Справа № 872/16162/13
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2014 рокусправа № 804/7982/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Божко Л.А.

суддів:
Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового
засідання: Соломки М.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Лівобережної
міжрайонної Державної податкової
інспекції м.Дніпропетровська на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
серпня 2013 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ММК БУД» до
Лівобережної міжрайонної Державної
податкової інспекції
м.Дніпропетровська про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и В :

В червні 2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «ММК БУД» (далі -
позивач) звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Лівобережної міжрайонної Державної
податкової інспекції
м.Дніпропетровська (далі - відповідач)
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень форми «Р» від 29.12.2012
року № та №.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
серпня 2013 року позовні вимоги
задоволено; визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення форми "Р" №
від 29 грудня 2013 року, яке винесене
Лівобережною міжрайонною Державною
податковою інспекцією
Дніпропетровської області Державної
податкової служби відносно Товариства
з обмеженою відповідальністю "ММК БУД",
щодо збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на прибуток
приватних підприємств за основним
платежем 3 614 965,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) 385089,25
грн. визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення форми
"Р" № від 29 грудня 2013 року, яке
винесене Лівобережною міжрайонною
Державною податковою інспекцією
Дніпропетровської області Державної
податкової служби відносно Товариства
з обмеженою відповідальністю "ММК БУД",
щодо збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів за основним платежем 1420 711,21
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 355 177,80 грн.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач звернувся
до суду з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просив скасувати
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
серпня 2013 року та відмовити в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Перевіривши, в межах доводів
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість судового рішення,
оцінивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи із
наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що Товариство з
обмежено відповідальністю «ММК БУД»
зареєстровано виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради.

У період з 10.10.2012 року по 04.12.2012 року
посадовими особами Лівобережної
міжрайонної Державної податкової
інспекції м.Дніпропетровська
проведена виїзна планова перевірка ТОВ
«ММК БУД» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2009 року по
31.03.2012 року.

За результатами перевірки складено акт
від 18.12.2012 року №6260/22-4/34410574, в якому
зафіксовано порушення:

1) п.4.1.6 ст.4, абз.4, п.5.1, пп.5.2.1 п.п.5.3.9 п.5.3
ст. 5 Закону України „Про оподаткування
прибутку підприємств", що призвело до
заниження податку на прибуток на
загальну суму 3 615 961,67 грн., у тому числі
за:

4 квартал 2010 року в сумі 1 540 353,00 грн.,

1 квартал 2011 року в суму 2 074 612,00 грн.,

2) п.п. 7.2.3 п.п. 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.1, п.п.7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість", ст. 185, п. 201.1. ст. 201, п.
198.2, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, встановлено його заниження 1 420
711,21 грн., в тому числі за: вересень 2010
року в сумі 66 695,33 грн., листопад 2010 року
в сумі 598 648,83 грн., січень 2011 року в сумі
755367,05 грн.

3) п.2.8 „Положення про ведення касових
операцій в національній валюті в
Україні", затвердженого постановою
Правління Національного банку України
№ 637 від 15 грудня 2004 року: а саме
перевищення ліміту залишку готівки в
касі підприємства на загальну суму 2085,30
грн.

На підставі вказаного акту
відповідачем винесені:

- податкове повідомлення - рішення
форми "Р" № від 29 грудня 2012 року
щодо збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) за
основним платежем на суму 1420711,21 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 355 177,80 грн.;

- податкове повідомлення - рішення
форми "Р" № від 29 грудня 2012 року
щодо збільшення суми заниженого
податкового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств за основним
платежем у розмірі 3614965,00 грн., за
штрафними санкціями у сумі 385 089,225 грн.

Відповідно з п.п. 5.1.ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств", валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно п.п. 5.2.1 п. 5.2. ст. 5 цього Закону, до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону, не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Згідно пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість», який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин між сторонами,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У відповідності ж з пп. 7.4.5 ст. 7 Закону
(168/97-ВР) не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, вказаними нормами права
визначено підстави за яких платник
податків має право на віднесення
понесених витрат, у зв'язку з
придбавання товарів (робіт, послуг), до
складу валових витрат та сплачених сум
ПДВ, у вартості товарів (робіт, послуг),
до складу податкового кредиту
підприємства. До таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, понесення витрат, у зв'язку з
господарською діяльністю платника,
сплата податку на додану вартість у
вартості товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними.

Встановлені обставини справи
свідчать про те, що між ПП «ММК БУД» та
ТОВ ТОВ «Укрпромбуд-інжирінг» укладені
договори субпідряду на виконання робіт
№010910 від 01.09.2010 року, №03/12 від 03.12.2010
року, №01/11 від 01.11.2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем надані локальний кошторис,
розрахунок загальновиробничих витрат
до локального кошторису, підсумкову
відомість ресурсів, довідку про
вартість виконаних робіт; акти
виконаних робіт, податкові накладні,
платіжні доручення, які підтверджують
факт реального здійснення
господарських операцій з контрагентом.

Згідно ч.5 ст.203, ч.1,2 ст.215, 228 (в редакції
на момент правовідносин) ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Суд зазначає, що не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку. При цьому
відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань товарів та послуг
не мають безпосереднього впливу на
дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Пленум Верховного Суду України в п. 18
Постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними"зазначив, що такими є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за статтею 228 ЦК має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо".

Таким чином, законодавством
відокремлено порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів та передбачено наявність
умислу сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави.

Наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність вчинення зобов'язання і
суперечність його мети інтересам
держави та суспільства і прагнули або
свідомо допускали настання
протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи в даному
випадку визначається умислом тієї
особи, що укладала угоду, на підставі
якої виникло таке зобов'язання.

Доказів наявності умислу у
сторін на здійснення правочину його з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства (вирок
суду про притягнення сторін цього
договору до кримінальної
відповідальності тощо) відповідач не
зазначив.

Отже, апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1
ч.1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережної
міжрайонної Державної податкової
інспекції м.Дніпропетровська на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
серпня 2013 року - залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
серпня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
у відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності.

Головуючий:
Л.А. Божко

Суддя:
О.М. Лукманова

Суддя:
Т.С. Прокопчук