Справа № 9101/148680/2012
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"28" січня 2014 р. справа № 2а-5980/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна А.О.
Панченко О.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 листопада 2011 року

у справі № 2а-5980/11

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Пенсійного фонду
України в Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська

про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

08 листопада 2011 року позивач звернувся
до суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська та просить
зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок пенсії за період 01.08.2011
року із застосуванням показника
заробітної плати працівників у
середньому на одну застраховану особу
по Україні за 2010 рік та виплатити
різницю між розрахованими та фактично
виплаченими сумами. Стягнути кошти
згідно ст. 90, 94 КАС України затрачені на
правову допомогу в розмірі 400,00
(чотириста) грн.

Постановою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 листопада 2011 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нове
рішення , яким задовольнити позов в
повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог, суд
апеляційної інстанції дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач,
перебуває на обліку в УПФУ, де отримує
державну пенсію. По спливу двох років з
дати останнього перерахунку, позивач,
який працював в цей час, звернувся до
УПФУ з проханням провести перерахунок
його пенсії у відповідності до
положень ч. 4 ст. 42 Закону України від
9.07.2003 року № 1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Працівниками управління Пенсійного
фонду України в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська здійснено
перерахунок пенсії із застосуванням
середньої заробітної плати на одну
застраховану особу в цілому по Україні
за 2008 рік.

Позивач вважає такі дії відповідача
протиправними та наполягає на
перерахунку пенсії із застосуванням
показника середньої заробітної плати
працівників в середньому на одну
застраховану особу в цілому по Україні,
за календарний рік, що передує року
зверненню за перерахунком пенсії.

Частиною другою статті 40 Закону
України № 1058-IV встановлено порядок
визначення заробітної плати (доходу)
для обчислення пенсії. Перерахунок
пенсій у зв'язку зі збільшенням,
зокрема страхового стажу, встановлено
частиною четвертою статті 42
зазначеного Закону.

Частиною третьою статті 42 зазначеного
Закону у редакції Закону України № 1058-IV
визначено, що у разі, якщо застрахована
особа після призначення пенсії
продовжувала працювати, провадиться
перерахунок пенсії з урахуванням
страхового стажу після призначення
пенсії.

Кожний наступний перерахунок пенсії
провадиться не раніш як через два роки
після попереднього перерахунку з
урахуванням страхового стажу після
призначення пенсії.

Перерахунок пенсії здійснюється із
заробітної плати (доходу), з якої була
обчислена пенсія, або за періоди
страхового стажу, зазначені в частині
першій статті 40 цього Закону.

Тобто, правила частини першої статті 40
при перерахунку пенсії, застосовуються
виключно з метою визначення періоду
страхового стажу, за який може бути
обчислена заробітна плата (дохід).

Частина 1 статті 40 Закону України № 1058-IV
передбачає, що для обчислення пенсії
враховується заробітна плата (дохід) за
будь-які 60 календарних місяців
страхового стажу підряд до 01 липня 2000
року, незалежно від перерв, та за весь
період страхового стажу, починаючи з 01
липня 2000 року.

Аналіз частини четвертої статті 42
Закону № 1058-IV свідчить, що при
перерахунку пенсії застосовується
заробітна плата (дохід) пенсіонера, яку
він отримував до призначення пенсії,
або яку він отримував за період роботи,
який є періодом страхового стажу.

Тобто працюючий пенсіонер має право на
перерахунок пенсії в будь-який час
після її призначення, однак не раніш як
через два роки після здійснення
попереднього. При цьому під час
перерахунку пенсії величина середньої
заробітної плати (доходу) враховується
та, яка використовувалася під час
призначення пенсії, тобто це - середня
заробітна плата працівників, зайнятих
у галузях економіки України, за
календарний рік, що передує року
звернення за призначенням пенсії
(абзац четвертий частини другої статті
40 Закону № 1058-IV).

