Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/14815/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, -

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 22.09.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012 у
справі № 2а-4578/09/1370 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Західпромелектро" до
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкове
повідомлення-рішення від 09.07.2009 №
/0/16457, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку на прибуток у
розмірі 109 714,00 грн.; податкове
повідомлення-рішення від 09.07.2009 №
/0/16456, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку на додану вартість
(далі - ПДВ) у розмірі 105 192,00 грн.;
податкове повідомлення-рішення від
09.07.2009 № /0/16529, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 7 572,84
грн.; податкове повідомлення-рішення
від 09.07.2009 № /0/16528, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) з податку з
власників транспортних засобів у
розмірі 448,75 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено.

У касаційній скарзі орган податкової
служби, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначені судові рішення
скасувати та у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Перевіривши повноту встановлених
обставин справи судами першої та
апеляційної інстанцій та правильність
надання їм юридичної оцінки,
обговоривши доводи, наведені у скарзі,
Вищий адміністративний суд України не
вбачає підстав для задоволення
касаційної скарги за таких підстав.

Судами першої і апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що передумовою
визначення податкових зобов'язань була
виїзна планова перевірка Товариства з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2007 по 31.03.2009, за підсумками
якої складено акт від 30.06.2009. На
підставі цього акта Державна податкова
інспекція прийняла оспорювані
позивачем податкові
повідомлення-рішення.

Як вбачається з акту перевірки, фахівці
державного податкового органу у ході
перевірки встановили, що Товариством
порушені вимоги п. 5.1 ст. 5, пп. 5.2.1 п. 5.2,
пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України від
28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств", п. 1.7, п. 1.8 ст. 1 пп.
7.2.3 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про
податок на додану вартість", пп. 6.3.2, пп.
6.3.3 п. 6.3, пп. 6.5.1 п. 6.5 ст. 6 Закону України
від 22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів
фізичних осіб" та статей 2, 3, 6 Закону
України від 11.12.1991 № 1963-ХІІ "Про податок
з власників транспортних засобів та
інших самохідних машин і механізмів".

Висновок податкового органу щодо
порушення позивачем вказаних
законодавчих норм мотивовано тим, що:

- позивачем не підтверджено валові
витрати, оскільки отримані Товариством
маркетингові послуги не підтверджені
звітами про проведення таких послуг, а
наявні акти приймання - передачі послуг
оформленні з порушенням вимог ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні". Крім цього встановлена
невідповідність бухгалтерського та
податкового обліку також свідчить про
завищення позивачем валових витрат;

- позивач не підтвердив своє право на
податковий кредит через відсутність
зв'язку витрат з господарською
діяльністю. При цьому державний
податковий орган виходив з обставин
щодо віднесення позивачем до складу
валових послуг, вартість яких не
відноситься до складу валових витрат
та які під час перевірки виключені зі
складу валових витрат, а також
відсутністю у контрагента (ТОВ
"Профліга") матеріально - технічних та
трудових ресурсів для здійснення
відповідної господарської діяльності
та неподанням даним контрагентом
податкової звітності до державного
податкового органу;

- позивачем як працедавцем при
утриманні податку з доходів фізичних
осіб із заробітної плати працівників,
які були зареєстровані суб'єктами
підприємницької діяльності, було
застосовано податкову соціальну
пільгу;

- за наявності на балансі Товариства
транспортних засобів останнє податок
не нараховувало та до Державної
податкової інспекції не подавало
звітів.

Задовольняючи позовні вимоги щодо
безпідставності висновків державного
податкового органу про заниження
позивачем податку на прибуток, суди
виходили з того, що Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
правилами ведення бухгалтерського
обліку не передбачено вичерпного
переліку документів, що підтверджують
зв'язок понесених витрат платника
податку з господарською діяльністю.
Дані нормативні акти лише вказують на
необхідність наявності первинних
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Так, згідно з нормами п. 5.1 ст. 5 Закону №
334/94-ВР валовими витратами виробництва
та обігу визнано суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону
№ 334/94-ВР датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Отже, на підставі норм статей 5, 11 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" послуги, придбані для їх
подальшого використання у
господарській діяльності платника
податку, відображаються у складі
валових витрат підприємства за першою
подією. При цьому, відповідно до пп. 5.3.9
п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Установлення додаткових обмежень, щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому законі, не
дозволяється (п. 5.11 ст. 5 Закону №
334/94-ВР).

В свою чергу фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до Закону України від 16.07.1999
№ 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій та
при цьому мають містити визначені цим
Законом обов'язкові реквізити (ст. 9
Закону № 996-XIV).

Відповідно до п. 2.7 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 № 88, первинні документи
складаються на бланках типових і
спеціалізованих форм, затверджених
відповідним органом державної влади.

При цьому жодним нормативно - правовим
актом не затверджено форми бланку акту
надання послуг, крім законодавчо
встановленого мінімуму обов'язкових
реквізитів, встановлених ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" для
первинних та зведених облікових
документів - назва документа (форми),
дата і місце складання, назва
підприємства, від імені якого складено
документ, зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції, посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Також слід зазначити, що незначні
недоліки в заповненні актів, носять
оціночний характер та не є підставою
для висновку про позбавленні юридичної
сили і доказовості зазначеного
первинного документа щодо наданих
позивачу послуг, оскільки в силу
відсутності визначення поняття
"податковий облік" в чинному
законодавстві на момент виникнення
спірних правовідносин та з точки зору
пп. 1.2.3 Положення про організацію
бухгалтерського обліку і звітності в
банках України, в якому зазначено, що
податковий облік ведеться з метою
накопичення даних про валові доходи та
валові витрати відповідно до
законодавства України і
використовується для складання
податкової звітності, форма, правила,
порядок і термін подання якої
визначаються ДПАУ, та при цьому, як
зазначено у цьому пункті Положення,
зміни в податковому обліку не
впливають на фінансовий облік,
фінансовий (бухгалтерський) та
податковий облік - це різні поняття.
Відповідно, недотримання вимог, що
пред'являються до оформлення
первинного документа в
бухгалтерському обліку, не може бути
підставою для прийняття рішення про
виключення суми зі складу валових
витрат.

У ході судового розгляду справи судами
попередніх інстанцій було встановлено,
що виконання умов договорів про
надання послуг по передпродажній
підготовці товару позивача та послуг,
пов'язаних з транспортуванням даного
товару (від 02.01.2007 № 0101/01 та від 03.01.2008 №
0103/02), укладених між позивачем та його
контрагентом (ТОВ "Профліга"),
підтверджено актами здачі - прийняття
робіт, податковими накладними,
банківськими виписками та звітами щодо
надання таких послуг.

За таких встановлених обставин справи
суди дійшли законного висновку, що
операції з маркетингових та
транспортно - експедиційних послуг
правомірно віднесено до складу валових
витрат.

Цілком обґрунтовано суди попередніх
інстанцій зазначили про
безпідставність висновків відповідача
про завищення позивачем валових витрат
через встановлену в ході проведення
перевірки різницю між валовими
витратами податкового та
бухгалтерського обліку, оскільки акт
перевірки, який відповідно до Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 10.08.2005 № 327
(втратив чинність згідно з наказом
Державної податкової адміністрації
України від 22.12.2010 № 984), є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання, не містить належних
доказів щодо вказаного порушення та
норму закону, яку порушено позивачем.

Згідно з п. 1.6 та п. 1.7 Розділу I Порядку
оформлення результатів
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок щодо
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 10.08.2005 № 327, за
результатами невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок в акті
викладаються усі суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта підприємницької діяльності,
які стосуються фактів виявлених
порушень податкового та валютного
законодавства. Факти виявлених
порушень податкового та валютного
законодавства викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Як визначено пп. 2.3.2 розділу II Порядку №
327, за кожним відображеним в акті фактом
порушення податкового та валютного
законодавства, зокрема, необхідно: -
зазначити первинний документ, на
підставі якого вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку
(навести кореспонденцію рахунків
операцій), та інші докази, що достовірно
підтверджують наявність факту
порушення; - зазначити перелік
документів, що не були надані у ході
здійснення перевірки.

Не допускається відображення в акті
перевірки необґрунтованих даних, а
також суб'єктивних припущень
перевіряючими, які не мають
підтверджених доказів/та різного роду
висновків щодо дій посадових осіб
підприємства.

Також суд касаційної інстанції вважає
за потрібне зазначити, що різниця між
загальними сумами доходів за даними
бухгалтерського і податкового обліку
не є помилкою в поданій платником
податків декларації, не вказує на
наявність протиріч або
неузгодженостей між представленими
даними, а визначається різними
нормативно-правовим регулюванням
порядку визначення доходів для цілей
бухгалтерського і податкового обліку.

Суди також дійшли законного висновку
стосовно висновків перевірки про
заниження позивачем ПДВ.

Так, у п. 1.3 ст. 1 Закону № 168/97-ВР платника
податку визначено як особу, яка згідно
із цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 того самого Закону
платники податку, визначені у
підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї
статті, відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту і своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
зазначеного Закону покупець має право
відобразити сплачені суми податку у
податковому кредиті за умови
використання отриманих товарів
(послуг) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР
не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Із наведеного випливає, що позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність за порушення
продавцем правил здійснення
господарської діяльності, а
визначальним фактором для формування
податкового кредиту платником ПДВ є
рух товарів (послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності такої особи - платника
податку та наявність у платника
податків виданої йому продавцем товару
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

Як встановлено судами, відповідачем
під час перевірки не встановлено, що
послуги з вартості яких позивачем
сформовано податковий кредит не
пов'язані із господарською діяльністю
позивача. А наявність податкових
накладних та факт сплати сум податку за
отримані послуги підтверджують
правомірність формування позивачем
податкового кредиту.

При цьому доводи відповідача про
відсутність у контрагента позивача
виробничих потужностей та трудових
ресурсів, є безпідставними, оскільки
наявність або відсутність матеріально
- технічної бази у контрагента
господарюючого суб'єкта не є
передумовою для визначення
господарської компетенції останнього
та не має правового значення для
вирішення питання про наявність наміру
сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених укладеними
угодами або порушення позивачем правил
оподаткування.

Цілком правомірно судами попередніх
інстанцій скасовано податкове
повідомлення-рішення від 09.07.2009 №
/0/16529, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку з доходів фізичних
осіб у розмірі 7 572,84 грн.

Так, відповідно до пп. "е" п. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6
Закону № 889-IV податкова соціальна
пільга не може бути застосована до
інших доходів платника податку, якщо
він отримує протягом звітного
податкового місяця одночасно такі
доходи, як доходи самозайнятої особи
від підприємницької діяльності, а
також іншої незалежної професійної
діяльності.

Пунктом 1.2 ст. 1 цього Закону
встановлено, що дохід - це сума
будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених цим Законом,
протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як
на території України, так і за її
межами. Тобто, кваліфікуючою ознакою
доходу є його вартісна ознака, а не факт
реєстрації або навіть здійснення
певного виду діяльності.

Аналіз вказаних норм дає підстави
стверджувати, що податкова соціальна
пільга стосується не спеціального
статусу суб'єкта, а наявності об'єкта
оподаткування, визначеного п. 1.2 ст. 1
Закону № 889-IV, у зв'язку з чим у спірних
відносинах зазначену норму щодо
податкової соціальної пільги потрібно
враховувати з точки зору наявності
іншого доходу, а за відсутності такого
має застосовуватися податкова
соціальна пільга. Іншими словами, факт
реєстрації особи суб'єктом
підприємницької діяльності не може
бути підставою для відмови в
застосуванні податкової соціальної
пільги, оскільки Законом № 889-IV
встановлено вимогу щодо обов'язкового
отримання доходу від такої діяльності
як підставу для неможливості
застосування податкової соціальної
пільги.

З урахуванням встановлених
попередніми інстанціями обставин щодо
відсутності фактів отримання
працівникам позивача у спірний період
доходів від підприємницької
діяльності, правові підстави для
висновку про законність оскарженого
податкового повідомлення-рішення від
09.07.2009 № /0/16529 відсутні.

Стосовно допущеного позивачем
порушення вимог Закону № 1963-ХІІ
внаслідок відсутності нарахування
податку з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин за 2009
рік та його декларуванням, суди
виходили з того, що оспорюваним
податковим повідомленням - рішенням
від 09.07.2009 № /0/16528 до позивача
застосовано фінансові санкції згідно
пп. "б" пп. 4.2.2 ст. 4 Закону України від
21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", відповідно до якого
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму податкового
зобов'язання платника податків у разі
якщо дані документальних перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, заявлених у податкових
деклараціях, замість пп. "а" пп. 4.2.2 цієї
статті (коли платник податків не подає
у встановлені строки податкову
декларацію). При цьому судами
встановлено, що позивачем платіжним
дорученням від 24.04.2009 № 1957 було
сплачено 150,00 грн. податку з власників
транспортних засобів за І-й квартал 2009
рік, а згідно акту перевірки
щоквартальне зобов'язання позивача з
цього податку у 2009 році складає 108,75 грн.

Відповідальність платника податків, що
не подає податкову декларацію у строки,
визначені законодавством, передбачена
пп. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181-III у
вигляді штрафних санкцій у розмірі
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян за кожне таке
неподання або її затримку.

Разом з тим, оспорюваним податковим
повідомленням - рішенням до позивача
застосовано фінансові санкції на
підставі пп. 17.1.2, пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17
Закону № 2181-III.

Враховуючи зазначене, висновок судів
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 09.07.2009 №
/0/16528 є вірним.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Личаківському районі м.
Львова залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 22.09.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.01.2012 у
справі № 2а-4578/09/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко