Справа № 826/13010/13-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Смолій
Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2014 року м.
Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючої-судді:
Желтобрюх І.Л.,

суддів:
Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі:
Оліщук А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Київський
завод реактивів, індикаторів та
аналітичних препаратів «РІАП» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07 листопада 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Оболонському районі м. Києва до
Публічного акціонерного товариства
«КЗ РІАП» про стягнення
заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в
Оболонському районі м. Києва
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «КЗ РІАП» та просило
стягнути заборгованість з
відшкодування різниці фактичних
витрат на виплату пенсій в розмірі 29
572,93грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 07
листопада 2013 року позов задоволено.

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не доведено відсутність у
його обов'язку по сплаті компенсації
різниці пенсій наукових
співробітників, - з огляду на що дійшов
висновку про порушення відповідачем
вимог ст. 24 Закону України «Про наукову
та науково-технічну діяльність» та
постанови Кабінету Міністрів України
від 24.03.04 №372 «Про затвердження порядку
фінансування різниці між сумою пенсій,
призначеної науковим
науково-педагогічним працівникам
державних не бюджетних підприємств,
установ, організацій та вищих
навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів
акредитації згідно із Законом України
«Про наукову і науково-технічну
діяльність» та необхідності стягнення
з останнього заборгованість з
відшкодування різниці фактичних
витрат на виплату пенсій в розмірі 29
572,93 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просив постанову суду
першої інстанції скасувати як таку, що
ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі. В обґрунтування вимог
апеляційної скарги посилається на те,
що у підприємства відсутня
заборгованість перед Управлінням,
оскільки особа щодо якої нараховано
борг, на його переконання, не має
підстав для отримання пенсії наукового
співробітника. Крім того звертає увагу,
що ПАТ Київський завод «РІАП» протягом
всього часу існування займалося
виключно виробничою діяльністю і не
мало в своєму складі наукових
підрозділів.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив про її задоволення.

Представник Управління Пенсійного
фонду України в судовому засіданні
заперечував проти апеляційної скарги
зазначивши, що, відповідно до Довідки з
Єдиного реєстру підприємств та
організацій України, серед видів
діяльності позивача за КВЕД- 2010,
зокрема, зазначено: дослідження й
експериментальні розробки у сфері
інших природничих і технічних наук.
Враховуючий дану обставину, вважає
доводи апелянта необґрунтованими та
просив про залишення апеляційної без
задоволення, а постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 07
листопада 2013 року, - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, які з'явилися у судове
засідання, вивчивши матеріали справи,
дослідивши й проаналізувавши доводи
апеляційної скарги і докази на їх
підтвердження, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
Управління Пенсійного фонду України в
Оболонському районі м. Києва звернувся
до суду із позовом про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«КЗ РІАП» суму заборгованості з
відшкодування різниці фактичних
витрат на виплату пенсій, призначених
відповідно до Закону України «Про
наукову і науково-технічну діяльність»
та сумою пенсій, призначених
відповідно до інших законодавчих
актів, за період з01 квітня 2012 року по 30
квітня 2013 року в розмірі 29 572,93грн.

Позивачем на адресу відповідача були
надіслані повідомлення про наявність
заборгованості з проханням погасити
відповідну суму боргу, проте на момент
звернення до суду з даним позовом суму
заборгованості не сплачено, що
підтверджується карткою особового
рахунку платника.

При розгляді даної справи судом першої
інстанції виходив з того, що під час
роботи на посадах начальника
центральної лабораторії заводу з
наукового напряму діяльності
підприємства, головного інженера та
директора Київському заводі хімічних
реактивів, індикаторів та аналітичних
препаратів «РІАП» в період з 04.11.1964 по
04.01.1987 та з 19.06.1989 по 10.01.1996 ОСОБА_3
займався науковою діяльністю, а тому у
відповідності до вищевикладених норм
чинного законодавства суд дійшов
висновку про наявність права
останнього на отримання пенсії
наукового працівника та відповідно про
обов'язок відповідача відшкодувати
різницю фактичних витрат на виплату
такої пенсії. Вищевказані висновки, суд
першої інстанції обґрунтовує довідкою
від 06.11.2002 за №02/895, виданою ПАТ
«Київський завод «РІАП», яка, на його
думку в повній мірі підтверджує
вищевикладені обставини.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, з огляду на таке:

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (ст. 69 ч. 1 КАСУ).

Згідно з ч. 1 ст. 70 КАС України належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не приймає до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Частиною 4 ст. 70 КАС України
передбачено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Оцінка доказів здійснюється судом за
правилами статті 89 КАСУ, відповідно до
приписів якої суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.5 ст. 254 КАС України
постанова або ухвала суду апеляційної
чи касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 13 Закону «Про
судоустрій і статус суддів»
передбачено, що судові рішення, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.
Обов'язковість урахування
(преюдиційність) судових рішень для
інших судів визначається
процесуальним законом.

Частиною 2 ст.14 КАС України встановлено,
що постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 72 КАС
України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрали законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Предметом розгляду даної справи є
заборгованість з відшкодування
різниці фактичних витрат на виплату
пенсій наукового представника, порядок
призначення та виплати якої
регулюється Законом України «Про
наукову та науково-технічну
діяльність».

Так, згідно з ч.1 ст.24 Закону України
«Про наукову та науково-технічну
діяльність» держава встановлює для
наукових (науково-педагогічних)
працівників, які мають необхідний стаж
наукової роботи, пенсії на рівні, що
забезпечує престижність наукової
праці та стимулює систематичне
оновлення наукових кадрів.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про
наукову та науково-технічну
діяльність» встановлено, що пенсія
науковому (науково-педагогічному)
працівнику призначається при
досягненні пенсійного віку: чоловікам -
за наявності стажу роботи не менше 25
років, у тому числі стажу наукової
роботи не менше 20 років; жінкам -за
наявності стажу роботи не менше 20
років, у тому числі стажу наукової
роботи не менше 15 років.

При цьому, статтею 24 Закону України
«Про наукову та науково-технічну
діяльність» закріплено, що різниця між
сумою пенсії, призначеної за цим
Законом, та сумою пенсії, обчисленої
відповідно до інших законодавчих
актів, на яку має право науковий
працівник, фінансується: для наукових
(науково-педагогічних) працівників
державних бюджетних наукових установ,
організацій та вищих навчальних
закладів III -IV рівнів акредитації - за
рахунок коштів державного бюджету; для
наукових (науково-педагогічних)
працівників інших державних
підприємств, установ, організацій та
вищих навчальних закладів III - IV рівнів
акредитації -за рахунок коштів цих
підприємств, установ, організацій та
закладів, а також коштів державного
бюджету в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України
«Про наукову і науково-технічну
діяльність» суб'єктами наукової і
науково-технічної діяльності на яких
розповсюджується дія даного закону є:
вчені, наукові працівники,
науково-педагогічні працівники, а
також наукові установи, наукові
організації, вищі навчальні заклади
ПІ-ІУ рівнів акредитації, громадські
організації у науковій та
науково-технічній діяльності.

Стаття 1 вказаного Закону роз'яснює, що
науковим працівником є вчений, який за
основним місцем роботи та відповідно
до трудового договору (контракту)
професійно займається науковою,
науково-технічною,
науково-організаційною або
науково-педагогічною діяльністю та має
відповідну кваліфікацію незалежно від
наявності наукового ступеня або
вченого звання, підтверджену
результатами атестації. Вченим - є
фізична особа, яка має повну вишу
освіту та проводить фундаментальні та
(або) прикладні наукові дослідження і
отримує наукові та (або)
науково-технічні результати.

Аналізуючи вищевикладені норми
процесуального та матеріального права
колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що при розгляді даної справи
суд першої інстанції повинен був
керуватися наступним:

По-перше, суд може встановити певні
юридичні факти лише на підставі
належних та допустимих доказів,
достовірність кожного з яких має
оцінюватись судом окремо.

По-друге, обставини, встановлені
судовим рішенням, що набрало законної
сили, не підлягають доказуванню, тобто
є преюдиційними. Після набрання
судовим рішенням законної сили сторони
не можуть оспорювати встановлені судом
обставини. Рішення, що набрало законної
сили, є обов'язковим до врахування при
розгляді інших справ.

По-третє, аналізуючи наявність підстав
до стягнення спірної заборгованості
судом також мало бути досліджено:
наявність заборгованості на момент
розгляду справи, відсутність факту
сплати (погашення) такої
заборгованості, правові підстави до
нарахування та відсутність перешкод
щодо її стягнення.

Однак, зі змісту оскаржуваної
постанови вбачається, що суд першої
інстанції не дав належної оцінки
істотним обставинам справи, внаслідок
чого дійшов передчасних висновків.

Так, як вбачається з матеріалів справи
довідка на яку він посилається, як на
доказ правомірності та
обґрунтованості позовних вимог,
підписана керівником ПАТ Київський
завод «РІАП», - Рутковським Е.К.

Водночас, з письмових пояснень самого
Рутковського Е.К. вбачається, що
довідку від 06.11.2002 за №02/895 він ніколи не
підписував та не видавав. Додатково
пояснив, що у зв'язку із наявністю
можливості безперешкодно отримати
фірмовий бланк та печатку, така довідка
могла бути виготовлена самим ОСОБА_3

Вищевикладені обставини підтверджені
низкою листів, з якими Рутковський Е.К.
неодноразово звертався до Управління
Пенсійного фонду України в
Оболонському районі м.Києва з метою
уточнення відомостей щодо видів
діяльності Київського заводу хімічних
реактивів, індикаторів та аналітичних
препаратів «РІАП» (Листи від 08.08.2012
№05/226, від 21.08.2012 №05/231, від 23.04.2013 №05/135).

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
колегія суддів вважає, що без усунення
вищевикладених істотних протиріч суд
першої інстанції передчасно дійшов
висновку про належність та
допустимість довідки від 06.11.2002 за
№02/895 як доказу здійснення ОСОБА_3
наукової діяльноситі під час роботи на
Київському заводі хімічних реактивів,
індикаторів та аналітичних препаратів
«РІАП».

Крім того, судом першої інстанції також
проігноровано те, що набрало законної
сили, рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 22.11.2005 у справі за
позовом ОСОБА_5 до ВАТ «Київський завод
«РІАП», де третя особа : Управління
пенсійного фонду України в
Оболонському районі м. Києва про
надання уточнюючої довідки, - яким,
зокрема, встановлено : « ДП «Київський
завод «РІАП» та ВАТ «Київський завод
«Ріап» протягом всього часу існування
займалося виключно виробничою
діяльністю і в своєму складі наукових
підрозділів не мало» .

Таким чином, відсутність на
підприємстві наукових підрозділів
виключає можливість проведення ним
наукових досліджень та наявності в
штаті наукових працівників. Даний факт
є преюдиційним та не підлягає
доказуванню, а вищеозначене рішення є
обов'язковим до врахування при
розгляді інших справ.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов хибного висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
необхідність їх задоволення, оскільки
позивачем не було надано жодних
належних та допустимих доказів того, що
ОСОБА_6 займав наукові посади та
займався науковою
(науково-педагогічною) діяльність під
час роботи на Київському заводі
хімічних реактивів, індикаторів та
аналітичних препаратів «РІАП».
Натомість, преюдиційним є факт того, що
ОСОБА_6 не займався науковою
діяльністю, що виключає обов'язок
відповідача фінансувати пенсію ОСОБА_6
за рахунок коштів заводу.

Таким чином, судом неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду першої інстанції
не відповідають обставинам справи, з
огляду на що оскаржуване рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального права та у відповідності
до ст.202 КАС України, - підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
судового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 198, 202, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Київський
завод реактивів, індикаторів та
аналітичних препаратів «РІАП»
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07 листопада 2013 року
скасувати.

Управлінню Пенсійного фонду України в
Оболонському районі м. Києва в
задоволенні адміністративного позову
до Публічного акціонерного товариства
«КЗ РІАП» про стягнення заборгованості
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 18
березня 2014 року.

Головуючий суддя

Желтобрюх І.Л.

Судді:

Мамчур Я.С

Шостак О.О.