Справа № 802/454/14-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 березня 2014 р.
Справа № 802/454/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді:
Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медвідь Ірини Олегівни,

представника позивача:
Тихонюка С.Л.,

представників відповідача:
Лисенко О.А., Нестерук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Прилуцьке" (далі - ТОВ
«Прилуцьке») до Іллінецької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області (далі - Іллінецька
ОДПІ) про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

в с т а н о в и в :

У лютому 2014 року ТОВ "Прилуцьке"
звернулось в суд з адміністративним
позовом до Іллінецької ОДПІ про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Зазначали, що Іллінецькою ОДПІ
проведена позапланова виїзна
документальна перевірка ТОВ
"Прилуцьке", за результатами якої 29.01.2014
року складено акт №15/22/36522672. 06.02.2014 року
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення форми №,
яким товариству збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на суму 423343,50 грн., в т.ч.
основного платежу - 251197,00 грн. та
застосовано штрафні санкції в розмірі
172146,50 грн.

На обґрунтування позову заявник
вказує, що податковий орган
безпідставно робить висновок про те, що
продукція вирощена на земельних
ділянках, без державної реєстрації
договорів оренди не є продукцією
власного виробництва, що є порушенням
норм ст.209 ПК України. У зв'язку з чим,
відповідачем в процентному відношенні,
перенесено податкове зобов'язання із
спеціальної декларації (скорочена) до
загальної декларації (розрахунки з
бюджетом) в сумі 413130,00 грн. та
податковий кредит в сумі 294729,00 грн. За
наслідком даних операцій, податковим
органом зроблено висновок про
заниження податкового зобов'язання по
ПДВ в сумі 118400,00 грн. та неправомірне
використання податкової пільги на суму
118400,00 грн. Однак, такі дії відповідача
суперечать нормам податкового
законодавства, оскільки товариство у
перевіряємому періоді перебувало на
спеціальному режимі оподаткування, а
питання про анулювання або скасування
спеціального режиму для підприємства з
підстав недотримання умов виробництва
сільськогосподарської продукції
відповідачем не розглядалось. Також,
фактів придбання позивачем
сільськогосподарської продукції у
інших юридичних та фізичних осіб
перевіркою не встановлено.

Крім того, податковим органом в основу
розрахунку визначення питомої ваги
вартості поставлених товариством
сільськогосподарських товарів
протягом 2012-2013 років покладено
співвідношення загальної кількості
орендованих земельних ділянок (площ) до
кількості земельних ділянок, договори
по яких не пройшли державну реєстрацію,
що не є порушенням в розумінні ст.209 ПК
України.

Враховуючи зазначене, позивач вважає
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення незаконним та
таким, що прийняте з порушенням норм
діючого законодавства України в
частині нарахування основного платежу
в сумі 118400,00 грн. та підлягає скасуванню
в даній частині. В іншій частині, що
становить 132797,00 грн., товариство не
заперечує.

В судовому засіданні представник
позивача, подав заяву про збільшення
позовних вимог В обґрунтування
зазначав, що в акті перевірки та
розрахунку фінансових санкцій не
виділялось окремо, які штрафні санкції
застосовано та за яке саме порушення,
при підготовці позовної заяви допущено
арифметичну помилку у визначені
штрафних санкцій. У зв'язку з чим,
позовні вимоги викладено в новій
редакції, а саме: скасувати податкове
повідомлення-рішення Іллінецької ОДПІ
№ від 06.02.2014 року в частині
донарахування грошового зобов'язання в
сумі 266400,00 грн., а саме: 118400,00 грн.
основного платежу та 148000,00 грн.
штрафної (фінансової) санкції. Заява
представника позивача, в зв'язку із її
невідповідністю вимогам ст.106 КАС
України, судом, в порядку ст.137 КАС
України, повернута заявнику.

Представники відповідача в судовому
засіданні заперечували проти
заявлених позовних вимог та просили
відмовити у їх задоволенні. Письмові
заперечення приєднані до матеріалів
справи (а.с.165-169).

Суд, вислухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що адміністративний позов
підлягає частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а саме
визначення вичерпного переліку
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулюється
Податковим кодексом України від 02.12.2010
року №2755-VI.

У відповідності до п. п. 41.1.1. ПК України
контролюючими органами України є
органи державної податкової служби -
щодо податків, які справляються до
бюджетів та державних цільових фондів,
крім зазначених у підпункті 41.1.2. цього
пункту, а також стосовно законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладається на органи державної
податкової служби.

Відповідно до положень статті 20 ПК
України, а саме п.п.20.1.4 п.20.1 передбачено,
що органи державної податкової служби
мають право проводити перевірки
платників податків (крім Національного
банку України) в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України
встановлено, що органи державної
податкової служби мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки
проводяться органами державної
податкової служби в межах їх
повноважень виключно у випадках та у
порядку, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що в період з 15.01.2014
року по 24.01.2014 року Іллінецькою ОДПІ
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ТОВ
"Прилуцьке" з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2010 року по
30.09.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
№15/22/36522672 від 29.01.2014 року, яким
встановлено порушення ТОВ "Прилуцьке"
(а.с.9-41):

1. п.185.1 ст.185, п.186.1 ст.186, п.187.1 ст.187,
п.199.1 ст.199, п.п.209.15.1 п.209.15 ст.209
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість по бюджетній декларації в
сумі 251197,00 грн., в т.ч. заниження
(завищення) в періодах з лютого 2011 року
по вересень 2013 року включно;

2. п.185.1 ст.185, п.186.1 ст.186, п.187.1 ст.187,
п.199.1 ст.199, п.п.209.15.1 п.209.15 ст.209
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення податку на
додану вартість, що залишається в
розпорядженні підприємства для
відшкодування суми податку, сплаченої
(нарахованої) постачальнику на
вартість виробничих факторів в
загальній сумі 98580,00 грн., в т.ч. по
періодах заниження (завищення):
березень, вересень 2011 року, з січня 2012
року по вересень 2013 року включно;

3. ст.209 Податкового кодексу
України, встановлено неправомірне
застосування пільги з податку на
додану вартість всього у сумі 118400,00
грн., в т.ч. по періодах з січня 2012 року
по вересень 2013 року включно;

4. п.164.1 ст.164 та п.177.8 ст.177
Податкового кодексу України,
підприємством в деяких випадках не
утримувався податок з доходів фізичних
осіб виплачених фізичним особам за
закуплений у них товар та надані
послуги без підтвердження того, що дані
громадяни є суб'єктами підприємницької
діяльності - не надані копії свідоцтв
про державну реєстрацію суб'єкта
підприємницької діяльності,
донараховано податку - 1850,05 грн.;

5. п.п.б п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164
Податкового кодексу України - не
включення до сукупного оподаткованого
доходу суми вартості харчування,
безоплатно отриманого платником
податку, донараховано податку - 921,15
грн.;

6. п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового
кодексу України - несвоєчасне
перерахування податку на доходи
фізичних осіб у 2011 - 2012 роках, внаслідок
чого нарахована пеня за несвоєчасне
перерахування даного податку до
бюджету в сумі 298,94 грн.

На підставі висновків акту перевірки
Іллінецькою ОДПІ 06.02.2014 року винесено
податкове повідомлення-рішення форми
"Р" №, яким збільшено товариству
суму грошового зобов'язання по податку
на додану вартість в розмірі 423343,50 грн.,
в т.ч. основного платежу - 251197,00 грн.,
штрафної санкції - 172146,50 грн. (а.с.49).

Не погоджуючись з прийнятим податковим
повідомленням-рішенням, товариство
звернулося до суду за захистом своїх
прав, оскільки вважає останнє в частині
порушення п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1
ст.188 та ст.209 Податкового кодексу
України, таким, що суперечить вимогам
чинного податкового законодавства, а
тому останнє, з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, підлягає
скасуванню.

Надаючи правову оцінку висновкам
податкового органу, що стали підставою
прийняття оскаржуваного рішення, суд
виходить з таких підстав.

Згідно акту перевірки вбачається, що
перевіряючими встановлено (п.3.2 акту),
що у перевіряємому періоді, відповідно
до ст.209 ПК України, ТОВ «Прилуцьке»
застосувало спеціальний режим
оподаткування ПДВ та подавало
щомісячно до податкової інспекції дві
податкові декларації з ПДВ:

- декларація (скорочена) - за
результатами операцій із поставки
продукції, товарів власного
виробництва, крім молока та м'яса живою
вагою, реалізованих переробним
підприємствам, та крім операцій з
реалізації підакцизних товарів;

- декларація (повна) - за
результатами операцій із поставки
продукції не власного виробництва.

В ході перевірки встановлено, що ТОВ
«Прилуцьке» в своїй господарській
діяльності використовувало:

- в 2012 році 3368 га земель, в т.ч.
зареєстрованих 3177 га, що становить 94,3%
(5,7% припадає на незареєстровані землі);

- в 2013 році 4086 га земель, в т.ч.
зареєстрованих 3909 га, що становить 95,7%
(4,3% припадає на незареєстровані землі).

Виходячи з вищенаведеного, в порушення
п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 та ст.209
Податкового кодексу України, продукція
вирощена на земельних ділянках, без
державної реєстрації договорів оренди
не є продукцією власного виробництва,
питома вага якої становить 5,7% в 2012 році
та 4,4% в 2013 році від загального обсягу
поставки.

Отже, позиція податкового органу
полягає в тому, що ТОВ «Прилуцьке»
безпідставно перебуває на
спеціальному режимі оподаткування
через заниження останнім 75% питомої
ваги вартості самостійно вироблених
сільськогосподарських товарів,
оскільки земельні ділянки на яких
здійснюється власне виробництво та які
використовуються згідно укладених
договорів оренди не пройшли державну
реєстрацію. Тобто, відповідач вважає,
що за позивачем відсутнє право
користування орендованою землею, а
тому вирощена на ній продукція не є
власністю позивача.

Зазначене, стало підставою для
зменшення товариству суми податкового
зобов'язання та податкового кредиту з
ПДВ по скороченій декларації
відповідних звітних періодів та
збільшення відповідно податкового
зобов'язання та податкового кредиту з
ПДВ декларацій, по яких проводяться
розрахунки з бюджетом.

Суд вважає висновки податкового органу
помилковими та такими, що не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Частиною 5 статті 126 Земельного кодексу
України передбачено, що право оренди
земельної ділянки посвідчується
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Статтею 202 Земельного кодексу України
визначено, що державна реєстрація
земельних ділянок здійснюється у
складі державного реєстру земель.
Державний реєстр земель складається з
двох частин: а) книги записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі із зазначенням
кадастрових номерів земельних ділянок;
б) поземельної книги, яка містить
відомості про земельну ділянку.

Статтею 209 Податкового кодексу України
врегульовано питання щодо
спеціального режиму оподаткування
діяльності у сфері сільського та
лісового господарства, а також
рибальства (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог п. 209.1 ст. 209
Податкового кодексу України резидент,
який провадить підприємницьку
діяльність у сфері сільського і
лісового господарства та рибальства та
відповідає критеріям, встановленим у
пункті 209.6 цієї статті (далі -
сільськогосподарське підприємство),
може обрати спеціальний режим
оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей. Зазначені суми
податку на додану вартість
акумулюються сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України (п. 209.2 ст.
209 Податкового кодексу України).

Сільськогосподарським вважається
підприємство, основною діяльністю
якого є постачання вироблених (наданих)
ним сільськогосподарських товарів
(послуг) на власних або орендованих
основних фондах, а також на
давальницьких умовах, в якій питома
вага вартості сільськогосподарських
товарів/послуг становить не менш як 75
відсотків вартості всіх
товарів/послуг, поставлених протягом
попередніх 12 послідовних звітних
податкових періодів сукупно (п. 209.6 ст.
209 Податкового кодексу України).

Сільськогосподарськими вважаються
товари, зазначені у товарних групах 1-24,
товарних позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з
УКТ ЗЕД, та послуги, які отримані в
результаті здійснення діяльності, на
яку відповідно до пункту 209.17 цієї
статті поширюється дія спеціального
режиму оподаткування у сфері
сільського та лісового господарства, а
також рибальства, якщо такі товари
вирощуються, відгодовуються,
виловлюються або збираються
(заготовляються), а послуги надаються,
безпосередньо платником податку -
суб'єктом спеціального режиму
оподаткування (крім придбання таких
товарів/послуг у інших осіб), які
поставляються зазначеним платником
податку - їх виробником (п. 209.7 ст. 209
Податкового кодексу України).

Судом з'ясовано, що на момент
проведення перевірки ТОВ «Прилуцьке»
відповідно до свідоцтва №200078667 НБ №116051
з 25.09.2009 року зареєстроване платником
ПДВ, з 01.09.2010 року, як
сільськогосподарське підприємство
перебуває на спеціальному режимі
оподаткування, дата початку дії
спеціального свідоцтва - 26.10.2012 року
(а.с.52).

Видами діяльності
сільськогосподарського підприємства
згідно КВЕД є: надання послуг у
рослинництві, облаштування ландшафту,
вирощування зернових та технічних
культур, овочівництво, декоративне
садівництво та вирощування продукції
розсадників, розведення великої
рогатої худоби, розведення свиней.

Доказів анулювання свідоцтва про
перебування позивача на спеціальному
режимі оподаткування суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що для
здійснення господарській діяльності,
зокрема для виготовлення власної
сільськогосподарської продукції та її
подальшої реалізації, позивач
використовує орендовані земельні
ділянки. Зазначене не спростовувалось
в акті перевірки.

Водночас, суд зауважує, що використання
позивачем при виробництві власної
продукції земельних ділянок, договори
по яких не пройшли державну реєстрацію,
не є підставою вважати вироблену
сільськогосподарську продукцію,
продукцією не власного виробництва.
Оскільки, податковим органом в ході
перевірки, жодним чином не досліджено
об'єми продажу та види
сільськогосподарської продукції,
джерела її отримання, земель, на яких
вона вирощена, зокрема, відповідно до
договорів, які зареєстровані в ДЗК та
тих, які не пройшли процедуру державної
реєстрації. Окрім цього, відповідачем
не звернуто увагу та не досліджено
хронологічного циклу, починаючи від
року початку виробництва (вирощування)
продукції та року, в якому здійснено її
поставку.

Разом з тим, відповідачем не
спростовується відсутність у позивача
об'єктів оренди, які знаходяться у його
користуванні.

Враховуючи вище викладене, суд
зазначає, що податкове законодавство
не вимагає державної реєстрації
договору оренди земельної ділянки (паю)
як обов'язкової ознаки для
кваліфікації відповідної ділянки як
такої, що знаходиться у користуванні
сільськогосподарського
товаровиробника. А відтак, будь-яке
право користування земельною ділянкою,
на якій розташовані
сільськогосподарські угіддя,
безвідносно до підстав виникнення
такого права, є належним для
підтвердження частки
сільськогосподарського
товаровиробництва для цілей
застосування спеціального режиму
оподаткування.

Така ж позиція висвітлена у листі
Вищого адміністративного суду України
від 28.12.2012 року за №2614/12/13-12.

Одночасно суд звертає увагу на те, що
згідно довідки Липовецького
відділення Іллінецької ОДПІ від 12.02.2014
року №407 у ТОВ «Прилуцьке» станом на
01.01.2014 року не має заборгованості до
бюджету зі сплати податків, зборів,
крім податку на доходи фізичних осіб,
по якому не проводиться нарахування по
особовому рахунку платника (а.с.54).
Зазначене свідчить про те, що позивач
сплачує земельний податок щодо усіх
земельних ділянок, які ним
використовуються, незалежно від того,
зареєстровані договори оренди чи ні.
Тобто, заборгованості про сплату за
землю за позивачем не має.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доводи відповідача про відсутність у
відповідача орендованих земель
спростовано в судовому засіданні.
Посилання відповідача на те, що товари
не власно вироблені позивачем, не
підтверджуються належними доказами.

Таким чином, суд вважає, що позивачем
було дотримано критерії, визначені
статтею 209 Податкового кодексу України,
щодо виробництва у відповідних обсягах
сільськогосподарських товарів
(продукції) на власних або орендованих
основних фондах та землях. Відтак,
висновки податкового органу про
відсутність у позивача права на
спеціальний режим оподаткування у
сфері сільського господарства є
помилковими.

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем
не вірно обрахована сума штрафних
санкцій, застосованих до товариства
згідно податкового
повідомлення-рішення № від 06.02.2014
року. Відповідно до ч.1 п.123.1 ст.123 ПК
України, штрафні санкції
застосовуються в розмірі 25% суми
визначеного податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування (118400,00*25%). Згідно п.123.2
ст.123 ПК України штрафні санкції
застосовуються за використання
платником податків сум, що не сплачені
до бюджету внаслідок отримання
(застосування) податкової пільги (118400,00
грн.). З огляду, на що загальна сума
застосованих штрафних санкцій
відповідно до вище вказаного
податкового повідомлення-рішення, в
частині дослідження порушень, складає
148000,00 грн. У зв'язку з чим,
адміністративний позов підлягає
частковому задоволенню.

В іншій частині встановлених
перевіркою порушень та відповідно
застосованих податковим органом
штрафних санкцій представник позивача
не заперечував.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що приймаючи
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, відповідач не
врахував всіх обставин, що мають
істотне значення для справи, що
призвело до помилкового висновку про
порушення позивачем частині вимог п.185.1
ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 та ст.209
Податкового кодексу України, а тому
податкове повідомлення-рішення від
06.02.2014 року № в частині
донарахування грошового зобов'язання в
сумі 266400,00 грн., а саме: 118400,00 грн.
основного платежу та 148000,00 грн.
штрафної (фінансової) санкції є
протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд керується частиною
3 статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно якої, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Таким чином, суд присуджує ТОВ
«Прилуцьке» з Державного бюджету
України здійснені ним документально
підтверджені судові витрати (судовий
збір) в сумі 2574,00 грн.

Керуючись статтями 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162,
163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Іллінецької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області № від 06.02.2014 року в
частині донарахування грошового
зобов'язання в сумі 266400,00 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Прилуцьке" судовий
збір в розмірі 2574,00 грн., шляхом його
безспірного списання органом
Державної казначейської служби
України із рахунку Іллінецької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя:
Дончик Віталій
Володимирович