Справа № 1328/9595/12,2а-466/57/13
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 р.

Справа № 4045/13/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Шевченківського
районного суду м.Львова від 22 січня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Брюховицької селищної ради, треті
особи Садівничо-городнє товариство
громадян «Сонячна поляна», ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про скасування
рішення органу місцевого
самоврядування,

В С Т А Н О В
И В :

26.11.2012 позивачка звернулася до суду із
позовом до Брюховицької селищної ради
(далі - Селищна рада) про визнання
неправомірними дій виконавчого
комітету Селищної ради (далі - Виконком)
щодо передачі частини земельної
ділянки загального користування
(дороги) у приватну власність ОСОБА_5 та
скасування рішення Виконкому від 13.12.1996
№531 «Про передачу у приватну власність
гр.ОСОБА_5 земельної ділянки пл.0,0671га»
(далі - Рішення-ОСОБА_4). В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що є
спадкоємцем ОСОБА_6, яка була власником
земельної ділянки площею 0,0581га в
Садівничо-городньому товаристві
громадян «Сонячна поляна» (далі -
Товариство), навпроти через дорогу -
вул.Трояндова було виділено земельну
ділянку ОСОБА_5, яку така на підставі
Рішення-ОСОБА_4 приватизувала, а в
подальшому таку успадкували ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4).
Внаслідок приватизації ОСОБА_5
земельної ділянки із долученням
дороги, утворилася спільна межа, до її
(позивачки) земельної ділянки немає
заїзду та проходу. Незаконно
приватизована частина земельної
ділянки повинна належати до земель
загального користування Товариства.

Постановою Шевченківського районного
суду м.Львова від 22 січня 2013 року в
справі №1328/9595/12 в задоволенні
заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржила позивачка, яка
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставини, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
таким обставинам, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції і прийняти нову
постанову, якою позов задовольнити
повністю. В апеляційній скарзі та
неодноразових письмових поясненнях до
неї покликається на обставини
викладені в позовній заяві та
додатково на те, що межі земельної
ділянки ОСОБА_5 не були погоджені
Товариством, тобто таке не давало згоди
на вилучення та приватизацію частини
вул.Трояндова, тому Виконком не мав
права розпоряджатися землями
загального користування Товариства.
Позивачка не може належним чином
користуватися своєю земельною
ділянкою при наявності обмеження в
доступі до неї. В Рішенні-ОСОБА_4 немає
відмітки, що таке є витягом з рішення
Виконкому від 13.12.1996 №531 «Про
безоплатну передачу у приватну
власність земельних ділянок членам
садівничого товариства «Сонячна
поляна» за рахунок земель цього
товариства» (далі - Рішення), а судом
належним чином таке питання не
досліджено. Спірним рішенням ОСОБА_5
було передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,0671га, хоча за
нею в Товаристві було закріплено
земельну ділянку площею 530кв.м. і саме
земельну ділянку такої площі вона
просила приватизувати. Судом першої
інстанції неправомірно взято до уваги
план земельної ділянки ОСОБА_5 від
18.09.1996 (далі - План), оскільки такий
непогоджений Товариством. На даний
момент після встановлення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) встановлено, що такі
накладаються між собою. Судом було
неправильно застосовано вимоги ст.ст.9,
17, 57 Земельного кодексу України 1990 року
(далі - ЗК України) та ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень».

ОСОБА_4 в запереченні на апеляційну
скаргу та неодноразових доповненнях до
нього вважають постанову суду першої
інстанції обґрунтованою, прийняту з
врахуванням всіх обставини справи та
такою, що відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Просять апеляційну скаргу позивача
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
межі земельної ділянки ОСОБА_5
погоджені ОСОБА_6, немає доказів, що
через земельну ділянку ОСОБА_5
проходила дорога загального
користування. Відсутні підстави
вважати, що при прийнятті
оскаржуваного рішення органом
місцевого самоврядування передано
частину земельної ділянки загального
користування (дорогу) у приватну
власність ОСОБА_5 Таким рішенням,
жодним чином не порушено належні
позивачці правомочності щодо
володіння, користування та
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, оскільки таку вона
успадкувала, а сама ОСОБА_6 не
оскаржувала спірне рішення.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин. Визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
можливе лише за позовом особи, право
або законний інтерес якої порушені цим
рішенням.

Таким чином, підставами для визнання
актів недійсними, є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеної законом компетенції
органу, який видав(затвердив) цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
законних інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї
категорії, повинні ураховувати
інтереси сторін і вирішувати такі
спори залежно від установленого та на
підставі закону.

Статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26.12.1992 №15-92 «Про
приватизацію земельних ділянок»
(чинного на час виникнення спірних
відносин; далі - Декрет) було
зобов'язано сільські, селищні, міські
Ради народних депутатів забезпечити
передачу протягом 1993 року громадянам
України у приватну власність земельних
ділянок, наданих їм для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва, у
межах норм, установлених Земельним
кодексом України.

Згідно з ст.3 Декрету право приватної
власності громадян на земельні
ділянки, передані їм для цілей,
передбачених ст.1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Пунктом 1 ст.9 ЗК України (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин) передбачено, що до відання
сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить передача земельних
ділянок у власність, надання їх у
користування, в тому числі на умовах
оренди, у порядку, встановленому
статтями 17 і 19 цього Кодексу.

За змістом ч.ч.5, 6 ст.17 ЗК України
передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для садівництва у розмірах
згідно із ст.57 цього Кодексу. Зазначені
земельні ділянки передаються у
власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її
розмір(земельно-кадастрова
документація, дані бюро технічної
інвентаризації, правлінь товариств і
кооперативів тощо).

Згідно із ч.1 ст.22 ЗК України право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

За правилами ч.ч.1-5 ст.57 цього ж Кодексу
для ведення колективного садівництва
кооперативам громадян за рішенням
сільської, селищної, міської, районної
Ради народних депутатів передаються у
власність земельні ділянки, розмір
яких не повинен перевищувати 0,12
гектара на одного члена кооперативу.
Земельні ділянки для колективного
садівництва складаються із земель
загального користування, що
перебувають у колективній власності
кооперативу, та із земель, що
перебувають у приватній власності
членів кооперативу.

До земель загального користування
належать земельні ділянки, зайняті
охоронними зонами, шляхами, проїздами,
спорудами та іншими об'єктами
загального користування. На землі
загального користування сільською,
селищною, міською, районною Радою
народних депутатів садівницькому
кооперативу видається державний акт на
право власності на землю. На ділянки, що
передаються у власність кожному
членові садівницького кооперативу,
сільськими, селищними, міськими,
районними Радами народних депутатів за
поданням відповідних кооперативів
видається державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку.

«Інструкцією про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди)», затвердженої наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15.04.1993 №28,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 23.04.1993 за №31 (в редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин)
визначено, що: державні акти, що
посвідчують право власності на землю
або право постійного користування
землею, яка перебуває у державній
власності, видаються на підставі
рішень Верховної Ради України,
Верховної Ради Республіки Крим,
місцевих Рад народних депутатів (п.1.2);
на земельні ділянки, якими
користуються громадяни, підприємства,
установи, організації та садівницькі
товариства, державні акти
виготовляються після визначення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) і складання плану
земельної ділянки (п.1.7); технічна
документація при складанні державних
актів на право приватної власності на
землю і право постійного користування
землею, що видаються громадянам на
земельні ділянки, якими вони
користуються включає: виписку з
рішення місцевої Ради народних
депутатів про передачу земельної
ділянки у власність або надання її у
користування; абриси обміру земельної
ділянки; план земельної ділянки,
складений за результатами обміру;
збірний план землевласників і
землекористувачів; відомість
обчислення площ; матеріали погодження
меж земельної ділянки з суміжними
власниками землі і землекористувачами
(абзаци 1-2 п.1.10); роботи по складанню
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею виконуються в такому порядку:
підготовчі роботи; встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості); складання плану земельної
ділянки; заповнення бланка державного
акта (п.2); межі наданих (переданих)
земельних ділянок переносяться у
натуру (на місцевість) і закріплюються
межовими знаками, а межі ділянок, що
знаходяться у власності та
користуванні і проходять по визначених
в натурі контурах, звіряються з
наявними планами ділянок (п.2.2);
складається план земельної ділянки з
визначенням на ньому її меж і розмірів,
описом меж суміжних власників землі і
землекористувачів (п.2.3).

Таким чином, земельні ділянки, що були
раніше надані громадянину
передавалися у власність, зокрема,
селищними радами для ведення
садівництва на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір, зокрема,
земельно-кадастрової документації,
даних бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів.
Після прийняття радою рішення про
передачу земельної ділянки у власність
здійснюється визначення меж земельних
ділянок в натурі (на місцевості) і
складання плану земельної ділянки,
інші необхідні процедури, складається
та видається відповідний державний акт
на право приватної власності на землю.

Судом апеляційної інстанції, з
врахуванням встановленого судом
першої інстанції, встановлено, що
рішенням виконавчого комітету
Львівської обласної ради від 17.10.1978 №481
«Про відведення земель, підприємствам,
організаціям і установам м.Львова під
колективні сади і городи в
Пустомитівському і Яворівському
районах та затвердження рішення
Пустомитівського райвиконкому»,
зокрема, Управлінню сільського
господарства Львівського облвиконкому
(далі - Управління) на території
Яворівського району (землі державного
запасу Ясниської сільської ради)
надано 6,2га землі під колективні сади.
Зобов'язано приступати до освоєння
таких земельних ділянок лише після
затвердження проектів організації
колективних садів виконкомами
районних Рад, на території яких
відведено ділянки, та реєстрації
статутів товариств (а.с.189-191).

Рішенням виконкому Яворівської
районної ради від 07.12.1978 №440
зареєстровано Статут садівничого
товариства робітників і службовців
Управління «Сонячна поляна» (далі -
Статут). У п.6 цього Статуту вказано, що
освоєння земельної ділянки відведеної
під колективний сад, і будівництво на
ній дозволяється після розробки
проекту організації колективного саду,
за погодженням з землевпорядною
службою, органами
архітектурно-будівельного,
санітарного і пожежного нагляду і
затвердження виконкомом Яворівської
районної ради (а.с.52- 58).

Позивачем був наданий суду першої
інстанції «Проект організації,
освоєння території садівницького
товариства «Сонячна поляна» (далі -
Проект), погоджений відповідними
службами і органами та затверджений
Товариством 07.12.2978 (а.с.8-9), однак даних,
що такий Проект затверджений
виконкомом Яворівської районної ради
немає. З такого Проекту видно, що між
земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_5
проходить т.з. «вул.Трояндова».

У 1982 році Управлінню видано державний
акт на право користування землею
площею 6.2га у межах згідно з планом
землекористування, для створення
колективного саду (а.с.192-195).

ОСОБА_6 була членом Товариства з 1979
року, а ОСОБА_5 - з 21.05.1984, що
стверджується довідкою та членською
книжкою Товариства відповідно (а.с.11,
187).

Відповідно до технічного паспорта
садового будинку АДРЕСА_1 від 18.02.1992
(складеному по фактичному
користуванню) та реєстраційного
посвідчення від 03.06.1993 ОСОБА_6 була
власником садового будинку (а.с.12-13).
Водночас, з плану земельної ділянки
включеного до технічного паспорта
(далі - План-1), наголошуючи складеному
по фактичному користуванню,
вбачається, що ОСОБА_6 немає виходу чи
виїзду зі сторони «вул.Трояндової» (зі
сторони Товариства), а має прохід
(хвіртку) зі сторони поза меж
Товариства, тепер вул.Січових
Стрільців. Такий прохід облаштований
та існує і на сьогоднішній день (а.с.211).

ОСОБА_5 07.08.1993 підписала заяву до
Селищної ради про передачу їй у
приватну власність для ведення
садівництва земельної ділянки площею
530кв.м., яка розташована на землях
Товариства, а 28.12.1993 Товариство склало
довідку, що така є членом Товариства і
користується земельною ділянкою
вказаної площі з 1984 року (а.с.123).

