Справа № 694/751/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/800/50445/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього А.Ф.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Звенигородського районного
суду Черкаської області від 17 червня 2013
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації про
визнання незаконною відмови у видачі
посвідчення,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Звенигородської районної державної
адміністрації про визнання незаконною
відмови у видачі посвідчення.

Постановою Звенигородського районного
суду Черкаської області від 17 червня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду
першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_2 подав касаційну скаргу в якій,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального
права, просить постанову
Звенигородського районного суду
Черкаської області від 17 червня 2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року скасувати та прийняти нову
постанову про задоволення позову.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі, рішення судів щодо
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 народився 12.07.1973
в м. Звенигородка. 05 липня 1994 року
позивач отримав посвідчення
громадянина, яки постійно проживає або
постійно працює на території зони
посиленого радіоекологічного
контролю.

Згідно листа Управління праці та
соціального захисту населення
Звенигородської районної державної
адміністрації № 906/08-20 від 13.03.2013, у
зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не надав
Управлінню документи, підтверджуючі
факт проживання, роботи (навчання) не
менше 4 років на території, яка зазнала
радіоактивного забруднення внаслідок
Чорнобильської катастрофи в період з
26.04.1986 по 31.12.1992, йому відмовлено у
видачі посвідчення потерпілого
внаслідок аварії на ЧАЕС відповідного
зразка.

Не погоджуючись з зазначеною відмовою
ОСОБА_2 звернувся з зазначеним позовом
до суду.

Судами встановлено, що позивач
навчався у Звенигородській
спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №
1 з 01.09.1980 по 25.05.1988.

Відповідно до довідки Шевченківського
коледжу Уманського національного
університету садівництва №53 від 01.02.2013
ОСОБА_2 навчався в Шевченківському
гідромеліоративному технікумі на
денному відділенні з 01 вересня 1988 року
по 25 червня 1992 року.

У заяві від 17.06.1988 про допуск до іспитів
у Шевченківському гідромеліоративному
технікумі ОСОБА_2 вказав, що він
потребує гуртожитку.

06 грудня 2012 року ОСОБА_2 встановлено 2
групу інвалідності внаслідок
захворювання, пов'язаного з наслідками
Чорнобильської катастрофи в період
проходження військової служби.

Відповідно до пункту 4 статті 11 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
до потерпілих від Чорнобильської
катастрофи належать особи, які
постійно проживають або постійно
працюють чи постійно навчаються на
території зони посиленого
радіоекологічного контролю, за умови,
що вони за станом на 1 січня 1993 року
прожили або відпрацювали чи постійно
навчались у цій зоні не менше 4 років.
Пунктом 1 статті 14 вказаного Закону
встановлено, що визначення категорій
осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи для
встановлення пільг і компенсацій 1
категорія надається особам, які
постійно проживають або постійно
працюють чи постійно навчаються на
території зони посиленого
радіоекологічного контролю, за умови,
що вони за станом на 1 січня 1993 року
прожили або відпрацювали чи постійно
навчались у цій зоні не менше чотирьох
років.

Згідно з положеннями статті 15 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
підставою для визначення статусу
потерпілих від Чорнобильської
катастрофи, які проживають або
працюють на забруднених територіях, є
довідка про період проживання, роботи
(навчання) на цих територіях.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій, виходили з того,
що позивач немає права на отримання
посвідчення потерпілого внаслідок
аварії на Чорнобильській АЕС 1
категорії, оскільки не надав
документів, які підтверджують факт
його проживання, роботи, або навчання
не менше 4 років на території, яка
зазнала радіоактивного забруднення
внаслідок Чорнобильської катастрофи
з 26.04.1986 по 31.12.1992.

Разом з тим, приймаючи рішення про
відмову в задоволенні позову суди
попередніх інстанцій не встановили та
не дослідили, де під час навчання в
Шевченківському гідромеліоративному
технікумі проживав ОСОБА_2, а лише
послались на ту обставину, що він
просив забезпечити його житлом під
час навчання.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів зазначає, що суди
повинні були витребувати у сторін
докази, які підтверджують або
спростовують правомірність їхніх
доводів і заперечень. Якщо сторони у
справі таких доказів не надали або
надані докази були недостатніми, суд,
керуючись частинами 4, 5 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, зобов'язаний був із власної
ініціативи витребувати докази, які
підтверджують або спростовують ці
обставини.

Суди попередніх інстанцій названих
вимог Кодексу адміністративного
судочинства України не виконали у
зв'язку з чим порушили норми
процесуального закону. Судами
попередніх інстанцій в порушення норм
процесуального права не було з'ясовано
та враховано всіх обставин справи, що
мають значення для правильного
вирішення спору.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у даній
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, про
передчасність висновків судів першої
та апеляційної інстанцій, та вбачає
необхідність витребування та
дослідження нових доказів.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
ухвала у справі підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції. Під час
нового розгляду справи необхідно
врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати і перевірити всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінити
докази, що мають юридичне значення для
її розгляду і вирішення спору по суті, і
в залежності від встановленого,
правильно визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняти обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Звенигородського районного
суду Черкаської області від 17 червня 2013
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Звенигородської
районної державної адміністрації про
визнання незаконною відмови у видачі
посвідчення - скасувати.

Справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній