Справа № 826/11828/13-а
Суддя: Муравйов О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" березня 2014 р. м. Київ
К/800/2412/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддя судді за участю
секретаря представників сторін: від
позивача: від відповідача:Муравйов О. В.
Вербицька О. В. Маринчак Н. Є. Титенко
М. П. Ковтонюк Ю. А., Лесько Н. А.
Маісурадзе З. А.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платниківна постанову та
ухвалуОкружного адміністративного
суду міста Києва від 05.11.2013 року
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.12.2013 рокуу
справі№ 826/11828/13-аза позовомДержавного
підприємства матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України «Укрзалізничпостач»до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих
платниківпровизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05.11.2013 року у справі № 826/11828/13-а,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.12.2013 року, позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 14.06.2013 року №
, № , № , прийняті
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральним офісом з
обслуговуванням великих платників.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
14.06.2013 року № , прийняте
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральним офісом з
обслуговування великих платників, в
частині нарахування штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 480,00 грн.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
14.06.2012 року № , прийняте
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральним офісом з
обслуговування великих платників, в
частині донарахування податку на
доходи найманих працівників у сумі 84,68
грн. та нарахування штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 21,17 грн. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
у справі, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, прийняти нову постанову про
відмову в задоволенні позову. Свої
вимоги заявник обґрунтовує порушенням
судами норм матеріального та
процесуального права, зокрема, пп. 5.3.1 п.
5.3, пп. пп. 5.4.4, 5.4.8 п. 5.4 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», п. 3.4 ст. 3 пп. 4.2.15 п. 4.2 ст. 4,
п. 9.10 ст. 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», пп. 140.1.7 п. 140.1
ст. 140, пп. 164.2.11 п. п. 164.2, 165.5 ст. 164, п. 170.9
ст. 170 Податкового кодексу України, ст.
ст. 69, 86, 159 Кодексу адміністративного
судочинства України.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач проти вимог та доводів
заявника заперечує, просить залишити в
силі судові рішення у справі.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної відповідачем планової
виїзної перевірки Державного
підприємства матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України «Укрзалізничпостач» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2010 року по
30.09.2011 року складено акт від 29.05.2013 року
№ 614/42-10/19014832, на підставі висновків
якого прийняті податкові
повідомлення-рішення від 14.06. 2013 року:

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання за платежем: збір
за спеціальне використання води на
загальну суму 951,71 грн., в тому числі за
основним платежем - 886,27 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 65,44
грн.;

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання за платежем: збір
за забруднення навколишнього
природного середовища на загальну суму
160 987,50 грн., в тому числі за основним
платежем - 128 790,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 32 197,50 грн.;

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання за платежем:
податок на прибуток на загальну суму 2
853 829,00 грн., в тому числі за основним
платежем - 2 298 330,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 555 499,00 грн.;

- № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість на загальну
суму 2 221 874,00 грн., в тому числі за
основним платежем - 1 777 499,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 444
375,00 грн.;

- № , яким до позивача застосовано
штрафні санкції на загальну суму 2 239,34
грн. на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Гл.4
розділу ІІ Податкового кодексу України
та, згідно із абз.6 ст. 1 Указу Президента
України «Про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки»;

- № , яким позивачу нараховано
грошове зобов'язання з податку на
доходи найманих працівників на
загальну суму 472,94 грн., в тому числі за
основним платежем - 395,01 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 77,93
грн.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Також обов'язковою передумовою для
формування валових витрат з наведених
норм, за виключенням обмежень,
установлених пунктами 5.3-5.7 ст. 5 Закону
«Про оподаткування прибутку
підприємств», є фактичне подальше
використання таких витрат у власній
господарській діяльності позивача та
документальне підтвердження
належності таких витрат складу валових
витрат.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, визначено, що витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником);

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно із пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Так, відповідно до пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

В силу пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України - податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у т.ч. при їх імпорті) та послуг з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України - визначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 статті 201
цього Кодексу).

Згідно із п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, яка, як встановлено
п. 201.10 цієї ж статті, є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України визначено перелік
операцій платників податків, які є
об'єктом оподаткування з: а) постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування витрат та податкового
кредиту з ПДВ наступають лише у разі
реального (фактичного) вчинення
господарських операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників
податку.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що реальність
господарських операцій по виконанню
договорів поставки від 12.07.2010 року №
ЦХП-06-02610-01, від 15.07.2010 року № ЦХП-06-02810-01,
від 03.08.2010 року № ЦХП-07-01510-01, укладених
ДП «Укрзалізничпостач» та ТОВ
«Моховате», підтверджуються
матеріалами справи, зокрема, актами
приймання-передачі продукції,
специфікаціями, податковими та
видатковими накладними, платіжними
дорученнями.

На момент підписання зазначених
договорів та первинної документації
сторони мали статус платників податку
на додану вартість.

Крім того, на момент здійснення спірних
господарських операцій ТОВ «Моховате»
було зареєстроване як юридична особа в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців та
мало статус платника податку на додану
вартість, а свідоцтво платника ПДВ було
анульовано лише 29.07.2011 року, а тому всі
податкові накладні, виписані ТОВ
«Моховате» в цей період, є чинними.

Оскільки судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що операції
позивача з ТОВ «Моховате» здійснені в
межах господарської діяльності, є
реальними, відповідають дійсному
економічному змісту та
підтверджуються необхідними
документами, колегія суддів
погоджується з висновком судів про
обґрунтованість позовних вимог в
частині визнання протиправними та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 14.06.2013 року №
, яким позивачу визначено грошове
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток на загальну суму 2 853 829,00 грн.
та податкового повідомлення-рішення
від 14.06.2013 року № , яким позивачу
визначено грошове зобов'язання за
платежем: податок на додану вартість на
загальну суму 2 221 874,00 грн., в тому числі
за основним платежем - 1 777 499,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 444
375,00 грн.

Доводи касаційної скарги щодо
нереальності спірних операцій
викладеного не спростовують та
підлягають відхиленню, оскільки
зводяться до переоцінки обставин,
встановлених судами першої та
апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
відходи» відходи - будь-які речовини,
матеріали і предмети, що утворилися у
процесі виробництва чи споживання, а
також товари (продукція), що повністю
або частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення; розміщення відходів -
зберігання та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах; власник відходів - фізична
або юридична особа, яка відповідно до
закону володіє, користується і
розпоряджається відходами.

Положеннями п. «а» ч. 1 ст. 32 цього Закону
забороняють вести будь-яку
господарську діяльність, пов'язану з
утворенням відходів, без одержання від
спеціально уповноважених органів
виконавчої влади у сфері поводження з
відходами лімітів на обсяги утворення
та розміщення відходів.

При цьому, розміщенням відходів, у
розумінні статті 1 названого Закону, є
зберігання та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах.

Спеціально відведені місця чи об'єкти -
це місця чи об'єкти (місця розміщення
відходів, сховища, полігони, комплекси,
споруди, ділянки надр тощо), на
використання яких отримано дозвіл
спеціально уповноважених органів на
видалення відходів чи здійснення інших
операцій з відходами.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про затвердження порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів» № 1218
визначено правила розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів, у
тому числі небезпечних, на території
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про затвердження порядку одержання
дозволу на виробництво, зберігання,
транспортування, використання,
захоронення, знищення та утилізацію
отруйних речовин, у тому числі
продуктів біотехнології та інших
біологічних агентів» № 440 визначено
механізм одержання дозволу на
виробництво, зберігання,
транспортування, використання,
захоронення, знищення та утилізацію
отруйних речовин, у тому числі
продуктів біотехнології та інших
біологічних агентів, перелік яких
наведено у додатку.

Згідно із ч. 2 ст. 55 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища» визначено, що розміщення
відходів дозволяється лише за
наявності спеціального дозволу на
визначених місцевими радами
територіях у межах установлених
лімітів з додержанням санітарних і
екологічних норм способом, що
забезпечує можливість їх подальшого
використання як вторинної сировини і
безпеку для навколишнього природного
середовища та здоров'я людей.

Пунктом 3 Правил надання послуг з
вивезення побутових відходів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 10.12.2008 року № 1070
передбачено, що житлові масиви і
внутрішньо дворові території, дороги
загального користування та інші
об'єкти благоустрою населених пунктів
обладнуються контейнерними
майданчиками, урнами для побутових
відходів; власники або
балансоутримувачі житлових будинків,
земельних ділянок укладають договори з
особою, яка визначена виконавцем
послуг з вивезення побутових відходів,
та забезпечують роздільне збирання
побутових відходів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що між позивачем (орендар)
та СПД Юсіф Сітланою Олегівною
(орендодавець) укладено договір оренди
№ ЦХП -08-00311-09 від 20.01.2011 року, відповідно
до якого орендодавець передає в
строкове платне користування
нежитлове приміщення загальною площею
62,1 кв. м на строк, визначений в п. 6.1
цього договору. Приміщення розташоване
на 1 поверсі 16-поверхової будівлі, яка
знаходиться за адресою: м. Київ, пр.
Повітрофлотський, 11/15.

Відповідно до п. 3.1 договору щомісячна
орендна плата складає 15 000,00 грн. без
ПДВ.

За період з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року
позивачем задекларовано збір за
забруднення навколишнього природного
середовища в сумі 5 603,08 грн.

Також судами встановлено, що між ДП
«Укрзалізничпостач» та ТОВ «Демікон»
укладено договір № 4048 від 28.12.2012 року на
послуги по прийому відпрацьованих
люмінесцентних ламп, відповідно до п. 1.2
якого замовник поставляє виконавцю
цілі лампи, розсортовані за розмірами
та типами, в заводській упаковці.

При проведенні огляду приміщень
підприємства робітниками-електриками,
з врахуванням термінів використання
ламп, було виявлені лампи, що належать
утилізації, в зв'язку з чим, позивачем
укладено договір на утилізацію з ТОВ
«Демікон» (Ліцензія Міністерства
екології та природних ресурсів від
14.06.2011 року № 198) та передано останньому
на підставі акту прийому-передачі
відпрацьованих ртутних люмінесцентних
ламп на демеркурезацію у кількості 410
шт.

Колегія суддів враховуючи, що
позивачем не розміщувались відходи та
було укладено договір на утилізацію
відходів, погоджується з висновком
судів першої та апеляційної інстанції
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 14.06.2013 року №
у зв'язку відсутністю у позивача
підстав для отримання лімітів скидів
на розміщення відходів.

Відповідно до пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140
Податкового Кодексу України
передбачено, що витрати на відрядження
фізичних осіб, які перебувають у
трудових відносинах із таким платником
податків або є членами керівних
органів платника податків, в межах
фактичних витрат особи, яка відряджена,
на проїзд (у тому числі перевезення
багажу, бронювання транспортних
квитків) як до місця відрядження і
назад, так і за місцем відрядження (у
тому числі на орендованому транспорті),
оплату вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені
до складу витрат платника податків
лише за наявності підтвердних
документів, що засвідчують вартість
цих витрат у вигляді транспортних
квитків або транспортних рахунків
(багажних квитанцій), у тому числі
електронних квитків за наявності
посадкового талона та документа про
сплату за всіма видами транспорту, в
тому числі чартерних рейсів, рахунків,
отриманих із готелів (мотелів) або від
інших осіб, що надають послуги з
розміщення та проживання фізичної
особи, в тому числі бронювання місць у
місцях проживання, страхових полісів
тощо.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ
«Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон»,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 13.03.1998 року № 59
підприємство за наявності підтвердних
документів (в оригіналі) відшкодовує в
межах граничних сум витрат на найм
житлового приміщення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 02.02.2011 року № 98, витрати відрядженим
працівникам на найм житлового
приміщення з розрахунку вартості
одного місця у готелі (мотелі), іншому
житловому приміщенні за кожну добу
такого проживання з урахуванням
включених до рахунків на оплату
вартості проживання витрат на
користування телефоном (крім витрат на
службові телефонні розмови),
холодильником, телевізором та інших
витрат.

Відповідно до пп. 5.4.8 п. 5.4 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» витрати на відрядження
фізичних осіб, що перебувають у
трудових відносинах з таким платником
податку або є членами керівних органів
платника податку, у межах фактичних
витрат особи, яка відряджена, на проїзд
(включаючи перевезення багажу) як до
місця відрядження і назад, так і за
місцем відрядження, оплату вартості
проживання у готелях (мотелях), а також
включених до таких рахунків витрат на
харчування чи побутові послуги (прання,
чистка, лагодження та прасування одягу,
взуття чи білизни), найм інших жилих
приміщень, телефонних рахунків,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового
страхування, витрат на усний та
письмовий переклади, інших
документально оформлених витрат,
пов'язаних з правилами в'їзду та
перебування у місці відрядження,
включаючи будь-які збори і податки, що
підлягають сплаті у зв'язку зі
здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені
до складу валових витрат платника
податку лише за наявності
підтверджуючих документів, що
засвідчують вартість цих витрат у
вигляді транспортних квитків або
транспортних рахунків (багажних
квитанцій), рахунків з готелів (мотелів)
або від інших осіб, що надають послуги з
розміщення та проживання фізичної
особи, страхових полісів тощо. Не
включається до складу витрат платника
податку готівка, витрачена на цілі,
визначені підпунктами 5.3.1 та 5.4.4 цієї
статті, а також на цілі, не пов'язані з
відшкодуванням особистих витрат
фізичної особи, яка перебуває у
відрядженні.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відшкодовуючи витрати
на відрядження позивач не вийшов за
межі вартості проживання, пов'язаної з
виконанням мети відрядження, а витрати
позивача документально підтверджені
та включені до складу валових витрат
щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 правомірно.
Відносно інших осіб позивачем не
доведено обґрунтованість віднесення
сум коштів на валові витрати.

Отже, податкове повідомлення-рішення
від 14.06.2013 року № щодо
донарахування податку на доходу
найманих працівників в сумі 84,68 грн. та
нарахування штрафних (фінансових)
санкцій в сумі 21,17 грн. та податкове
повідомлення-рішення від 14.06.2013 року №
в частині нарахування штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 480,00 грн.
скасовані судом першої інстанції
вірно.

Доводи касаційної викладеного не
спростовують та підлягають відхиленню,
оскільки зводяться до переоцінки
обставин, встановлених судами першої
та апеляційної інстанцій, що у
відповідності до ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
не відноситься до повноважень суду
касаційної інстанції.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05.11.2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.12.2013 року
у справі № 826/11828/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
О. В. Вербицька

Н. Є. Маринчак