Справа № 2а-12703/12/2070
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2014 р. м. Київ
К/800/30781/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24 січня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області,
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому просив скасувати рішення
Державної міграційної служби України
№128-12 від 24 вересня 2012 року; зобов'язати
Державну міграційну службу України
повторно розглянути його скаргу на
наказ №192-о від 18 липня 2012 року
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області.

Позов обґрунтовано тим, що він є
громадянином Іраку, мусульманин, суніт.
У 2007 році виїхав до України де навчався
в Національному технічному
університеті «Харківський
політехнічний інститут». Після
закінчення навчання повернутися на
Батьківщину він не може через цілком
обґрунтовані побоювання зазнати
переслідувань радикальних шиїтських
угрупувань та різноманітних
терористичних організацій у зв'язку із
тим, що він є сунітом та співпрацював з
американцями. Однак, не зважаючи на
наведені обставини, відповідач, на
думку позивача, незаконно відхилив
його скаргу на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24 січня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 громадянин
Іраку, 2 липня 2012 року звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківський області із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

18 липня 2012 року Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
Харківський області, на підставі
висновку головного спеціаліста
відділу у справах біженців від 18 липня
2012 року, було видано наказ №192-о про
відмову громадянину ОСОБА_1 в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив до
Державної міграційної служби України,
подавши скаргу від 26 липня 2012 року.

За результатами розгляду вказаної
скарги Державною міграційною службою
України було винесено рішення №128-12 від
24 вересня 2012 року про відхилення скарги
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

При відхиленні скарги позивача
Державна міграційна служба України
виходила з тих підстав, що за
результатами розгляду матеріалів
справи про відмову позивачу в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянина, не встановлено
фактів щодо переслідування заявника у
країні свого постійного проживання та
щодо можливості, у разі повернення на
Батьківщину, застосування щодо
вказаного громадянина смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання, про що було складено
висновок від 21 вересня 2012 року ОС
№2012HAR-72.

Крім того, органом міграційної служби
було враховано, що позивач 2 липня 2012
року до Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківський області звернувся вдруге,
вперше з заявою про надання статусу
біженця до Управління міграційної
служби у Харківській області позивач
звернувся 3 грудня 2007 року.

За результатами розгляду заяви від 3
грудня 2007 року наказом по управлінню
від 21 грудня 2007 року №195-о, керуючись
Конвенцією 1951 року про статус біженців
та Протоколом щодо статусу біженців 1967
року, відповідно до частини 3 статті 12
Закону України «Про біженців» ОСОБА_1
було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, оскільки його
заява була очевидно необґрунтованою.
Зазначене рішення позивач оскаржив до
Державного комітету України у справах
національностей та міграції, який
рішенням від 28 травня 2008 року №220 його
скаргу відхилив.

Із позовом щодо скасування рішення
Державного комітету України у справах
національностей та міграції позивач
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду, постановою
якого 10 листопада 2008 року в задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено. Ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду 26
травня 2009 року постанова Харківського
окружного адміністративного суду від 10
листопада 2008 року була залишена без
змін.

Як встановлено судами та вбачається з
матеріалів особової справи ОСОБА_1
№2007HAR00042-01 та №2012HAR-72, у тому числі із
змісту заяви про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 2 липня 2012 року
та заяви про надання статусу біженця
від 3 грудня 2007 року, при повторному
зверненні до органу міграційної
служби, нових обставин для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, позивачем не
зазначено.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що при відхиленні скарги позивача було
враховано матеріали особової справи
ОСОБА_1 у тому числі відомості про його
особу та причини звернення за захистом,
включаючи аналіз інформації по країні
походження, зазначеної у висновку
головного спеціаліста відділу у
справах біженців управління у справах
біженців Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області від 18 липня 2012
року, що включала в себе, зокрема,
інформацію щодо ситуації в Іраку на 2012
рік, ситуації в грудні 2011 року, у тому
числі військово-політичну обстановку в
Іраку.

Тобто, при відхиленні скарги позивача
органом міграційної служби, у тому
числі, була врахована інформація по
країні походження станом на час
звернення ОСОБА_1 із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 2
липня 2012 року.

Матеріали особової справи №2012HAR-72
свідчать, що позивач не довів жодного
суттєвого факту заяви, які б свідчили
про утиски щодо нього особисто за
жодною з ознак, визначених Конвенцією
про статус біженців 1951 року. Позивач не
обґрунтував побоювань стати жертвою
переслідування за релігійною ознакою.
Позивач не брав участі в діяльності
політичних, релігійних, військових або
громадських організацій. Учасником
інцидентів із застосуванням фізичного
насильства, які були пов'язані з
релігійною належністю, політичними
поглядами, він не був. Позивач
отримав національний паспорт зі
строком дії до 31 березня 2015 року,
пройшов медичне обстеження, мав
можливість та реалізував в Іраку своє
право як громадянина на навчання та
працю, мав змогу отримувати пенсію.
Позивач не надав фактів недозволеного
поводження ні відносно себе, ні
відносно близьких членів сім'ї. За його
словами, в Іраку безперешкодно мешкає
його сім'я (дружина, два сини, дочка),
мати, дві рідні сестри. Позивач не тікав
від небезпеки, рятуючи своє життя,
територію Іраку залишив добровільно,
маючи дозвіл влади країни на виїзд. В
Україну позивач приїхав з метою
навчання.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», в редакції, що
була чинною на момент виникнення
спірних відносин, рішення органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, протягом п'яти
робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань міграції, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», в редакції, що
була чинною на момент виникнення
спірних відносин, рішення за скаргою
приймає спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань міграції, але не більш як на три
місяці.

Відповідно до пункту 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Пункт 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) дає визначення відмінностей
економічного мігранта від біженця, а
саме: якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

З огляду на викладене правильними є
висновки судів про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог, оскільки, позивачем не
наведено фактів та обставин, які можна
розцінювати як переконливі докази
обґрунтованих його побоювань стати
жертвою переслідувань та котрі
впливають на наслідки прийнятого
відповідачем рішення. Причини, які
позивач має щоб залишитись в Україні не
пов'язані з його обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідування, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 24
січня 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й. Рецебуринський(

доповідача)

Судді
В.І. Ємельянова

М.М. Олексієнко