Справа № 667/8316/13-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 667/8316/13-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Гуцалюк О.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління пенсійного фонду України в
м. Херсоні на постанову
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 06 листопада 2013 року за
адміністративним позовом ОСОБА_1, яка
діє в інтересах ОСОБА_2 до Управління
пенсійного фонду України в м. Херсоні
про визнання протиправною
бездіяльність та спонукання до
вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивач звернулась з
вищевказаним адміністративним
позовом, в обгрунтування якого
зазначалось, що 08.10.1996 року позивачка
проживала на території
Комсомольського району м. Херсона за
адресою: АДРЕСА_1, де й отримувала
пенсію за віком постійно. Коли позивач
виїхала на постійне місце проживання
до Ізраїлю і з дати виїзду за кордон їй
було припинено виплату пенсії. 30.08.2013
року представник звернулася до
Управління пенсійного фонду України м.
Херсона із заявою про поновлення
виплати пенсії. Листом №356/ж-1 від 13.09.2013
року Управлінням пенсійного фонду
України у м. Херсоні в поновленні
виплати пенсії було відмовлено. Вважає
вказані дії, щодо не поновлення виплати
пенсії, незаконними. На підставі вище
викладеного, представник позивача
просила суд визнати незаконною
бездіяльність Управління пенсійного
фонду України в м. Херсоні щодо не
нарахування пенсії за віком позивачу
протягом 10 днів після ухвалення
рішення Конституційним Судом України
за №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року;
визнати незаконною бездіяльність
Управління пенсійного фонду України в
м. Херсоні щодо відмови у поновленні
виплати пенсії за віком позивачу;
зобов'язати Управління пенсійного
фонду України у м. Херсоні нарахувати і
поновити виплату пенсії за віком
позивачу з 07 жовтня 2009 року.

Постановою Комсомольського районного
суду м. Херсона від 06 листопада 2013 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Визнано незаконною відмову Управління
пенсійного фонду України у м. Херсоні в
поновленні і перерахунку пенсії за
віком позивачу за три роки з моменту
звернення - з 30.08.2010 року.

Зобов'язано Управління пенсійного
фонду України у м. Херсоні нарахувати і
поновити виплату пенсії за віком
позивачу з 30.08.2010 року.

В іншій частині вимог - відмовлено за
необґрунтованістю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції пенсійний орган звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просив його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Заслухавши доповідача, розглянувши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до Листа від 13.09.2013 року за
№356/ж-1 Управлінням пенсійного фонду
України в м. Херсоні в поновленні
пенсії позивачу було відмовлено на
підставі норм ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», через відсутність
ратифікованого між Україною і Ізраїлем
договору про соціальне забезпечення.
Одночасно відмовлено з підстав
невідповідності заяви п. 3 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсії,
затвердженого Постановою правління
Пенсійного фонду України від 25.11.2005
року за № 22-1 та зареєстрованого в
міністерстві юстиції України 27 грудня
2005 року за №1566/11846.

Згідно даних з Ощадного Банку України
позивач має розрахунковий рахунок у
гривні для перерахунку (виплати) на неї
заробітної плати.

З Листа № 356/ж-1 від 13.09.2013 року
вбачається, що представником позивача
були надані відповідачу копія
закордонного паспорту, який дійсний до
19.04.2015 року, пенсійне посвідчення від
10.08.1993 року.

Відповідно до наданої копії паспорта №
НОМЕР_2, виданого 19.04.2005 року позивач є
громадянкою України.

Відповідно картки платника податків
від 09.09.2013 р. позивачу присвоєно
реєстраційний номер облікової картки
платника податків з Державного реєстру
фізичних осіб - НОМЕР_1.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції обгрунтовано
виходив з того, що позивач, проживаючи в
Ізраїлі, як громадянин України має такі
ж самі конституційні права, як й інші
громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Проте на думку суду апеляційної
інстанції, вказані висновки суду
першої інстанції є передчасними,
оскільки зроблені без належного
дослідження фактичних обставин та
системного аналізу норм
процесуального права відносно
правових підстав для поновлення
позивачу строку для звернення з
позовом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду встановленого
цим Кодексом або іншими Законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 100 КАС України пропущення
строку звернення до адміністративного
суду є підставою для залишення без
розгляду адміністративного позову,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала.

У серпні 2013 року представник позивача
звернувся до відповідача зі заявою про
поновлення виплати пенсії, у зв'язку з
визнанням неконституційними положень
ст. ст. 49 та 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач пропустив строк звернення до
суду за захистом своїх прав за період
до 30 березня 2013 року (дата подання
позову мінус 6 місяців), у зв'язку з чим,
позовні вимоги за цей період належало
залишити без розгляду на підставі ч.1
ст. 100 КАС України, що помилково не було
зроблено судом першої інстанції.

Водночас, відповідно до частини 2
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

На підставі ст. 1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом, а у
відповідності зі ст. 10 того ж Закону
пенсійне забезпечення здійснюється
органами Пенсійного фонду України.
Згідно ст. 7 даного Закону, звернення за
призначенням пенсії може
здійснюватися у будь-який час після
виникнення права на пенсію. При цьому
пенсії за віком і по інвалідності
призначаються незалежно від того,
припинено роботу на час звернення за
пенсією чи вона продовжується. Пенсії
за вислугу років призначаються при
залишенні роботи, яка дає право на цю
пенсію. Відповідно до ст. 12 вказаного
Закону, право на пенсію за віком мають:

чоловіки - після досягнення 60 років і
при стажі роботи не менше 25 років;

жінки - після досягнення 55 років і при
стажі роботи не менше 20 років.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснюється за принципами:
рівноправності застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

За правилами другого речення статті 51
цього ж Закону під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Наведені правові норми статей 49 та 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційним), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

У своєму рішенні Конституційний Суд
України зазначив, що оспорюваними
нормами Закону конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору.

Згідно з частиною другою статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні
норми, які унеможливлювали виплату
позивачу пенсії.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини кожна людина має право на
вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин
України, включаючи пенсіонерів, має
право на вибір свого місця проживання,
зі збереженням усіх конституційних
прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України
проголошено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач до 1996 року, тобто до виїзду за
кордон на постійне місце проживання,
отримував пенсію за віком.

Таким чином, позивач, проживаючи в
державі Ізраїль, як громадянин України,
має такі ж самі конституційні права, як
і інші громадяни України, так як
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускає
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії, за
ознакою місця проживання громадянина
України.

Отже, відмова пенсійного органу в
призначенні пенсії позивачу є
протиправною.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного Суду України
від 01.12.2011 року (справа № К/9991/45723/11).

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку про обґрунтованість
частини позовних вимог, яка заявлена в
межах строку звернення до суду, та
необхідність їх задоволення, а також,
необхідність залишення без розгляду
частини позовних вимог, яка заявлена з
пропущенням 6-ти місячного строку
звернення до суду.

За таких обставин судом першої
інстанції порушено норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому
постановлене судове рішення на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України
підлягає скасуванню з залишенням без
розгляду частини позовних вимог, яка
заявлена з пропущенням строку
звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України в м. Херсоні
задовольнити частково.

Постанову Комсомольського районного
суду м. Херсона від 06 листопада 2013 року
в частині зобов'язання Управління
пенсійного фонду України у м. Херсоні
нарахувати і поновити виплату пенсії
за віком ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 року
по 29.03.2013 року - скасувати, а позовні
вимоги ОСОБА_2 у вказаній частині -
залишити без розгляду.

В іншій частині постанову
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 06 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням до Вищого адміністративного
суду України в порядку статті 212 КАС
України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян