Справа № 802/4861/13-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/4861/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Свентух В.М.
Суддя-доповідач: Білоус О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І.

при секретарі: Сокольвак Ю.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Кошелюк Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Департаменту соціальної політики
Вінницької обласної державної
адміністрації на постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Департаменту
соціальної політики Вінницької
обласної державної адміністрації,
Вінницької обласної державної
адміністрації про визнання відмови
неправомірною та зобов'язання вчинити
дії , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького
окружного адміністративного суду з
позовом до департаменту соціальної
політики Вінницької обласної
державної адміністрації, Вінницької
обласної державної адміністрації про
визнання неправомірною відмови у
визначенні статусу постраждалого
внаслідок Чорнобильської катастрофи
та видачі посвідчення постраждалого
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
зобов'язання визначити статус
постраждалого внаслідок
Чорнобильської катастрофи та видати
посвідчення. Позовні вимоги мотивовано
тим, що романенко С.В. звернувся до
УПСЗН Хмільницької міської ради, яке
внесло подання до департаменту
соціальної політики Вінницької
обласної державної адміністрації щодо
визначення позивачу статусу
постраждалого внаслідок
Чорнобильської катастрофи та видачі
відповідного посвідчення. Листом №
10-4111 департаменту соціальної політики
Вінницької обласної державної
адміністрації від 25.11.2013р. позивачу
відмовлено у визначенні статусу
постраждалого внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Вважаючи
таке рішення неправомірним, просив
визнати неправомірною відмову у
визначенні статусу постраждалого
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
зобов'язати визначити статус
постраждалого внаслідок
Чорнобильської катастрофи та видати
посвідчення.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 13.02.2014 року
позов задоволено частково. Не
погоджуючись із рішенням суду першої
інстанції, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить суд скасувати
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 13.02.2014 року,
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись при цьому на неповне
з'ясування обставин, які мають значення
для справи та порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного
вирішення спору.

В судовому засіданні представник
відповідачів апеляційну скаргу
підтримала у повному обсязі за
обставин, викладених у ній, просила
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 13.02.2014 року
скасувати, дала пояснення, аналогічні
доводам, викладеним в апеляційній
скарзі.

Позивача в судовому засіданні
апеляційну скаргу не визнав у повному
обсязі, проти її задоволення заперечив,
вважаючи рішення суду першої інстанції
законним, обґрунтованим і таким, що
відповідає фактичним обставинам
справи. Просив залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а рішення суду
першої інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції необхідно залишити
без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку. При цьому в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо
він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, ОСОБА_2 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Хмільнику
Вінницької області. Внаслідок
отримання у 1986 році дози
опроміненняпозивача було визнано
дитиною, яка потерпіла від
Чорнобильської катастрофи та видано
посвідчення серії НОМЕР_2 від 16.06.1999р.,
відповідно до якого мав право на пільги
та компенсації встановлені Законом
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Судом першої інстанції встановлено, що
в 2010 році у позивача виявлено рак
щитовидної залози, внаслідок чого, в
2010-2011 роках йому було зроблено ряд
операцій по видаленню щитовидної
залози та лімфовузлів шиї.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 10),
виданого 15.04.2011р. управлінням праці та
соціального захисту населення
Хмільницької міської ради Вінницької
області, ОСОБА_2 присвоєно 2 групу
інвалідності з дитинства.

Зі змісту довідки до акта огляду МСЕК
серії 10 ААА №698537 (а.с. 9), виданої 17.02.2012р.
Вінницькою міжрайонною
медико-соціальною експертною комісією,
вбачається, що позивачу встановлено
третю групу інвалідності.

В жовтні 2013 року позивач, з метою
встановлення причинного зв'язку
хвороб, інвалідності і смерті з дією
іонізуючого випромінювання та інших
шкідливих чинників внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС, звернувся до
Центральної міжвідомчої експертної
комісії МОЗ та МНС України.

Центральна міжвідомча експертна
комісія МОЗ та МНС України по
встановленню причинного зв'язку
хвороб, що привели до інвалідності та
смерті з дією іонізуючого
випромінювання та інших шкідливих
чинників внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС, розглянула
звернення позивача на засіданні № 08
від 29 жовтня 2013 року на предмет
причинного зв'язку хвороб,
інвалідності і смерті з дією
іонізуючого випромінювання та інших
шкідливих чинників внаслідок аварії на
Чорнобильський АЄС, на підставі
основного діагнозу, встановила
причинний зв'язок - пов'язала що
захворювання позивача виникло в
наслідок аварії на ЧАЕС (а.с. 8).

В подальшому, Департамент соціальної
політики Вінницької обласної
державної адміністрації, розглянувши
звернення і надані документи листом №
10-4111 від 25.11.2013р. (а.с. 11-12) встановив, що
ОСОБА_2 має право на встановлення
причинного зв'язку між погіршенням
стану здоров'я і встановленням
інвалідності та наслідками
Чорнобильської катастрофи, але,
відповідно до чинного законодавства,
визначення статусу постраждалого від
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
позивачу неможливе.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд
першої інстанції керувався тим, що
частина перша статті першої Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" передбачає,
що даний закон спрямований на захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та
розв'язання пов'язаних з нею проблем
медичного і соціального характеру, що
виникли внаслідок радіоактивного
забруднення території.

Статтею 9 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" встановлено, що особами,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, є: 1)
учасники ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС - громадяни, які
брали безпосередню участь у ліквідації
аварії та її наслідків; 2) потерпілі від
Чорнобильської катастрофи - громадяни,
включаючи дітей, які зазнали впливу
радіоактивного опромінення внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Згідно частини першої статті 12 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", причинний
зв'язок між захворюванням, пов'язаним з
Чорнобильською катастрофою, частковою
або повною втратою працездатності
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, і
Чорнобильською катастрофою визнається
встановленим (незалежно від наявності
дозиметричних показників чи їх
відсутності), якщо його підтверджено
під час стаціонарного обстеження
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи уповноваженою медичною
комісією не нижче обласного рівня або
спеціалізованими медичними установами
Міністерства оборони України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Служби безпеки України, які мають
ліцензію центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері охорони здоров'я.

На встановлення причинного зв'язку
між погіршенням стану здоров'я і
встановленням інвалідності та
наслідками Чорнобильської катастрофи
мають право особи, яким після
досягнення повноліття не буде надано
відповідно до частини першої статті 11
цього Закону статусу потерпілих від
Чорнобильської катастрофи, з числа:

- зазначених у пункті 2 статті 27 цього
Закону;

- народжених після 26 квітня 1986 року від
батька, який на час настання
вагітності матері мав підстави
належати до 1 або 2 категорії
постраждалих, або матір'ю, яка на час
настання вагітності або під час
вагітності мала підстави належати до 1
або 2 категорії постраждалих;

- хворих на рак щитовидної залози (ч. 3
ст. 12 Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", для
встановлення пільг і компенсацій
визначаються такі категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи: інваліди з числа учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та потерпілих від
Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11
і частина третя статті 12), щодо яких
встановлено причинний зв'язок
інвалідності з Чорнобильською
катастрофою, хворі внаслідок
Чорнобильської катастрофи на
променеву хворобу, - категорія 1.

Оскільки, причинний зв'язок між
захворюванням позивача було
встановлено експертним висновком
Центральної міжвідомчої експертної
комісії МОЗ та МНС України по
встановленню причинного зв'язку
хвороб, що привели до інвалідності та
смерті з дією іонізуючого
випромінювання та інших шкідливих
чинників внаслідок аварії на
Чорнобильський АЕС, і всі необхідні
документи були подані позивачем при
зверненні щодо надання статусу
громадянина, постраждалого внаслідок
Чорнобильської катастрофи, згідно
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що позивач має право на
визначення статусу постраждалого
внаслідок Чорнобильської катастрофи, а
відмова департаменту є протиправною, а
тому позов в цій частині підлягає
задоволенню.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеним,
матеріалами справи, а тому колегією
суддів відхиляються, оскільки не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм права, які
призвели до неправильного вирішення
справи, тобто прийнята постанова
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, і підстав для її
скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо часткового
задоволення заявлених вимог у спосіб
та межах, визначених законом.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту
соціальної політики Вінницької
обласної державної адміністрації, -
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
31 березня 2014 року .

Головуючий
Білоус О.В.

Судді
Курко О. П.

Совгира Д. І.