Разом з тим, з Плану, складеного та
погодженого Товариством, вбачається,
що площа її земельної ділянки
становить 671кв.м., по межі від А до Б
довжиною 3,80м. межує з дорогою, а від Г до
А довжиною 27,35м. - із земельною ділянкою
ОСОБА_6 Остання, погодила межі такої
земельної ділянки (а.с.26).

Рішенням безоплатно передано у
приватну власність членам Товариства
земельні ділянки площею 6,8825га для
ведення садівництва згідно додатку №1
за рахунок земель Товариства (п.1), та
надано в постійне користування
Товариства 0,7985га земель зайнятих під
новоутвореними дорогами (п.3). Згідно з
додатком до цього Рішення п.1.61 передано
ОСОБА_5 земельну ділянку №9/110 площею
0,0671га, а п.1.73 - ОСОБА_6 земельну ділянку
№НОМЕР_1 площею 0,0581га (а.с.185-186, 207-208).

Також, на підставі вказаного вище
Рішення ОСОБА_6 13.02.1997 видано державний
акт на право приватної власності на
землю. Площа земельної ділянки
становить 0,0581га в межах згідно з
планом. При цьому, така ділянка по межі
від А до Б довжиною 27,35м. межує із
земельною ділянкою ОСОБА_5, від Б до В
довжиною 52,90м. - землями Селищної ради, а
від В до А довжиною 44м. - ОСОБА_7, тобто зі
сторони Товариства така земельна
ділянка немає ні проходу, ні проїзду
(а.с.14).

В свою чергу, на підставі Рішення
ОСОБА_5 17.07.1997 видано державний акт на
право приватної власності на землю.
Площа земельної ділянки становить
0,0671га в межах згідно з планом. При
цьому, план зовнішніх меж такої
земельної ділянки повністю відповідає
Плану, по межі від Б до В довжиною 27,35 м.
вона (ділянка) межує із земельною
ділянкою ОСОБА_6, а по межі від В до Г -
землі постійного користування (дорога)
(а.с.15).

Одночасно, на підставі Рішення
Товариству 13.02.1997 видано державний акт
на право постійного користування
землею на земельну ділянку площею
0,7985га, для господарських цілей (а.с.24-25).
При цьому, частина переданої земельної
ділянки площею 0,0475 га
(т.з.«вул.Трояндова») межує із земельною
ділянкою ОСОБА_5 та не межує із
земельною ділянкою ОСОБА_6

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
Спадкоємцем всього її майна є в рівних
частках ОСОБА_4 - треті особи по справі.
Останнім видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на вказану вище
земельну ділянку площею 0,0671га (а.с.21).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_6 померла 04.05.2004. Спадкоємцем
всього її майна є дочка ОСОБА_1 - позивач
по справі. Останній видано два
свідоцтва про право на спадщину за
законом на вказані вище садовий
будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку
(а.с.16, 19).

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом 26.01.2006 позивачці
видано державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку площею 0,0581га (а.с.17). При цьому, в
останньому державному акті така
ділянка по межі від А до Б вже довжиною
26,61м. (в державному акті виданому ОСОБА_6
довжина була 27,35м.) межує із земельною
ділянкою ОСОБА_5, від Б до В вже довжиною
54,08м. (52,90 м.)- землями Селищної ради, а
від В до А - ОСОБА_8 Додатково, з акту
встановлення та узгодження меж
земельної ділянки ОСОБА_1 від 10.08.2005,
складеного при переоформленні
спадкових прав та оформленні
зазначеного вище державного акту на
право власності на земельну ділянку,
вбачається, що ОСОБА_4 (в цьому акті
зазначено ОСОБА_5, але вона померла ще
ІНФОРМАЦІЯ_1 погодив позивачці межі її
земельної ділянки, а по межі від А до Б
така межа проходить по умовній лінії
(а.с.132).

Рішенням Селищної ради від 31.03.2011 №63
«Про затвердження зміни площі
земельної ділянки при зміні
конфігурації гр.ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
гр.ОСОБА_3 в смт.Брюховичі» у зв'язку із
проведенням інвентаризації земельної
ділянки по переоформленню права
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом,
затверджено площу успадкованої
(спірної) земельної ділянки у розмірі
0,0613га (а.с.82) та на його підставі ОСОБА_4
14.11.2011 видано державний акт на право
власності на таку земельну ділянку
(а.с.112-113).

Додатково, на підставі рішення
Селищної ради від 05.04.2012 №198 позивачці,
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,0139га для ведення садівництва на
вул.Січових Стрільців (а.с.177). Така
земельна ділянка розташована між її
успадкованою земельною ділянкою та
вказаною вулицею (а.с.102). Таким чином,
забезпечений доступ до зазначеного
вище облаштованого проходу та
вул.Січових Стрільців (а.с.103).

Враховуючи наведене, немає
переконливих доказів існування до
моменту прийняття Рішення, проїзду
(дороги, вулиці) між земельними
ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_5, оскільки
Проект не затверджений виконкомом
Яворівської районної ради, а з Плану-1,
Плану та виданих останнім державних
актів на право приватної власності на
землю видно, що ОСОБА_6 (з її відома та
згоди, оскільки погодила ОСОБА_5 площу
та межі земельної ділянки, ще до
прийняття Рішення) фактично не мала
виходу чи виїзду зі сторони
«вул.Трояндової» (зі сторони
Товариства).

На недостовірність даних Проекту
вказує і той факт, що виходячи із
розміщення (конфігурації) земельних
ділянок ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в цьому
Проекті, зі сторони «вул.Трояндової»
довжина земельної ділянки ОСОБА_5
приблизно в два рази більша довжини
земельної ділянки ОСОБА_6

Таким чином, необхідно погодитися із
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав вважати, що
Виконком при прийнятті Рішення
передано частину землі загального
користування (дорогу) у приватну
власність ОСОБА_5.

Покликання позивачки на те, що межі
земельної ділянки ОСОБА_5 не були
погоджені Товариством, тобто таке не
давало згоди на вилучення та
приватизацію частини вул.Трояндова,
тому Виконком не мав права
розпоряджатися землями загального
користування Товариства є надумані,
оскільки План наданий Товариством ним
погоджений (землекористувачем), а
позивачка фактично обґрунтовує
позовні вимоги та апеляційну скаргу
порушенням прав Товариства - третьої
особи, що у зв'язку із отриманням
останнім зазначеного державного акту
на право постійного користування
землею та за змістом ч.1 ст.2, ч.1 ст.6 КАС
України, є неприпустиме та не могло
спричинити порушення прав та законних
інтересів ОСОБА_6 (позивачки) у
публічно-правовій сфері.

Щодо оскарженого позивачкою
Рішення-ОСОБА_4, то такого рішення не
існує, оскільки документ на який
покликається позивачка, що фактично
визнаної її представниками, є витягом з
Рішення.

Не заслуговують на увагу і доводи
позивачки, що ОСОБА_5 в порушення п.7
Статуту було передано у приватну
власність земельну ділянку площею
більше ніж 600кв.м., оскільки станом на
момент прийняття Рішення, у
відповідності до ч.1 ст.57 ЗК України
такий розмір було обмежено (не повинен
був перевищувати) 0,12 га (1200кв.м.).

Крім того, незважаючи на те, що ОСОБА_5 у
заяві до Селищної ради від 07.08.1993
просила передати їй у приватну
власність земельну ділянку площу
530кв.м. і на таку площу (яка є у
користуванні) Товариство видало
довідку від 28.12.1993, однак в подальшому,
згідно Плану погодженому Товариством,
така площа була визначена в розмірі
671кв.м., що відповідає вимогам ч.6 ст.17 ЗК
України.

Конституційний Суд України в п.4
мотивувальної частини Рішення від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) вказав, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Так, на підставі п.1.61 Рішення ОСОБА_5
отримала відповідні державні акти на
право приватної власності на землю,
тобто зазначене рішення, яке є актом
індивідуальної дії, вичерпало свою
юридичну силу після реалізації, а саме:
після одержання власником земельної
ділянки документа, що посвідчує це
право.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція) кожна фізична та юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу
до Конвенції є попередження
свавільного захоплення власності,
конфіскації, експропріації та інших
порушень безперешкодного користування
своїм майном. При цьому в своїх
рішенням Європейський суд з прав
людини постійно вказує на необхідність
дотримання справедливої рівноваги між
інтересами суспільства та
необхідністю дотримання
фундаментальних прав окремої людини
(наприклад, рішення у справі «Спорронг
і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня
1982 року, «Новоселецький проти України»
від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти
України» від 01 червня 2006 року).
Необхідність забезпечення такої
рівноваги відображено в структурі ст.1.
Зокрема, необхідно щоб була дотримана
обґрунтована пропорційність між
застосованими заходами та
переслідуваною метою, якої намагаються
досягти шляхом позбавлення особи її
власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено
її власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримано
справедливої рівноваги між інтересами
суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у
своїй практиці зауважує, що при
визначенні суспільних інтересів
завдяки безпосередньому знанню
суспільства та його потреб національні
органи мають певну свободу розсуду,
оскільки вони першими виявляють
проблеми, які можуть виправдовувати
позбавлення власності в інтересах
суспільства та знаходять засоби для їх
вирішення (наприклад, рішення у справах
«Хендісайд проти Сполученого
Королівства» від 07 грудня 1976 року,
«Джеймс та інші проти Сполученого
Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система
захисту покладає саме на національні
органи влади обов'язок визначальної
оцінки щодо існування проблеми
суспільного значення, яка виправдовує
як заходи позбавлення права власності,
так і необхідність запровадження
заходів з усунення несправедливості.

У свою чергу, як встановлено вище,
ОСОБА_6, а в подальшому її спадкоємець -
позивачка, не мали належно
облаштованого проходу та проїзду зі
сторони «вул.Трояндової» (зі сторони
Товариства) і для їх забезпечення немає
нагальної необхідності у скасуванні
п.1.61 Рішення, оскільки відповідне право
позивачки може бути забезпечене через
інститут земельного сервітуту, а
відповідні позовні вимоги можуть бути
предметом окремого цивільного позову.

Статтею 401 ЦК України визначено, що
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ст.98 Земельного кодексу
України 2001 року (далі - ЗК України 2001
року) право земельного сервітуту - це
право власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).
Земельні сервітути можуть бути
постійними і строковими. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Статтею 99 цього ж Кодексу встановлені
види права земельного сервітуту,
зокрема, зазначено: право проходу та
проїзду на велосипеді (п.«а»); право
проїзду на транспортному засобі по
наявному шляху (п.«б»); інші земельні
сервітути (п.«з»), отже таким чином,
перелік видів земельних сервітутів
наведених у цій статті не є вичерпним.

Відповідно до ч.1 ст.100 ЗК України 2001
року сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Сервітут може належати
власникові (володільцеві) сусідньої
земельної ділянки, а також іншій
конкретно визначеній особі (особистий
сервітут).

Як вбачається із матеріалів справи у
Шевченківському районному суду
м.Львова розглядається цивільна справа
(об'єднана) однією із позовних вимог
якої ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було
встановлення земельного сервітуту
(а.с.127-130, 155).

Частиною 1 ст.138 КАС України
передбачено, що предметом доказування
є обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги чи заперечення або які
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропущення строку для
звернення до суду тощо) та які належить
встановити при ухваленні судового
рішення у справі.

Водночас, апеляційний суд вважає
передчасним висновком суду першої
інстанції, що межі земельних ділянок
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не визначались на
місцевості та про встановлення між
ними порядку користування частиною
земельної ділянки ОСОБА_5 для проїзду,
оскільки встановлення таких обставин,
виходячи з предмета позову (що
конкретно вимагає позивач), підставу
позову (чим він обґрунтовує свої
вимоги) і змісту позовних вимог (який
спосіб захисту свого права він обрав),
виходить за межі предмета доказування
у розглядуваній адміністративній
справі.

Разом з тим, такі передчасні висновки
суду першої інстанції не призвели до
незаконності оскарженого рішення в
цілому, що відповідно не може бути
підставою для його скасування.

Підсумовуючи, апеляційний суд
приходить до висновку,що суд першої
інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Шевченківського районного суду
м.Львова від 22 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 21 березня 2014
року.