Справа № 804/16661/13-а
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 р. Справа № 804/16661/13-а
Суддя Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Дєєв М.В.,
одноособово розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми «Триплекс»

до Державної податкової
інспекції у Бабушкінському району м.
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення, визнання
неправомірними дій,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Триплекс»
звернулося до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
району м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
повідомлення - рішення ДПІ у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 19.07.2013
року №; визнання протиправними
дій по включенню до акту від 29.05.2013 року
1625/224/20244069 документальної позапланової
виїзної перевірки Товариства з
обмеженою відповідальністю фірма
«Триплекс» з питань дотримання вимог
податкового законодавства України при
придбанні та реалізації товарів (робіт,
послуг), отриманих від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Старт Д»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ангстрем
Континенталь» відомостей про
відсутність об'єктів оподаткування за
період липень 2012 року, вересень -
листопад 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що посадовими особами
Державної податкової інспекції
у Бабушкінському району м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку
фінансово - господарської діяльності з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
«Триплекс» під час здійснення
взаємовідносин з ТОВ «Феріт Д» за
березень, червень 2012 року, ТОВ
«Ангстрем Континенталь» за період
вересень, жовтень, листопад 2012 року, ТОВ
«Старт Д» за період червень, липень,
вересень 2012 року та ПП «Полюс» за
період листопад, грудень 2011 року їх
реальності та повноти відображення в
обліку, за наслідками якої складено акт
перевірки № 1625/224/20244069 від
29.05.2013 року. На підставі акту перевірки
податковим органом винесено
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення, яке позивач вважає
протиправним та такими, що підлягає
скасуванню, оскільки воно було
прийняте всупереч нормам діючого
законодавства. Крім того, позивач
зазначає, що висновки, зазначені у акті
перевірки є суб'єктивною думкою
податкового органу і не ґрунтуються на
вимогах закону. З огляду на
вищевикладене, позивач просив суд
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Представник позивача проти розгляду
справи в порядку письмового
провадження не заперечував.

Відповідач, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, явку свого
представника у судове засідання не
забезпечив, з клопотанням про
відкладення розгляду справи не
звертався. Надіслав суду заперечення
проти позову, у яких зазначив, що
висновки перевірки відповідають
фактичним обставинам справи, акт
перевірки складений правомірно, згідно
із діючим законодавством, висновки за
результатами акту перевірки є цілком
обґрунтованими, тому винесене
податкове повідомлення - рішення є
таким, що відповідає вимогам діючого
законодавства, а отже підстави для
задоволення позовних вимог відсутні.

Враховуючи те, що для участі у судовому
засіданні прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, при цьому,
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених
ст. 128 КАС України не встановлено,
відповідно до ч. 6 зазначеної статті
справу розглянуто в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини справи,
на яких ґрунтується адміністративний
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає позовні вимоги такими, що
підлягають задоволенню частково, з
наступних підстав.

Товариство з обмеженою
відповідальністю фірми «Триплекс»
зареєстроване виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради 13.01.1996
року як юридична особа та перебуває на
обліку в Державній податковій
інспекції у Бабушкінському району м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області як платник податків.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20
Податкового кодексу України органи
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового
кодексу України передбачено, що органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Відповідно до ст.75.1.2. статті 75
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), документальною перевіркою
вважається перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Судом встановлено, що у період з 17.05.2013
року по 22.05.2013 року, на підставі довідки
№ 8817/10/04-039 від 18.04.2013 року, виданої ДПІ у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська, наказу про
здійснення документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
фірми «Триплекс» з урахуванням
матеріалів перевірки ТОВ «Феріт Д» за
березень, червень 2012 року, ТОВ
«Ангстрем Континенталь» за період
вересень, жовтень, листопад 2012 року, ТОВ
«Старт Д» за період червень, липень,
вересень 2012 року та ПП «Полюс» за
період листопад, грудень 2011 року, щодо
встановлених нікчемних правочинів,
посадовими особами Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
району м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ фірми «Триплекс».

За результатами проведеної перевірки
складено акт № 1625/224/20244069 від 29.05.2013
року.

Згідно висновків акту перевірки,
відповідачем встановлено:

- не реальність здійснення
господарських відносин з ТОВ фірма
«Триплекс», а саме, встановлено,
відсутність об'єктів оподаткування та
неможливість реального здійснення ТОВ
фірмою «Триплекс» операцій по ланцюгу
з постачальниками ТОВ «Феріт Д» за
березень, червень 2012 року, ТОВ
«Ангстрем Континенталь» за період
вересень, жовтень, листопад 2012 року, ТОВ
«Старт Д» за період червень, липень,
вересень 2012 року та ПП «Полюс» за
період листопад, грудень 2011 року;

- порушення 198.2 ст. 198, пункту 198.6 ст. 198, п.
201.1. ст. 201 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 56038
грн., в тому числі по періодам: у липні
2012 року на суму 54555 грн., у вересні 2012
року на суму 483 грн., у жовтні 2012
року на суму 500 грн., у листопаді 2012
року - на суму 500 грн.

Не погодившись з висновками,
викладеними в акті перевірки, позивач
подав заперечення на акт перевірки за
вих. № 8 від 03.07.2013 року.

19.07.2013 року на підставі висновків
перевірки податковим органом винесено
податкове повідомлення - рішення №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість за основним платежем на суму
56038 грн. та штрафні санкції - 28019 грн.

Суд вважає оскаржуване податкове
повідомлення - рішення протиправними
та таким, що підлягає скасуванню, з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що у період, який
перевірявся, ТОВ фірма «Триплекс» мало
господарські взаємовідносини з ТОВ
«Старт-Д».

Реальність господарських відносин
позивача з ТОВ «Старт-Д» та
правомірність віднесення 54555 грн. до
податкового кредиту в декларації за
липень 2012 року підтверджується
наступними первинними документами:
договорами поставки №2012/1 ТВ від 01.06.2012
року, №2012/2 ТВ від 05.06.2012року, №2012/3 ТФ
від 25.06.2012 року, №2012/4 ТВ від 02.07.2012 року;
видатковими накладними №2893 від 26.06.2012
року, №2895 від 02.07.2012 року, №2896 від 02.07.2012
року, №3284 від 10.07.2012 року; податковими
накладними; банківськими виписками про
повний розрахунок; прибутковими
ордерами на товари №2155 від 02.07.2012 року,
№2274 від 10.07.2012 року, №2153 від 02.07.2012 року;
оборотно-сальдовими відомостями по
рахунку 281 «Товари»; документами
складського обліку інвентаризаційними
описами.

Згідно акту перевірки, висновок про
безтоварність господарських відносин
із ТОВ «Старт-Д» зроблено відповідачем
на підставі відсутності у позивача
товарно-транспортних накладних на
переміщення товару.

Проте, суд не погоджується з
вищевказаним твердженням відповідача,
оскільки підтвердження отримання
позивачем товарно-матеріальних
цінностей від його контрагентів, саме
товарно-транспортними накладними не є
визначальною умовою для формування
валових доходів і витрат та отримання
права на податковий кредит, у зв'язку з
тим, що діючим законодавством не
передбачено ставлення в залежність
відсутність транспортних документів
на перевезення вантажу (товару) з
наслідками формування бази
оподаткування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення. У
зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
безпідставним висновок відповідача
про те, що внаслідок відсутності
товарно-транспортних накладних
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місце (не здійснювалися).

За змістом п. 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 року N 363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 р. за N 128/2568, товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля є основними документами на
перевезення вантажів. Однак, жодним
нормативно-правовим актом не
встановлено, що товарно-транспортні
накладні та дорожні листи є єдиними
документами, які підтверджують факт
поставки товару від продавця до
покупця.

Вищевказана позиція зазначена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 22.05.2013 року по справі №2270/10784/11.

Крім того, при проведенні перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми «Триплекс»
враховано висновки, викладені у актах
перевірок:

- ТОВ «Старт Д» під час
здійснення господарських відносин з
ТОВ «Інфотерм» за червень 2011 року, ТОВ
«Олімп» за вересень 2011 року, ПП «СВ
Гермес» за березень 2011 року, ПВП
«Форест» за червень 2011 року, ТОВ
«Пасіфік» за вересень 2011 року, БПП
«Сура» за серпень, листопад 2011 року, ТОВ
«Хімагросервіс» за листопад 2011 року ,
їх реальності та повноти відображення
в обліку (акт перевірки від 21.12.2012 року
№ 7203/224/32694059);

- ТОВ «Ангстрем Континеталь»
щодо документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків ТОВ «Інфотерм» за травень 2011
року, ТОВ «ФОРЕСТ» за червень 2011 року,
ТОВ «ПАСІФІК» за вересень 2011 року, ПП СВ
«Гермес» за березень 2011 року, БПП
«Сура» за вересень, листопад 2011 року, їх
реальності та повноти відображення в
обліку (акт перевірки від 21.12.2012 року за
№7208/224/33906299);

- ПП «Полюс» під час здійснення
господарських відносин з ТОВ
«Інфотерм» за червень 2011 року, ПП «СВ
Гермес» за березень 2011 року, ПВП
«Форест» за червень 2011 року, ТОВ
«Кафепродакшн» за січень 2011 року їх
реальності повноти відображення в
обліку (акт перевірки від 10.04.2013 року
№1170/224/32350538).

Згідно вищевказаних актів перевірок
встановлено порушення зазначеними
підприємствами в частині
оподаткування податком на додану
вартість безтоварних операцій по
ланцюгу постачання товару, робіт
/послуг з контрагентами
постачальниками та контрагентами
покупцями.

Таким чином, суд доходить висновку, що
посадові особи податкового органу
зробили висновок про незаконність
віднесення ТОВ фірмою «Триплекс»
витрат з виконання договору до
податкового кредиту за жовтень 2011 року
в сумі 109711 грн. 20 коп. лише на підставі
акту перевірки підприємства
контрагента, який жодним чином не є
доказом та проігнорували факт
наявності первинної документації, що
підтверджує податковий кредит.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок надано у
Постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає «перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд звертає увагу, що відповідач,
приймаючи оскаржуване податкове
повідомлення - рішення, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладених
договорів, його позиція про те, що ці
договори суперечать інтересам держави
та суспільства, не підтверджена
належними доказами чи рішенням суду
про визнання їх такими.

Посилання відповідача на ту обставину,
що правочини контрагента позивача в
ланцюгах постачання мають ознаки
нікчемності, суд не приймає до уваги, як
належний доказ нереальності
правочинів укладених між позивачем та
його контрагентом, з огляду на
наступне.

Суд звертає увагу на принцип
персональної відповідальності
платника податку, згідно якого, право
на податковий кредит не може ставитись
у пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами.

Згідно змісту листа ВАСУ від 02.06.2011 року
N 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України» не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку.

При цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Лише встановлення факту узгодженості
дій платника податків з
недобросовісними постачальниками з
метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару від виконання податкових
зобов'язань може слугувати підставою
для відмови у праві на податковий
кредит.

При цьому такі висновки не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Порушення постачальником товару
правил ведення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку про порушення покупцем товару
(робіт, послуг) вимог закону щодо
формування податкового кредиту та
валових витрат. За умови реального
здійснення господарської операції, яка
призвела до об'єктивної зміни складу
активів платника податків - покупця,
будь-які порушення постачальниками
товару податкового законодавства чи
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
податковий кредит.

Таким чином, позивач не може
відповідати за операції по ланцюгу та
нести відповідальність за
господарську діяльність контрагента.

Пунктом 135.1 ст. 135 Податкового кодексу
України передбачено, що доходи, що
враховуються при обчислені об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст. 137 Податкового
кодексу України, дохід від реалізації
товарів визначається за датою переходу
покупцеві права власності на такий
товар. Дохід від надання послуг та
виконання робіт визначається за датою
складання акта або іншого документа,
оформленого відповідно до вимог
чинного законодавства, який
підтверджує виконання робіт або
надання послуг.

У п. 135.2 ст. 135 Податкового кодексу
України вказано, що доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених .

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладений з
контрагентом правочин мав на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлений ним. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт і
послуг), вартість яких відноситься до
складу витрат виробництва (обігу).
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку -
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи (іншими подібними документами
згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 , є дата фактичного отримання
замовником результатів робіт
(оформлених актами виконаних робіт) за
такими договорами (контрактами).

У відповідності з п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, не
підтвердженими фактичними обставинами
справи, у зв'язку з чим, суд доходить
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог в частині скасування
податкового повідомлення - рішення ДПІ
у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 19.07.2013
року №.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними дій по включенню до акту
від 29.05.2013 року 1625/224/20244069
документальної позапланової виїзної
перевірки Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма «Триплекс» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України при придбанні та
реалізації товарів (робіт, послуг),
отриманих від Товариства з обмеженою
відповідальністю «Старт Д», Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ангстрем Континенталь» відомостей
про відсутність об'єктів оподаткування
за період липень 2012 року, вересень -
листопад 2012 року, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України,
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема, спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

У розумінні ст. 2 та ст. 17 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод.

Як зазначено у Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 27.07.2010 № 1145/11/13-10, обов'язковою
ознакою нормативно-правового акта чи
правового акта індивідуальної дії, а
також відповідних дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень є
створення ними юридичних наслідків у
формі прав, обов'язків, їх зміни чи
припинення.

З наведених процесуальних норм права
та положень ч. 2 ст. 11 КАС України
вбачається, що позивач на власний
розсуд визначає, чи порушені його права
рішеннями, дією або бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень та
визначає зміст позовних вимог. Проте,
ці рішення, дії або бездіяльність
повинні бути такими, що породжують,
змінюють або припиняють права та
обов'язки у сфері публічно-правових
відносин.

Отже, за своїм правовим значенням акт
перевірки не є рішенням суб'єкта
владних повноважень, яке в силу п. 1 ч. 2
ст. 17 КАС України може бути предметом
оскарження в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки, акт перевірки є службовим
документом, який підтверджує факт
проведення перевірки і фіксує
обставини встановлені під час
проведення перевірки, а тому сам по
собі не створює для позивача будь-яких
правових наслідків.

Оскарження ж дій щодо включення до акту
перевірки відомостей є нічим іншим як
оскарженням висновків акту перевірки,
та не є дією, з якою закон пов'язує
настання правових наслідків, якщо такі
наслідки не настали.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідач суду не надав. З
огляду на вищевикладене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Як підтверджується матеріалами справи,
позивачем сплачено судовий збір за
майнові вимоги - 1720 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 94, 158 - 163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
«Триплекс»- задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення, винесене Державною
податковою інспекцією у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 19.07.2013
року №.

Присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
«Триплекс» документально підтверджені
судові витрати в сумі 1720 грн. 50 коп.
(одна тисяча сімсот двадцять гривень
п'ятдесят копійок).

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя М.В. Дєєв