення
про поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Суд вважає за необхідне звернути увагу
на те, що виконавче провадження - це
сукупність дій органів державної
виконавчої служби, спрямованих на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб).

У свою чергу, обов'язковість виконання
судового рішення в силу приписів
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI
наступає з моменту набрання ним
законної сили.

Як вбачається з матеріалів
адміністративної справи, після
відкриття відповідачем виконавчого
провадження № 38249535 ОСОБА_1 06.08.2013
письмово поінформовано орган
державної виконавчої служби про те, що
він зобов`язується виконувати вимоги
виконавчого листа, виданого 14.05.2013
Васильківським міськрайонним судом
Київської області метою звернення до
примусового виконання судового
рішення у цивільній справі № 1008/4286/12
(провадження № 2/362/253/13).

Водночас, обставини невиконання
позивачем судового рішення, на які
спирався відповідач під час винесення
постанови про накладення на позивача
штрафу, ґрунтуються на відомостях, що
викладені в акті державного виконавця
від 26.09.2013.

У вказаному акті державним виконавцем
не наведено жодної інформації стосовно
того, які саме дії позивача створили
перешкоди стягувачу за виконавчим
провадженням у продажу належного йому
майна, період часу та обставини їх
вчинення. Висновки про протиправну
поведінку позивача ґрунтуються на
поясненнях двох осіб, які одночасно
виступили і понятими при вчиненні
посадовою особою відповідача
виконавчих дій. При цьому, зміст
пояснень цих осіб в акті від 26.09.2013 не
викладено.

На момент прийняття рішення у даній
справі жодних фактичних даних на
підтвердження викладених в акті від
26.09.2013 доводів державного виконавця про
невиконання позивачем вимог судового
рішення відповідачем не надано.

За наведених обставин суд критично
оцінює долучений відповідачем акт
від 26.09.2013 в якості доказу
правомірності застосування до
позивача штрафу за невиконання
судового рішення у цивільній справі №
1008/4286/12 (провадження
№ 2/362/253/13).

У свою чергу, під час судового розгляду
справи позивач пояснив суду, що
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, частина якого належить ОСОБА_2,
має два окремих входи, а прибудинкова
територія розділена парканом. Позивач
наголосив на тому, що з моменту
ухвалення районним судом рішення
цивільній справі № 1008/4286/12
(провадження № 2/362/253/13), яким його
зобов`язано не перешкоджати ОСОБА_2 у
продажу належного їй на праві
власності майна, жодних дій,
направлених на виникнення у ОСОБА_2
ускладнень у продажу цього майна з його
боку не вчинялось, будь - яких намірів
створити перешкоди ОСОБА_2, а також
імовірним покупцям частини її майна,
позивач не висловлював та не
впроваджував їх в дію.

Позивач також повідомив суду про події,
які мали місце після винесення судом
рішення у вказаній справі, а саме:
позивач, побачивши на території, що
належить ОСОБА_2, невідомих осіб, які за
її відсутності руйнували надвірні
споруди (хлів), намагався з'ясувати
причини їх перебування на цій
території та викликав міліцію.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_3 пояснила, що є сусідкою
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, відомості стосовно
створення позивачем перешкод у продажу
належного ОСОБА_2 майна, у тому числі
шляхом висловлення позивачем погроз в
адресу ОСОБА_2 чи потенційних покупців
її майна або поширення будь - якої іншої
негативної інформації, їй невідомі.
ОСОБА_3 підтвердила, що обставини
з`ясування позивачем намірів осіб, які
за відсутності ОСОБА_2 перебували на
території належного їй майна,
здійснювались у її присутності, та
зазначила, що позивачем не вчинялось
жодних протиправних діянь, оскільки
виклик ним працівників міліції було
здійснено виключно з метою недопущення
незаконних посягань невідомими
особами на майно ОСОБА_2.

Згідно зі статтею 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (частина
друга статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Враховуючи, що у ході судового розгляду
справи представником відповідача не
доведено у належний спосіб обставин, що
свідчать про невиконання позивачем
судового рішення у цивільній справі №
1008/4286/12 (провадження № 2/362/253/13), яким
його зобов`язано не перешкоджати
ОСОБА_2 у продажу належного їй на праві
власності майна, висновки відповідача
про необхідність притягнення позивача
до відповідальності на підставі вимог
статті 89 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV у вигляді
накладення на нього штрафу суд вважає
безпідставними.

Суд також вважає за необхідне звернути
увагу на те, що положення статті 89
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV
передбачають притягнення боржника до
відповідальності у спосіб, що
визначений цією статтею, виключно за
невиконання без поважних рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
або рішення про поновлення на роботі.

У свою чергу, рішення, яким особу
зобов`язано не перешкоджати іншій
особі у продажу належного їй майна, за
своєю правовою природою є рішенням про
утримання від вчинення певних
дій, порядок примусового виконання
якого є відмінним від порядку
виконання рішення про зобов`язання
вчинити певні дії, та визначається
положеннями частини четвертої статті 75
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV
(доведення державним виконавцем до
відома боржника змісту резолютивної
частини такого рішення, про що
складається відповідний акт, та
винесення після складення такого акта
постанови про закінчення виконавчого
провадження).

Частиною першою статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи положення вказаних вище
правової норми, суд дійшов висновку, що
накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі
170 грн. 00 коп. здійснено відділом
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції з порушенням вимог
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV, що є підставою для визнання
протиправною та скасування
оскаржуваної постанови.

Таким чином, виходячи з межі заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Статтею 97 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд за клопотанням однієї зі сторін
визначає грошовий розмір судових
витрат, які повинні бути їй
компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про
відшкодування понесених ним судових
витрат не заявлялись, судові витрати
стягненню з бюджету не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
задовольнити.

2. Постанову відділу державної
виконавчої служби Васильківського
міськрайонного управління юстиції від
26.09.2013 ВП № 38249535 про накладення штрафу,
- визнати протиправною та скасувати.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а у разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні, - протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
Харченко С.В.

Постанову складено у повному
обсязі 2 січня 2014 року.