Справа № 2а-15921/12/2670
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року м.
Київ К/800/14584/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя-доповідач Кочан В.М.,
судді Винокуров К.С. , Пасічник С.С. ,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.02.2013р. у
справі за позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до Державної
міграційної служби України з вимогами
про визнання неправомірним та
скасування рішення № 583-12 від 05.11.2012р.
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання повторно
розглянути заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17.12.2012р. в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12.02.2013р. скасовано постанову суду
першої інстанції та ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено. Визнано
неправомірним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
від 05.11.2012р. № 583-12 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

У касаційній скарзі представник
Державної міграційної служби України,
з посиланням на порушення норм
матеріального і процесуального права,
допущених судом апеляційної інстанції,
просить рішення скасувати і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення касаційної
скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 25.04.2012р.
звернулася до Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Під час співбесіди з працівниками
міграційної служби позивач пояснила,
що була змушена покинути Узбекистан
через переслідування та погрози її
чоловікові від органів влади, а також
через те, що в Узбекистані порушували
її право на свободу сповідання своєї
релігії.

15.11.2012р. позивач отримала
повідомлення Державної міграційної
служби України від 14.11.2012р. № 127 про
відмову у визнанні її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, яке було прийнято на
підставі рішення відповідача № 583-12 від
05.11.2012р.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що з
матеріалів справи не вбачається про
наявність підстав для визнання ОСОБА_2
особою, яка потребує додаткового
захисту. Крім того, матеріали справи не
містять дані про утиски позивача в
країні походження.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини у справі.

Вказаний висновок суду
апеляційної відповідає обставинам
справи, нормам матеріального права та
ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до пунктів 1 і 13 ч.1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За приписами ч.5 ст. 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (в редакції,
чинній на момент звернення із заявою
про визнання біженцем) особа, яка на
законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, ОСОБА_2 зі своїм чоловіком
належить до протестантів
(п'ятидесятників) і їх сім'я через своє
віросповідання зазнавала утисків. Крім
того, чоловік ОСОБА_2 займався
розповсюдженням християнської
літератури в Узбекистані, через що
співробітники правоохоронних органів
проводили в них обшук. Крім цього, в
матеріалах справи міститься
інформація про Узбекистан та
переслідування християн в цій країні.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у своєму рішенні правильно
зазначив, що однією з причин для
визнання особи біженцем є обґрунтовані
побоювання позивача стати жертвою
переслідування її та членів її сім'ї за
ознаками віросповідання, якщо вони
повернуться до Узбекистану. Крім того,
ОСОБА_2 за національністю є українкою, а
її мати росіянкою.

При цьому основним критерієм
щодо визнання біженцем є наявність
обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

В п.10 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009р. № 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні"
зазначено, що судам слід ураховувати,
що підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватися від особи,
яка шукає статусу біженця, та
незалежно від неї - з різних
достовірних джерел інформації,
наприклад, із резолюцій Ради Безпеки
ООН, документів і повідомлень
Міністерства закордонних справ
України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ
України від 07.09.2011р. № 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
позивачем.

Суд апеляційної інстанції
обґрунтовано зазначив, що ситуація у
країні походження позивача щодо осіб
християнського віросповідання
підтверджується і публікацією на сайті
інтернет-мережі за адресою
www.hrw.org/node/104524, на якому опублікований
«Всемирный доклад 2012: Узбекистан» по
подіям 2011 року з окремою главою щодо
дій держави відносно осіб, чия
релігійна практика знаходиться поза
встановлених державою меж.

Доводи касаційної скарги висновків
суду апеляційної інстанції не
спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції повно і
всебічно встановив обставини справи,
надав їм належну юридичну оцінку,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України відхилити,
а постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.02.2013р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає, крім випадків, встановлених
статтями 235-237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач
Кочан В.М.

судді

Винокуров К.С.

Пасічник С.С.