Справа № 9101/4851/2011
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2012-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2012 рокусправа № 2а-9730/10/0870

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Шкуропадська В.М.

за участю представників:

позивача: - Тімченко Л. І.

відповідача: - Головченко І.
С. (дов. від 16.03.12 за № 903/10)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Вільнінської
міжрайонної державної податкової
інспекції Запорізької області

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 14 грудня 2010
року

у справі № 2а-9730/10/0870

за позовом Новомиколаївського
районного споживчого товариства

до Вільнянської міжрайонної державної
податкової інспекції Запорізької
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,-

встановила:

Новомиколаївське районне споживче
товариство звернулося до суду з
адміністративним позовом до
Вільнянської міжрайонної державної
податкової інспекції Запорізької
області, в якому просило визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення № /0 від
25.10.10 про сплату штрафу 50% у розмірі 18364,51
грн., винесене на підставі акту
перевірки № 404/15-01752297 від 25.10.10.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
податок на додану вартість сплачувався
позивачем своєчасно та у повному
обсязі, що підтверджено відповідними
платіжними дорученнями. Позивач
зазначає, що в акті перевірки не
вказано, які саме порушення допущені
позивачем, а викладені факти щодо
несплати податку на додану вартість з
травня 2009 року по серпень 2009 року є
неправдивими та не відповідають
дійсності.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 14.12.2010 позов
задоволено в повному обсязі. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Відповідача
№/0 від 25.10.2010.

Не погодившись із постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, просить скасувати постанову
суду та прийняти нову постанову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
позивачем порушено термін граничної
сплати податкових зобов'язань, що
самостійно визначені платником
податків за поданими податковими
деклараціями у період з 17.06.2009 по 18.09.2009.
Відповідач вказує, що підставою для
нарахування протягом 2002-2008 років
штрафних санкцій став податковий борг,
який виник через те, що АКБ АПБ
«Україна» не було перераховано до
бюджету суму сплаченого 19.06.2001
позивачем податку на додану вартість.
Відповідач наголошує, що позивач
повинен був сплатити вказану
незараховану АКБ АПБ «Україна» суму
через іншу установу банку, а відтак, при
сплаті поточних зобов'язань звітного
періоду відповідачем в особовому
рахунку позивача правомірно
проводилось погашення існуючого
податкового боргу попереднього
періоду, що і призвело до несвоєчасної
сплати податкових зобов'язань у
наступних періодах.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечує. Зазначає, що рішення судом
першої інстанції прийнято законно та
обґрунтовано.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, відповідачем
проведено невиїзну документальну
перевірку своєчасності сплати
узгоджених податкових зобов'язань з
податку на додану вартість позивача, за
результатами якої складено акт
№404/15-01752297 від 25.10.2010 (а.с.7).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України
від 21 грудня 2000 року №2181-ІІІ «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами», а
саме: несвоєчасно сплачено податок на
додану вартість.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №/0 від
25.10.2010, яким до позивача застосовано
штрафну санкцію за платежем податок на
додану вартість у розмірі 18364,51 грн. на
підставі пп.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України
№2181-ІІІ.

Колегія суддів, виходячи з фактичних
обставин справи, норм діючого
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, погоджується з судом
першої інстанції, який, задовольняючи
позовні вимоги, встановив, що зміна
призначення платежу відповідачем є
неправомірною, такою, що не відповідає
чинному законодавству.

Згідно з підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 статті
4 Закону України від 21.12.2000 №2181-ІІІ «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» платник
податків самостійно обчислює суму
податкового зобов'язання, яку зазначає
у податковій декларації, крім випадків,
передбачених підпунктом «г»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2, а також
пунктом 4.3 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону №2181-ІІІ, платник
податків зобов'язаний самостійно
сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем своєчасно та в повному
обсязі сплачено у період з травня 2009
року по серпень 2009 року самостійно
визначені в деклараціях з податку на
додану вартість податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість.

Так, платіжним дорученням №420 від 19.06.2009
на суму 7000,00 грн. та платіжним
дорученням №423 від 25.06.2009 на суму 6950,00
грн. з призначенням платежу «ПДВ за
травень 2009 року» позивачем сплачено
суму податку на додану вартість за
травень 2009 року відповідно до
декларації з податку на додану
вартість №4065 від 17.06.2009 (граничний
строк сплати зобов'язання 30.06.2010).

Платіжним дорученням №524 від 14.07.2009 на
суму 6543,00 грн. з призначенням платежу
«ПДВ за червень 2009 року» позивачем
сплачено суму податку на додану
вартість за червень 2009 року відповідно
до декларації з податку на додану
вартість №5224 від 20.07.2009 (граничний
строк сплати зобов'язання 30.07.2010).

Платіжним дорученням №481 від 27.08.2009 на
суму 8361,00 грн. з призначенням платежу
«ПДВ за липень 2009 року» позивачем
сплачено суму податку на додану
вартість липень 2009 року відповідно до
декларації з податку на додану
вартість №6112 від 19.08.2009 (граничний
строк сплати зобов'язання 31.08.2010).

Платіжним дорученням №634 від 28.09.2009 на
суму 7885,00 грн. з призначенням платежу
«ПДВ за серпень 2009 року» позивачем
сплачено суму податку на додану
вартість за серпень 2009 року відповідно
до декларації з податку на додану
вартість №6463 від 18.09.2009 (граничний
строк сплати зобов'язання 30.09.2010).

В той же час, матеріалами справи
підтверджено, відповідачем не
заперечується самостійна зміна
призначень платежу та спрямування сум
за платіжними дорученнями №420 від
19.06.2009, №423 від 25.06.2009, №524 від 14.07.2009, №481
від 27.08.2009, №634 від 28.09.2009 в рахунок
існуючого податкового боргу
позивача

Згідно з пунктом 7.7 статті 7 Закону
№2181-ІІІ податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а у разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) і у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляє платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення узгоджених
податкових зобов'язань відповідно до
пункту 7.1 статті 7 Закону №2181-ІІІ від
обов'язку самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання відповідно до
пункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього
Закону.

Підпунктом 7.1.1 пункту 7.7 визначено, що
джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону
України №679-ХІV від 20.05.1999 «Про
національний банк України»
Національний банк України визначає
систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№ 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції. При
цьому згідно з пунктом 3.8 зазначеної
Інструкції реквізит «Призначення
платежу» платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

З наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому, суми податкового боргу з
урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5
статі 16 Закону №2181-ІІІ слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідного податкового боргу,
визначених платником податків.

Законом №2181-ІІІ визначено вичерпний
перелік заходів, які вживаються
контролюючим органом з метою погашення
платниками податків податкового боргу.
Серед таких заходів немає зміни
призначення платежу, самостійно
визначеного платником податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
пунктом 7.7 статті 7 Закну №2181-ІІІ
податковий орган не наділений правом
чи обов'язком змінювати призначення
платежу, визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування відповідачем сплачених
позивачем сум у рахунок податкового
боргу під час перерахування платником
податків коштів до бюджету, є
неправомірним.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, що відповідачем
безпідставно застосовано до позивача
штраф в розмірі 50 % у сумі 18364,51 грн.

Щодо посилань відповідача на
необхідність сплати суми податку на
додану вартість, яка була не
перерахована АКБ АПБ «Україна», через
іншу установу банку, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до п.1.29 Закону України
№2346-ІІІ від 05.04.2011 «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»
платіжна система - платіжна
організація, члени платіжної системи
та сукупність відносин, що виникають
між ними при проведенні переказу
коштів. Проведення переказу коштів є
обов'язковою функцією, що має
виконувати платіжна система.

При цьому, під переказом коштів
розуміється рух певної суми коштів з
метою її зарахування на рахунок
отримувача або видачі йому у
готівковій формі. Ініціатор та
отримувач можуть бути однією і тією ж
особою (п.1.2.4 Закону №2346-ІІІ).

Згідно з п.1.15 Закону №2346-ІІІ ініціатор -
особа, яка на законних підставах
ініціює переказ коштів шляхом
формування та подання відповідного
документа на переказ або використання
спеціального платіжного засобу.

Відповідно до п.22.4 ст.22 Закону №2346-ІІІ
ініціювання переказу вважається
завершеним з моменту прийняття банком
платника розрахункового документа на
виконання. При цьому банк має
забезпечити фіксування дати прийняття
розрахункового документа на виконання.

Пунктом 32.3. статті 32 Закону №2346-ІІІ
передбачено, що банки зобов'язані
виконувати доручення клієнтів, що
містяться в документах на переказ,
відповідно до реквізитів цих
документів та з урахуванням положень,
встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього
Закону.

Зважаючи на той факт, що виконання
платником зобов'язання по
перерахуванню в бюджет суми
податкового зобов'язання пов'язане з
моментом подання в банк платіжного
доручення на перерахування сум
податку, відтак з моменту надання
платником податків платіжного
доручення до банку, а не з дати
фактичного зарахування суми до
бюджету, його обов'язок зі сплати
податкових зобов'язань вважається
виконаним перед державою в повному
обсязі.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що оскільки позивачем
своєчасно подано до АКБ АПБ «Україна»
платіжне доручення про сплату податку
на додану вартість, відтак його
обов'язок щодо сплати податкового
зобов'язання припинився з моменту
подання такого платіжного доручення, а
тому доводи відповідача про
необхідність повторної сплати суми
вказаного податку через іншу
банківську установу є такими, що не
відповідають чинному законодавству.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції під час
розгляду даної справи об'єктивно,
повно, всебічно дослідив обставини, які
мають суттєве значення для вирішення
справи, дав їм правильну юридичну
оцінку, застосував до правовідносин, як
виникли між сторонами по справі норми
права, які регулюють саме ці
правовідносини і зробив обґрунтований
висновок про задоволення позовних
вимог.

Передбачених статтею 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Вільнянської
міжрайонної державної податкової
інспекції Запорізької області
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 14.12.2010 у
справі № 2а-9730/10/0870 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко