Справа № 814/3084/13-а
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 р. Справа № 814/3084/13-а

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Зуєвої Л.Є.,

- Шевчук О.А.

при секретарі - Троян І.В.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Головного управління
Держземагентства України у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 05 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного
управління Держземагентства України у
Миколаївській області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду із
адміністративним позовом до Головного
управління Держземагенства України у
Миколаївській області, в якому просить
визнати неправомірною відмову
відповідача в продовженні строку дії
договору оренди землі, яка викладена в
листах від 24 квітня і 13 червня 2013 р., а
також зобов'язати відповідача укласти
додатковий договір до договору оренди
землі, яким продовжити строк його дії.

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2013 року адміністративний
позов задоволено.

Відмову Головного управління
Держземагентства України у
Миколаївській області у продовженні
терміну дії договору оренди землі від 28
квітня 2006 р., укладеного між
Веселинівською районною державною
адміністрацією і ОСОБА_2, визнано
протиправною.

Зобов'язано Головне управління
Держземагентства України у
Миколаївській області протягом 10
робочих днів з дня набрання чинності
цією постановою розглянути заяву
ОСОБА_2 про продовження терміну дії
договору оренди землі від 28 квітня 2006 р.

Відшкодовано ОСОБА_2 судовий збір в
сумі 34,41 грн. з Державного бюджету
України.

В апеляційній скарзі Головного
управління Держземагентства України у
Миколаївській області ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки судом першої інстанції не
було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
встановив, що 28 квітня 2006 р. між
позивачем і РДА було укладено договір
оренди землі, за умовами якого позивач
отримав в оренду земельну ділянку
площею 48 га, строком на 7 років, до 28
квітня 2013 р. Пунктом 8 цього договору
передбачено, що після закінчення його
строку, орендар має переважне право на
поновлення договору на новий строк, для
чого необхідно не пізніше ніж за 60
календарних днів до закінчення строку
дії договору письмово повідомити
орендодавця про намір продовжити його
дію.

26 лютого 2013 р., тобто за 62 дні до спливу
вищевказаного 60-денного терміну,
позивач подав до РДА заяву, в якій
просив продовжити термін дії договору
оренди землі. Заява отримана РДА в той
же день, що підтверджується відбитком
вхідного штампу. На цю заяву РДА 7
березня надала відповідь, в якій
послалась на зміни в ст. 122 Земельного
кодексу України, згідно яких РДА на час
надходження заяви позивача була
позбавлена повноважень на продовження
строку договору. Крім цього, відповідь
РДА містить посилання на те, що на час
звернення позивача не визначений
орган, який уповноважений на надання
земель в оренду.

19 квітня 2013 р. позивач звернувся із
аналогічною заявою до відповідача, на
яку 24 квітня відповідач надав
відповідь, що подані позивачем
документи відповідають вимогам Закону
України "Про оренду землі", але у зв'язку
із пропуском 60-денного строку,
Управління відмовляє позивачу в
продовженні терміну дії договору.

29 травня 2013 р. позивач повторно подав до
Управління заяву про продовження
терміну дії договору оренди землі, на
яку 13 червня відповідач надіслав
відмову .

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач, відмовляючи позивачу в
продовженні договору оренди землі,
діяв протиправно.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 122 ч. 3 п. "а" ЗК України,
в редакції, яка діяла станом на час
укладення позивачем договору, районні
державні адміністрації на їх території
надають земельні ділянки із земель
державної власності у постійне
користування юридичним особам у межах
сіл, селищ, міст районного значення для
всіх потреб та за межами населених
пунктів для сільськогосподарського
використання.

Законом України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності" від 6 вересня 2012
р. № 5245-VI, який набув чинності з 1 січня
2013 р., статтю 122 ЗК України було
викладено в новій редакції:

"Районні державні адміністрації на
їхній території передають земельні
ділянки із земель державної власності,
крім випадків, визначених частинами
четвертою і восьмою цієї статті, у
власність або у користування у межах
сіл, селищ, міст районного значення для
всіх потреб та за межами населених
пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з
обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
закладів культури, лікарень,
підприємств торгівлі тощо), з
урахуванням вимог частини сьомої цієї
статті;

в) індивідуального дачного
будівництва.

Центральний орган виконавчої влади з
питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.".

Відповідно до п. 1 Положення про
Державне агентство земельних ресурсів
України, затвердженого Указом
Президента України від 8 квітня 2011 р. №
445, Державне агентство земельних
ресурсів України (Держземагентство
України) є центральним органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів та топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Згідно п. 4 пп. 61 названого Положення,
Держземагентство України відповідно
до покладених на нього завдань передає
відповідно до закону безпосередньо або
через визначені в установленому
порядку територіальні органи земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або в користування для всіх
потреб.

Наказом Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
10 травня 2012 р. № 258, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 30 травня
2012 р. за № 852/21164 затверджено положення
про Головне управління
Держземагентства в області, відповідно
до якого Головне управління
Держземагентства в області є
територіальним органом Державного
агентства земельних ресурсів України
та йому підпорядковане (п. 1.); Головне
управління відповідно до покладених на
нього завдань передає відповідно до
закону земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області (п. 4 пп. 4.32.).

Таким чином, з 1 січня 2013 р. повноваження
щодо надання земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
належать до компетенції Державного
агентства земельних ресурсів України
та його територіальних підрозділів -
Головних управлінь Держземагентства в
області, а не до повноважень РДА.

Як вбачається із матеріалів справи, 28
квітня 2006 р. між позивачем і РДА було
укладено договір оренди землі, за
умовами якого позивач отримав в оренду
земельну ділянку площею 48 га, строком
на 7 років, до 28 квітня 2013 р. Пунктом 8
цього договору передбачено, що після
закінчення його строку, орендар має
переважне право на поновлення договору
на новий строк, для чого необхідно не
пізніше ніж за 60 календарних днів до
закінчення строку дії договору
письмово повідомити орендодавця про
намір продовжити його дію.

26 лютого 2013 р., тобто за 62 дні до спливу
вищевказаного 60-денного терміну,
позивач подав до РДА заяву, в якій
просив продовжити термін дії договору
оренди землі. Заява отримана РДА в той
же день, що підтверджується відбитком
вхідного штампу. На цю заяву РДА 7
березня надала відповідь, в якій
послалась на зміни в ст. 122 Земельного
кодексу України, згідно яких РДА на час
надходження заяви позивача була
позбавлена повноважень на продовження
строку договору. Крім цього, відповідь
РДА містить посилання на те, що на час
звернення позивача не визначений
орган, який уповноважений на надання
земель в оренду .

19 квітня 2013 р. позивач звернувся із
аналогічною заявою до відповідача, на
яку 24 квітня відповідач надав
відповідь, що подані позивачем
документи відповідають вимогам Закону
України "Про оренду землі", але у зв'язку
із пропуском 60-денного строку,
Управління відмовляє позивачу в
продовженні терміну дії договору.

29 травня 2013 р. позивач повторно подав до
Управління заяву про продовження
терміну дії договору оренди землі, на
яку 13 червня відповідач надіслав
відмову.

Єдиною підставою для відмови позивачу
в продовженні строку дії договору
оренди землі, є пропуск ним 60-денного
строку, передбаченого п. 8 договору та
ст. 33 Закону України "Про оренду землі",
протягом якого позивач повинен був
звернутись до Управління для
пролонгації договору.

Колегія суддів зазначає, що наявність в
ст. 33 Закону України "Про оренду землі" і
договорі застереження про те, що особа,
зацікавлена в продовженні терміну дії
договору оренди землі, повинна у строк,
передбачений умовами договору, але не
пізніше ніж за місяць до спливу строку
його дії звернутись до орендодавця,
спрямовано перш за все на забезпечення
правової визначеності у
правовідносинах. Так, згідно ст. 14
Конституції України, земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.
Набуття, зміна і припинення прав на
землю характеризуються певними
особливостями (попередня, до набуття
прав на землю, розробка землевпорядної
документації; її затвердження
уповноваженим органом; встановлення
меж земельної ділянки в натурі;
державна реєстрація прав на землю,
тощо), які зазвичай непритаманні іншим
об'єктам цивільних прав, а тому
попереднє повідомлення орендарем про
свій намір продовжити договір оренди,
сприяє правовій визначеності
(прогнозованості) юридичної долі
земельної ділянки і дозволяє
здійснювати державний контроль за
землями, які перебувають в оренді та
землями, які найближчим часом будуть
звільнені. Тобто метою ст. 33 Закону
України "Про оренду землі" та її
юридичною спрямованістю, є надання
сторонам правовідносин можливості
завчасного повідомлення і, відповідно,
обізнаності про наміри та, як зазначав
суд вище, забезпечення державного
контролю за землями, а тому подання
орендарем заяви про намір продовжити
термін дії договору із порушенням
строку, визначеного договором, або
Законом, не є безумовною підставою для
відмови в продовженні терміну дії
договору оренди, адже це суперечитиме
правовому змісту законодавчої норми.
Ці висновки підтверджується і тим, що
ст. 33 Закону України "Про оренду землі"
не містить застереження, що подання
орендарем заяви про продовження строку
дії договору із порушенням визначеного
договором або Законом строку або поза
межами цього строку, є підставою для
відмови у продовженні його дії.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що умови договору в
частині визначення орендодавця
дотепер залишились незмінними.

Відтак, позивач не міг і не повинен був
при визначені адресата своєї заяви про
продовження терміну дії договору
оренди землі виходити з того, що на
теперішній час його заява повинна
розглядатись іншим органом -
відповідачем, який не є стороною
договору.

Крім того, оскільки ані Закони України
"Про оренду землі" і "Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо розмежування земель державної та
комунальної власності", ані ЗК України
не містять перехідних положень, які б
визначали поведінку особи у випадку
укладення договору із державною
адміністрацією і після змін правового
регулювання, тому позивач не може нести
відповідальність за несвоєчасне
звернення із відповідною заявою, за
відсутності чіткої правової
регламентації його дії

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що відповідач, відмовляючи
позивачу в продовженні договору оренди
землі, діяв протиправно.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги та вважає, що суд
першої інстанції обґрунтованого
задовольнив позовні вимоги позивача.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1
ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного
управління Держземагентства України у
Миколаївській області залишити без
задоволення, постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Суддя:

Суддя: