Справа № 2а-631/12/2670
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-631/12/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Кармазіна
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Епель О.В.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 28.04.2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної казначейської служби
України, третя особа: УДАІ МВС України в
м. Києві, про стягнення суми примусово
сплаченого збору на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 2 897,50 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 або позивач)
звернувся до суду з позовом до
Державної казначейської служби
України (далі - відповідач), третя особа:
УДАІ МВС України в м. Києві (далі - третя
особа), про стягнення з Державної
казначейської служби України 2 897,50 грн.
примусово сплаченого збору, 107 грн.
сплаченого судового збору та 10 грн.
витрат на витребування дублікату
квитанції про сплату збору

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
28.04.2012 року в задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено. При цьому, суд першої
інстанції відмовляючи у задоволенні
позовних вимог виходив з того, що суми
помилково сплаченого збору в даному
випадку підлягали б стягненню з
Державного Бюджету України через
Головне управляння Державного
казначейства України у м. Києві. Проте,
позивачем заявлено позовні вимоги
безпосередньо до Казначейської служби
України та при цьому, про стягнення
коштів із ДКСУ як окремої юридичної
особи.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції,
оскільки судом першої інстанції
неповно з'ясовано обставини справи, що
мають значення для справи, наведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд першої інстанції вважає
встановленими, зроблено висновки, які
не відповідають обставинам справи,
порушено норма матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Між тим, обґрунтовуючи свою апеляційну
скаргу, позивач погодився з фактичними
обставинами встановленими судом
першої інстанції, проте зазначив, що
суд, в порушення норм процесуального
права, не залучив до участі у справі
належного відповідача встановивши, що
позов подано до неналежного
відповідача. Крім цього, звертав увагу
на те, що у законодавстві України
передбачено повернення коштів
безпосередньо як через його органи.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку із чим, колегія суддів,
на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196
КАС України розглядає справу за їх
відсутності без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та як свідчать матеріали справи, між
позивачем та ІП «АІС-Столиця» 13.10.2011
року укладено договір № 007-1498
відповідно до якого позивач придбав
автомобіль Geely вартістю 96 583 грн. (без
ПДВ).

Згідно квитанції № 095932/29 від 21.12.2011 року
позивачем сплачено 2 897,50 грн. Код
платежу -24140300. Банк отримувача -ГУ ДКУ у
м. Києві, в якому знаходиться рахунок №
0006 на який зараховано зазначена
сума. Призначення платежу - «Відрах.до
ПФ (постановка ТЗ на облік)».

Суд першої інстанції відмовляючи
позивачу у стягненні з Державної
казначейської служби України 2 897,50 грн.
примусово сплаченого збору, виходив з
того, що він звернувся із позовом до
неналежного відповідача та з вимогою
до нього, яка не може бути задоволена
судом.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи та здійснивши аналіз чинного
законодавства, погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Пунктом 7 ст. 1 Закону України «Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування», в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, визначено виключний
перелік осіб - платників збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, та передбачено, що
платниками збору є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

Тобто, відповідно до вказаного Закону
обов'язок зі сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування покладається на осіб лише
у випадку відчуження, а не при купівлі
автомобілів.

Проте, відповідно до п. 12 Порядку сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 року № 1740, платниками збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на легкові
автомобілі шляхом купівлі легкових
автомобілів, у тому числі у виробників
або торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Разом з тим, ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Кім того, у роз'ясненні Пленуму
Верховного Суду України, яке міститься
в постанові від 01.11.1996 року № 9 (пункт 5)
зазначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про те, що при
вирішенні даних спірних
правовідносинах слід керуватися
нормами Закону України «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування», а не Постанови № 1740.

Враховуючи, що Закон України «Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування» не передбачено сплату
збору при придбанні автомобіля, а
сплата даного збору передбачена лише
при його відчуженні, суд першої
інстанції, дійшов обґрунтованого
висновку про можливість стягнення з
Державного бюджету України через
Головне управління Державного
казначейства України у м. Києві на
користь позивача суми помилково
сплаченого збору.

Разом з тим, суд першої інстанції
відмовляючи у задоволенні позову,
зазначив, що в даному випадку позивачем
заявлено позовні вимоги
безпосередньою до Державної
казначейської служби України та при
цьому, про стягнення коштів із ДКСУ як
окремої юридичної особи. У той же час, в
ДКСУ не відкривався рахунок на який
зараховувався сплачений позивачем
збір, а отже ДКСУ не може бути
відповідачем за позовними вимогами
позивача (відповідати за даним позовом)
та, тим більше, як окрема юридична особа
(за рахунок власних коштів (кошторису)
ДКСУ).

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Як зазначено вище, збір в даному
випадку є складовою дохідної частини
Державного бюджету та був сплачений
позивачем на рахунок з обліку коштів
спеціального фонду державного бюджету,
відкритий в Головному управлінні
Державного казначейства України у м.
Києві, внаслідок застосування при
реєстрації автомобіля позивача п. 12.
Порядку, затвердженого постановою КМ
України від 3 листопада 1998 року № 1740, а
отже позивач вправі вимагати його
повернення, оскільки обов'язок із
сплати збору не покладений на позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного
кодексу України Державна казначейська
служба України веде бухгалтерський
облік усіх надходжень Державного
бюджету України та за поданням органів,
що контролюють справляння надходжень
бюджету, здійснює повернення коштів,
помилково або надміру зарахованих до
бюджету.

Відповідно до ч. 7 ст. 45 Бюджетного
кодексу України та постанови КМ
України від 16 лютого 2011 року № 106, з
урахуванням приписів п. 7 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року № 384/2011 та з урахуванням
Положення про управління Пенсійного
фонду України в районах, містах і
районах у містах, затвердженого
постановою правління ПФУ від 30 квітня
2002 року № 8-2 (із змінами), Пенсійний фонд
України через свої територіальні
органи (відповідне районне управління)
є контролюючим органом відносно
надходжень до бюджету платежів за
кодом 24140300 - «Збір при відчуженні
легкових автомобілів».

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 Положення
про Державну казначейську службу
України, затвердженого Указом
Президента України від 13 квітня 2011 року
№460/2011, Державна казначейська служба
України (далі Казначейство) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра фінансів
України (далі - Міністр) та, крім іншого,
здійснює реалізацію державної
політики у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів;
здійснює повернення коштів, помилково
або надміру зарахованих до бюджету, за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету;
здійснює безспірне списання коштів
державного бюджету та місцевих
бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 7 цього ж
Положення, Казначейство України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через свої
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Безпосередньо порядок повернення
коштів, помилково або надміру
зарахованих до державного та місцевих
бюджетів, затверджено наказом
Державного казначейства України від
10.12.2002 року N 226 та зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 25.12.2002
року за N 1000/7288 (із змінами) (далі -
Порядок).

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету платежів у
національній валюті здійснюється
органами Державного казначейства
України з відповідних рахунків,
відкритих в органах Державного
казначейства України згідно з Планом
рахунків бухгалтерського обліку
виконання державного та місцевих
бюджетів, затвердженим наказом
Державного казначейства України від
28.11.2000 N 119, зі змінами (далі - План
рахунків), шляхом оформлення
розрахункових документів.

Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджетів здійснюється за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету. Подання
надається, зокрема, до органу
Державного казначейства України з
обов'язковим зазначенням такої
інформації: обґрунтування
необхідності повернення коштів з
бюджету, найменування (П. І. Б.) платника,
ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або
реєстраційного номера облікової
картки платника податків з ДРФО, або
серії та номера паспорта (для фізичних
осіб, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків та
офіційно повідомили про це відповідний
орган державної податкової служби і
мають відмітку у паспорті), суми
платежу, що підлягає поверненню, дати
та номера розрахункового документа,
який підтверджує перерахування коштів
до відповідного бюджету.

Подання в довільній формі надається
платником до органу Державного
казначейства України разом із його
заявою про повернення коштів з бюджету
та оригіналом або копією
розрахункового документа (квитанції,
платіжного доручення тощо), який
підтверджує перерахування коштів до
бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету,
яка подається до відповідного органу
Державного казначейства України,
складається платником у довільній
формі з обов'язковим зазначенням такої
інформації: причини повернення коштів
з бюджету, найменування (П. І. Б.)
платника, ідентифікаційного коду за
ЄДРПОУ, реєстраційного номера
облікової картки платника податків з
ДРФО, або серії та номера паспорта (для
фізичних осіб, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків та
офіційно повідомили про це відповідний
орган державної податкової служби і
мають відмітку у паспорті), адреси та
номера контактного телефону, суми
платежу, що підлягає поверненню,
способу перерахування коштів з бюджету
- у безготівковій формі із зазначенням
реквізитів рахунку одержувача коштів
або готівкою шляхом оформлення чека чи
поштовим переказом на адресу,
визначену в цій заяві.

Заява та/або подання надається до
органу Державного казначейства
України за місцем зарахування платежу
до бюджету (до Державного казначейства
України або відповідного
територіального органу Державного
казначейства України) (п. 8 Порядку).

Пунктом 11 Порядку передбачено, що
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджету здійснюється з того
бюджету, до якого зараховується у
поточному бюджетному році платіж, який
підлягає поверненню.

Відтак, за загальним правилом
повернення помилково сплаченої суми
збору здійснюється на підставі
відповідної заяви і подання та,
виходячи з наведених вище норм
законодавства, ці суми підлягають
поверненню в даному випадку з
Державного бюджету України через
Головне управління Казначейства у м.
Києві (за місцем зарахування помилково
сплаченої суми збору).

Проте, як вірно зазначив суд першої
інстанції, в даному випадку, як
визнається позивачем, відповідна заява
позивачем не подавалася та, відповідно,
подання до органу казначейства не
надходило.

У той же час, відповідно до частини 2
статті 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Положення частини 2 статті 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.

Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист (п. 1 Рішення Конституційного
Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002).

Виходячи з наведеного, позивач має
право звернутися до суду з метою
вирішення спірних питань щодо
повернення помилково сплачених сум
збору, незалежно від наявності
досудових процедур.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу
України та наведених вище правових
актів Державна казначейська служба
України здійснює безспірне списання
коштів державного бюджету та місцевих
бюджетів на підставі рішення суду.

Безпосередньо Порядок виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ затверджений Постановою КМ
України від 03.08.2011 року № 845 "Про
затвердження Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ" (далі - Порядок № 845).

В розумінні цього Порядку № 845 під
безспірним списанням розуміються
операції з коштами державного та
місцевих бюджетів, що здійснюються з
метою виконання рішень про стягнення
коштів Казначейством та його
територіальними органами (далі - органи
Казначейства) без згоди (подання)
органів, що контролюють справляння
надходжень бюджету, боржників, органів
місцевого самоврядування та/або
державних органів на підставі
виконавчих документів.

Рішення про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів
виконуються на підставі виконавчих
документів виключно органами
Казначейства з попереднім
інформуванням Мінфіну та у порядку
черговості надходження виконавчих
документів (п. 3 Порядку № 845).

Згідно з п. 16. Порядку № 845 органи
Казначейства за судовими рішеннями про
стягнення надходжень бюджету
здійснюють безспірне списання коштів
державного та місцевих бюджетів,
зокрема, для повернення надмірно та/або
помилково сплачених податків і зборів.

Відповідно до п. 17. Порядку № 845
стягувачі, на користь яких прийняті
судові рішення про стягнення
надходжень бюджету, подають до органу
Казначейства, на рахунки в якому
зараховані надходження бюджету,
документи, зазначені у пункті 7 цього
Порядку, крім випадків, передбачених
пунктом 23 цього Порядку.

Пунктом 19 цього ж Порядку передбачено,
що безспірне списання коштів
державного та місцевих бюджетів і їх
перерахування на рахунок, зазначений у
виконавчому документі про стягнення
надходжень бюджету та/або заяві про
виконання рішення про стягнення
надходжень бюджету, здійснюються
органами Казначейства з відповідного
рахунка, на який такі кошти зараховані,
шляхом оформлення розрахункових
документів.

За таких обставин, колегія суддів
вважає вірними твердження суду першої
інстанції про те, що суми помилково
сплаченого збору в даному випадку
підлягали б стягненню з Державного
бюджету України через Головному
управлінні Державного казначейства
України у м. Києві, у зв'язку з чим саме
УДКС України у м. Києві (на час розгляду
справи) може бути відповідачем у даній
справі разом з районним управлінням
ПФУ, виходячи із функцій та завдань,
покладених на зазначені органи.

Отже, враховуючи положення ст.11, ч. 1 ст.3,
ч. 1 ст.6, ч. 3 ст.50, ч. 1 ст.53, п.4 ч. 1. ст.106 КАС
України судова колегія погоджується з
судом першої інстанції про те, що ДКСУ
не може бути відповідачем за позовними
вимогами позивача (відповідати за
даним позовом) та, тим більше, як окрема
юридична особа (за рахунок власних
коштів (кошторису) ДКСУ).

Крім того, колегія суддів вважає
необґрунтованим твердження позивача
викладене в апеляційній скарзі, що суд
першої інстанції був зобов'язаний за
власною ініціативою замінити
первинного відповідача на належного,
оскільки чинним законодавством
встановлено право суду, а не обов'язок
на заміну відповідача за відповідними
обставинами. Водночас в матеріалах
даної позовної заяви не наведено
обґрунтувань щодо порушення саме
Головним управлінням Державного
казначейства України у м. Києві прав
позивача. Зокрема, не вбачається, що
останнім відмовлено позивачу у
поверненні помилково сплачених коштів.

Отже, з наведеного випливає, що доводи
викладені позивачем в апеляційній
скарзі свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду не знайшли, а
тому колегія суддів вважає, що судом
вірно встановлено відсутність підстав
для задоволення позовних вимог про
стягнення заявлених сум з ДКСУ,
недоведеність з боку позивача
порушення відповідачем інтересів
позивача в контексті спірних
правовідносин.

За таких обставин, оскільки доводи
апеляційної скарги спростовуються
висновками суду першої інстанції та
матеріалами справи, а суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та постановив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
судова колегія залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
28.04.2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

.

Головуючий суддя
Федотов І.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Епель О.В.