Справа № 872/2283/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2013-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2013 р. справа № 2а/0470/14404/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чередниченко В.Є.

суддів:
Богданенка І.Ю. Панченко О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
грудня 2012 року у справі №2а/0470/14404/12 за
позовом ОСОБА_1 до відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області, Управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області про
скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області, в якому
просить:

- визнати неправомірною та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 19.03.2012
року, якою мені повернуто виконавчий
лист виданий Саксаганським районним
судом м. Кривого Рогу по справі № 2а-1974/11
рік про зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України в
Саксаганському районі м. Кривого Рогу
здійснити перерахунок та виплатити
пенсії мені починаючи з 28.09.2010 року по
28.03.2011 року включно з урахуванням
підвищення 30% мінімальної пенсії за
віком відповідно до положень статті 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" з відповідною виплатою
різниці після здійсненого перерахунку;

- визнати неправомірною та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 19.03.2012
року, якою мені повернуто виконавчий
лист виданий Саксаганським районним
судом м. Кривого Рогу по справі № 2а-1974/11
рік про зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України в
Саксаганському районі м. Кривого Рогу
здійснювати перерахунок та
виплачувати мені щомісячну соціальну
державну допомогу до пенсії у розмірі
30% мінімальної пенсії за віком
відповідно до положень статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність;

- зобов'язати Відділ примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області здійснити
всі дії передбачені Законом України
"Про виконавче провадження" спрямовані
на виконання вказаних виконавчих
листів.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
грудня 2012 року позов задоволено
частково.

Постанова суду мотивована тим, що чинне
законодавство України в тому числі
рішення Конституційного Суду України
не передбачає заборони звертати
стягнення на майно або кошти
Управління Пенсійного фонду України в
тому числі і Управління Пенсійного
фонду України в Саксаганському районі
м. Кривого Рогу, а також не встановлює
заборону щодо проведення інших
виконавчих дій стосовно Управління
Пенсійного фонду України в тому числі і
Управління Пенсійного фонду України в
Саксаганському районі м. Кривого Рогу,
що виключає можливість виконання
відповідного рішення та свідчить про
те, що державний виконавець
протиправно та без відповідних на те
правових підстав прийняв постанови від
19.03.2012 року про повернення виконавчого
документа стягувачеві на підставі п.9
ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче
провадження". Крім того суд першої
інстанції вказує на те, що суд не вправі
зобов'язувати відповідача до вчинення
тих дій, які згідно із Законом України
"Про виконавче провадження" можуть
здійснюватися тільки державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції відповідач оскаржив
її до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права. Просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Апеляційна скарга фактично
обґрунтована тим, що постанова, яка
перебувала на виконанні у відповідача
носить немайновий характер, тому що нею
зобов'язано вчинити певні дії
безпосередньо боржника, а у зв'язку з
наявністю законних підстав
неможливості виконання даної
постанови, виконавчий лист було
повернуто стягувачу, що свідчить про
дотримання відповідачем вимог чинного
законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області, який
підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі, перевіривши
законність та обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
апеляційної інстанції вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час
апеляційного розгляду справи, що
Саксаганським районним судом м.
Кривого Рогу видано два виконавці
листи для примусового виконання
постанови Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 20.05.2011 року №
2а/-1974/11 рік.

Вищевказані виконавчі листи
пред'явлені Управлінню Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області позивачем
до виконання.

Постановами Відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 19.03.2012
року виконавчі листи повернуті
позивача на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону
України "Про виконавче провадження".

Постанови мотивовані тим, що згідно
повідомлення боржника - Управління
Пенсійного фонду України в
Саксаганському районі м. Кривого Рогу
від 10.08.2011 року № 12056/08-03 на користь
стягувача - ОСОБА_1 здійснено
перерахунок пенсій та надбавка мала
була виплачена у вересні 2011 року разом
із черговою пенсією. Однак у зв'язку з
відсутністю бюджетного фінансування
виплата надбавки не була здійснена.

Також у оскаржуваних постановах
міститься посилання на рішення
Конституційного Суду України № 20-рп/2011
від 26.11.2011 року по справі № 1-42/20114 та
рішення Конституційного Суду України
№ 3-рп/2012 від 25.01.2012 року по справі №
1-11/2012, у відповідності до яких Кабінет
Міністрів України регулює порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України відповідно
до Конституції та законів України.

Суд апеляційної інстанції
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права при винесенні
оскарженої постанови, виходить з
наступного.

Законність та обґрунтованість
постанов відповідача від 19.03.2012 року ВП
№27634770 та ВП №27634759 про повернення
стягувачу виконавчого листа №2а-1974/11
виданого 16.06.2011 року Саксаганським
районним судом м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області є предметом
спору переданого на вирішення суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Статтею 11 цього Закону передбачений
обов'язок державного виконавця
здійснювати заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті
47 Закону України «Про виконавче
провадження» в якості підстави для
повернення виконавчого документу
стягувачеві зазачено наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

При цьому, судом першої інстанції вірно
зазначено, що чинне законодавство
України не передбачає заборони
звертати стягнення на майно або кошти
Управління Пенсійного фонду України в
тому числі і Управління Пенсійного
фонду України в Саксаганському районі
м. Кривого Рогу, а також не встановлює
заборону щодо проведення інших
виконавчих дій стосовно Управління
Пенсійного фонду України в тому числі і
Управління Пенсійного фонду України в
Саксаганському районі м. Кривого Рогу,
що виключає можливість виконання
відповідного рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції
вважає необґрунтованими посилання
відповідача в доводах апеляційної
скарги на рішення Конституційного Суду
України № 20-рп/2011 від 26.11.2011 року по
справі № 1-42/20114 за конституційними
поданнями 49 народних депутатів
України, 53 народних депутатів України і
56 народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) пункту 4 розділу VII
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про Державний бюджет України на 2011 рік"
яким визнано таким, що відповідає
Конституції України (є конституційним),
пункт 4 розділу VII "Прикінцеві
положення" Закону України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік" від
23 грудня 2010 року N 2857-VI з наступними
змінами та рішення Конституційного
Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року по
справі № 1-11/2012 за конституційним
поданням правління Пенсійного фонду
України щодо офіційного тлумачення
положень статті 1, частин першої,
другої, третьої статті 95, частини
другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116,
частини другої статті 124, частини
першої статті 129 Конституції України,
пункту 5 частини першої статті 4
Бюджетного кодексу України, пункту 2
частини першої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у якому зазначено про те, що:

- положення статті 1, частин першої
, третьої статті 95 Конституції України
у системному зв'язку з положеннями
статті 3, частини першої статті 17,
частини третьої статті 22, статей 46, 48
Основного Закону України треба
розуміти так, що однією з ознак України
як соціальної держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості;

- положення частини другої статті
96, пунктів 2, 3 , 6 статті 116 Конституції
України треба розуміти так, що
повноваження Кабінету Міністрів
України щодо розробки проекту закону
про Державний бюджет України та
забезпечення виконання відповідного
закону пов'язані з його функціями, в
тому числі щодо реалізації політики у
сфері соціального захисту та в інших
сферах. Кабінет Міністрів України
регулює порядок та розміри соціальних
виплат та допомоги, які фінансуються за
рахунок коштів Державного бюджету
України, відповідно до Конституції та
законів України;

- положення частини другої статті
95, частини другої статті 124 , частини
першої статті 129 Конституції України,
пункту 5 частини першої статті 4
Бюджетного кодексу України та пункту 2
частини першої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
в системному зв'язку з положеннями
статті 6, частини другої статті 19 ,
частини першої статті 117 Конституції
України треба розуміти так, що суди під
час вирішення справ про соціальний
захист громадян керуються, зокрема,
принципом законності. Цей принцип
передбачає застосування судами
законів України, а також
нормативно-правових актів відповідних
органів державної влади, виданих на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, в тому числі
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України, виданих у межах його
компетенції‚ на основі і на виконання
Бюджетного кодексу України, закону про
Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно статті 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення, яким закінчується
розгляд справи в адміністративному
суді, ухвалюється іменем України.
Постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

Відповідно до статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Згідно статті 124 Конституції України
судові рішення приймаються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Враховуючи те, що на період присуджених
виплат на користь позивача судовим
рішенням рішення Конституційного Суду
України № 20-рп/2011 від 26.11.2011 року по
справі № 1-42/20114 рішення
Конституційного Суду України № 3-рп/2012
від 25.01.2012 року по справі № 1-11/2012 не були
прийняті, а також те, що закон не має
зворотної сили, посилання відповідача
на вказані рішення Конституційного
Суду України є безпідставними.

При цьому, як вірно зазначив суд першої
інстанції, вказані рішення
Конституційного Суду України також не
передбачають заборони звертати
стягнення на майно або кошти
Управління Пенсійного фонду України в
тому числі і Управління Пенсійного
фонду України в Саксаганському районі
м. Кривого Рогу, а також не встановлюють
заборону щодо проведення інших
виконавчих дій стосовно Управління
Пенсійного фонду України в тому числі і
Управління Пенсійного фонду України в
Саксаганському районі м. Кривого Рогу,
що виключає можливість виконання
відповідного рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
ст. 5 Кодексу адміністративного
судочинства України, адміністративне
судочинство здійснюється відповідно
до Конституції України, цього кодексу
та міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
радою України. Крім того, згідно ч.2 ст. 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікована
Україною 17.07.1997 року (далі по
тексту-Конвенція), є частиною
національного законодавства. Пунктом 1
статті 6 Конвенції встановлено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Варто зазначити, що
статтею 19 Конвенції передбачено, що для
забезпечення дотримання Високими
Договірними Сторонами, однією з яких є
Україна, їхніх зобов'язань за
Конвенцією та протоколами до неї,
створюється Європейський суд з прав
людини. Він функціонує на постійній
основі. Статтею 46 Конвенції
передбачено, що Високі Договірні
Сторони зобов'язуються виконувати
остаточні рішення Суду в будь-яких
справах, у яких вони є сторонами.

В рішенні Європейського суду з прав
людини Гордєєви і Гурбик проти України
від 17 січня 2006 року зазначено, що
державний орган не може довільно
посилатись на брак коштів для оплати
заборгованості, присудженої рішенням
суду. Таким чином, відмовою протягом
декількох років здійснити необхідні
заходи для виконання остаточних
судових рішень державні органи України
частково позбавили положення пункту 1
статті 6 Конвенції її корисного ефекту.
Цього достатньо для того, щоб Суд міг
зробити висновок про те, що було
порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, відповідно до правової
позиції Європейського суду, в тому
числі по справі Кечко проти України
(рішення від 08.11.2005р.), якщо чинне
правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у
цих виплатах доки відповідні положення
є чинними. Тобто, органи державної
влади не можуть посилатися на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Разом з тим, при прийнятті оскаржуваної
постанови суд першої інстанції не
прийняв до уваги наступне.

Відповідно до Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» держава гарантує
виконання рішення суду про стягнення
коштів та зобов'язання вчинити певні
дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган; державні
підприємство, установа, організація;
юридична особа, примусова реалізація
майна якої забороняється відповідно до
законодавства.

Згідно частини 1 статті 263 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового рішення
(відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Питання
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення може бути розглянуто також за
ініціативою суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» держава гарантує
виконання рішення суду про стягнення
коштів та зобов'язання вчинити певні
дії щодо майна, боржником за яким є,
зокрема, державний орган. Водночас
судові рішення у справах, пов'язаних із
соціальними виплатами, які мають
зобов'язальний характер щодо
проведення таких виплат, не належать до
зазначених у згаданій статті видів
рішень, що унеможливлює їх виконання
без зміни його способу.

Тобто підставою для зміни чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення є
обставини, що роблять виконання
судового рішення неможливим.

Таким чином, зміни у правовому
регулюванні порядку виконання судових
рішень, боржником за якими є державний
орган, та якими не передбачено
виконання рішень зобов'язального
характеру, унеможливлюють їх
виконання. Така обставина є підставою
для зміни чи встановлення способу і
порядку виконання судового рішення. У
цій категорії справ зміна способу і
порядку виконання рішення можлива
шляхом зміни зобов'язання здійснити
виплати на стягнення цих виплат. Така
зміна можлива лише у разі виконання
боржником зобов'язальної частини
рішення про нарахування соціальних
виплат. При цьому адміністративний суд
повинен виходити з розміру
заборгованості боржника перед
стягувачем, що виникла під час
виконання судового рішення.

Отже, державний виконавець за
наявності обставин, які унеможливлюють
виконання судового рішення, повинен
звернутися до суду в порядку статті 263
Кодексу адміністративного судочинства
України.

При цьому, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на частину 5 статті 47
Закону України «Про виконавче
провадження» якою передбачено, що
повернення виконавчого документа
стягувачу з підстав, передбачених цією
статтею, не позбавляє стягувача права
повторно пред'явити виконавчий
документ до виконання протягом
строків, встановлених статтею 22 цього
Закону.

З огляду на викладені обставини, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову
постанову про відмову у задоволенні
позову.

На підставі викладеного, керуючись
пунктом 3 частини 1 статті 198, пунктом 4
частини 1 статті 202, статтею 207 КАС
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області -
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
грудня 2012 року у справі №2а/0470/14404/12 -
скасувати та прийняти нову постанову
якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позову.

Постанова суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання в повному обсязі, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
О.М. Панченко

Повний текст постанови виготовлений 28
жовтня 2013 року.