Проте, постановою Кабінету Міністрів
України «Деякі питання соціального
захисту окремих категорій громадян»
від 28 травня 2008 року № 530 встановлено
порядок перерахунку пенсій особам, які
після її призначення продовжували
працювати, відмінний від того порядку,
який визначений частиною четвертою
статті 42 Закону № 1058-IV у редакції
Закону від 9 липня 2003 року.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до пункту 6 статті 92
Конституції України виключно законами
України визначаються, зокрема, форми і
види пенсійного забезпечення. Такими
законами є Закон України «Про пенсійне
забезпечення» від 5 листопада 1991 року N
1788-XII та Закон України «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058.

Згідно з положеннями частини четвертої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, під час розгляду
та вирішення справ зазначеної
категорії застосуванню підлягає Закон
№ 1058-IV, а саме нормативні положення
статті 42 цього Закону. Зі змісту цих
положень випливає, що під час
перерахунку пенсії величина середньої
заробітної плати (доходу) враховується
та, яка використовувалася під час
призначення пенсії.

При цьому слід зауважити, що
ототожнювати визначення як «середня
заробітна плата працівників, зайнятих
в галузях економіки України» та
«показник середньої заробітної плати
працівників в середньому на одну
застраховану особу в цілому по Україні,
з якої сплачено страхові внески та яка,
відповідно до цього закону
враховується для обчислення пенсії за
календарний рік, що передує року
перерахунку пенсії», не можливо,
оскільки ці поняття є різними
правовими категоріями, основу яких
становлять різні економічні критерії.

У зв'язку з вищевикладеним, суд
апеляційної інстанції зробив висновок,
що середня заробітна плата
працівників, зайнятих в галузях
економіки України, за календарний рік,
що передує року звернення за
призначенням пенсії, використовується
як складова для призначення пенсії
відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону № 1058-IV і є
величиною постійною незмінною при
перерахунку пенсії, на відміну від
інших показників, які використовуються
при визначенні заробітної плати
(доходу) застрахованої особи для
обчислення пенсії.

Таким чином, правові підстави для
перерахунку пенсії позивача із
застосуванням показника середньої
заробітної плати працівників, зайнятих
у галузях економіки відсутні. Останній
із наведених показників
застосовується виключно для
призначення пенсії, застосування його
для перерахунку є безпідставним.

Крім того, вимоги позивача в
апеляційній скарзі, а саме прийняття
окремої ухвали щодо не реагування
структурного підрозділу органу
державної влади на грубе порушення
прав і свобод людини, суд апеляційної
інстанції вважає необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 90 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної
правової допомоги, передбачених
законом. У разі звільнення сторони від
оплати надання їй правової допомоги
витрати на правову допомогу
здійснюються за рахунок Державного
бюджету України. Граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

До набрання чинності таким законом
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу відповідно до п.2
розд.V11 «Прикінцеві та перехідні
положення» КАС України встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» від 27 квітня 2006 року №590.

Згідно вищевказаної Постанови
компенсації витрат на правову
допомогу стороні, на користь якої
ухвалене судове рішення, і яка не є
суб'єктом владних повноважень, якщо
вона сплачується суб'єктом владних
повноважень, не повинна перевищувати 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за кожну годину
роботи особи, яка надавала правову
допомогу. А якщо компенсація
відповідно до КАС України сплачується
за рахунок держави, тоді така
компенсація не повинна перевищувати 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день особи, яка надавала правову
допомогу.

Оскільки в матеріалах справи відсутні
докази про кількість витрачених годин
на надання правової допомоги, що
унеможливлює здійснення розрахунку
належної до відшкодування позивачу
суми компенсації витрат на правову
допомогу, суд першої інстанції зробив
вірний висновок про відмову в частині
задоволення позову щодо стягнення
витрат на правову допомогу.

Крім того, вимоги позивача в
апеляційній скарзі, а саме прийняття
окремої ухвали щодо не реагування
структурного підрозділу органу
державної влади на грубе порушення
прав і свобод людини, суд апеляційної
інстанції вважає необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи та надана
правильна юридична оцінка, у зв'язку з
чим підстави для задоволення
апеляційної скарги та скасування
постанови суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200, ст.205, ст.
206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити
без задоволення.

Постанову Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 листопада 2011 року у справі №2а-5980/11 -
залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко