Справа № 826/18675/13-а
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Савченко А. І.
Суддя-доповідач: Беспалов О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Беспалова О. О.

суддів:
Грибан І. О., Губської О. А.

при секретарі:
Тур В. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Києві апеляційну
скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 грудня 2013 р. у
справі за адміністративним позовом
громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання незаконними дій, зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання незаконними дій щодо
відмови у задоволенні заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання задовольнити відповідну
заяву.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 грудня 2013 р. у задоволенні позовних
вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову, якою позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутністю представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та вірно встановлено судом першої
інстанції, позивач є громадянином
Сирії, арабом за національністю,
уродженцем міста Хомс, за
віросповіданням - християнин.

29 січня 2013 року позивач прибув до
України на підставі візи, легально,
літаком з міста Бейрута Лівану.

16 квітня 2013 року позивач звернувся до
міграційної служби із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених співбесід, 14 серпня
2013 року працівником управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві підготовлено висновок із
рекомендацією відмовити іноземцю у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
підставі якого рішенням Державної
міграційної служби України від 17
вересня 2013 року №586-13 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 25 вересня 2013 року № 189
позивача повідомлено про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку
обставинам справи, колегія суддів
зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08.07.2011 р. №
3671-VI визначено порядок розгляду заяви
після прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
України від 08.07.2011 р. № 3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI передбачено,
що за результатами всебічного вивчення
і оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI, відсутні.

Під час співбесід в органах
міграційної служби України позивач
повідомив, що приїхав до України на
запрошення свого дядька на підставі
візи з метою працевлаштування (а.с. 85).
Саме з цих підстав позивач не взяв із
собою родину: дружину та сина. Крім
того, на запитання працівника
міграційної служби, чи повернеться він
до Сирії, якщо зміниться ситуація у
крайні і йому не буде загрожувати
небезпека, позивач відповів, що він не
хоче повертатися до Сирії на постійне
місце проживання (а.с. 86).

Також під час співбесід позивач
повідомляв, що до прибуття до України
він перебував на території Кувейту - 7
років (а.с. 94), а у 2012 році працював у
Москві (а.с. 85).

Зазначена інформація також
підтверджується копією закордонного
паспорта позивача, в якій містяться
візи до Кувейту та Російської
Федерації. При цьому, остання видана на
період з 26 травня 2012 року по 12 травня 2013
року (а.с. 71).

В заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач не зазначив, що є
членом будь-якої політичної,
релігійної, військової або громадської
організації у країні громадянської
належності; або до нього
застосовувались тортури, нелюдське або
таке, що принижує людську гідність,
поводження.

Так пунктом 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) визначено відмінність
економічного мігранта від біженця, а
саме якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного суду погоджується з
висновком колегії суддів суду першої
інстанції, що позивач за жодною із
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджуються,
інформаційні матеріали носять
загальний характер і свідчать про те,
що позивач не тікав від небезпеки,
рятуючи своє життя, а залишив територію
Сирії добровільно.

В матеріалах справи також відсутні
факти, які б підтверджували можливість
застосування до заявника смертної
кари, катування чи нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання в країні
походження.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно із пунктом 164 глави 5 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців, особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

За таких обставин колегія суддів
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, оскільки
позивач не повідомив жодних обставин,
які б обґрунтовували його побоювання
стати жертвою переслідувань саме за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, та залишив країну
постійного проживання в пошуках
роботи, тобто з економічних причин та
не має наміру повертатися до країни
свого походження.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвалах від
14 листопада 2013 року у справі № 818/3465/13-а
та від 04 грудня 2013 року у справі №
К/9991/26016/12.

Єдиним доказом застосування до
позивача насилля останній зазначив
викрадення його в грудні 2012 року разом
з машиною групою осіб, проте, причиною
свого викрадення зазначив власну
відмову покинути машину на вимогу,
оскільки транспортний засіб,
насправді, і був предметом
зацікавленості групи осіб.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують позиції суду першої
інстанції.

Згідно статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
ухвалив оскаржуване рішення
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а тому підстави для його
скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина
Сирії ОСОБА_1 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 грудня 2013 р. у справі за
адміністративним позовом громадянина
Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України про визнання
незаконними дій, зобов'язання вчинити
певні дії залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 27 грудня 2013
р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя

О. О. БеспаловСуддя І.
О. ГрибанСуддя О. А.
Губська (Повний текст ухвали
виготовлено 18.03.2014 року)

.

Головуючий суддя
Беспалов О.О.

Судді:
Грибан І.О.

Губська О.А.