Справа № 1304/9740/12
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" березня 2014 р. м. Київ
К/800/61231/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Сороки М. О.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на постанову Галицького
районного суду м. Львова від 21 березня
2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Львівської міської ради, третя особа:
ОСОБА_6, про скасування ухвали,

встановив:

У жовтні 2012 року позивачі звернулись з
позовом до Львівської міської ради про
скасування ухвали Львівської міської
ради "Про погодження гр. ОСОБА_6 місця
розташування земельної ділянки та
надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки на АДРЕСА_1" № 1182 від
26 січня 2012 року.

Постановою Галицького районного суду
м. Львова від 21 березня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20 листопада 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивачі звернулись з касаційною
скаргою, в якій просили їх скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено наступне.

Рішенням Львівської міської ради
"Про розгляд матеріалів обміру земель
по кварталах № 109" від 10 червня 1953 року
№ 743 виконком Львівської міської ради
народних депутатів трудящих вирішив
зарахувати до міського земельного
фонду земельні ділянки по
АДРЕСА_2 - 505,3 кв. м, самовільно
захоплену частину ділянки в розмірі 40,3
кв. м, разом 545,6 кв. м, і зобов'язати
керівника будинку НОМЕР_1 перенести
прибиральню в захоплену територію в
подвір'я при будинку АДРЕСА_3; залишити
в користуванні земельні ділянки
відповідно до існуючих норм за
землекористувачами по АДРЕСА_4 - 368,6 кв.
м.

Відповідно довідки Управління
держкомзему у м. Львові № 40/01-14/4351 від 23
червня 2011 року, погоджене місце
розташування земельної ділянки,
відносно якої наданий дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, площею 0,
0331 га, на АДРЕСА_1, відноситься до земель
м. Львова (згідно земельно-кадастрових
даних) та не надана у власність чи
користування (згідно списку
землекористувачів та землевласників
Франківського району м. Львова,
затвердженого рішенням виконавчого
комітету Львівської міської ради "Про
інвентаризацію земель" № 51 від 06 лютого
1998 року).

Ухвалою Львівської міської ради № 1182
від 26 січня 2012 року погоджено
гр. ОСОБА_6 місце розташування
земельної ділянки та надано дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, площею 0,
0331 га, на АДРЕСА_1, у власність для
будівництва та обслуговування
індивідуального житлового будинку за
рахунок земель, що не надані у
власність або користування.

Не погоджуючись з рішенням ради
№ 1182 від 26 січня 2012 року, позивачі
звернулись до адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, що підстави для задоволення
цього позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів з наступних підстав.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
вирішення питань регулювання
земельних відносин відповідно до
закону віднесено до виключної
компетенції міських рад.

До земельних належать відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження землею, які регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Згідно із частиною 1 статті статті 116 ЗК
України (в чинній на час прийняття
оскаржуваного рішення редакції)
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування врегульований статтею 123
Земельного кодексу України.

За змістом статей 13, 14 Конституції
України, статті 11 Цивільного кодексу
України, статей 123, 124, 127, 128 Земельного
кодексу України рішенням органу
місцевого самоврядування або
державної адміністрації про надання
земельної ділянки господарюючому
суб'єкту у власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог Земельного кодексу
України, спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Згідно зі статтею 125 ЗК України (в
чинній на час прийняття оскаржуваного
рішення редакції) право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України (в чинній на час
прийняття оскаржуваного рішення
редакції) встановлено, що право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті. Право власності на
земельну ділянку, набуту у власність із
земель приватної власності без зміни
її меж, цільового призначення,
посвідчується: а) цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки, укладеною в порядку,
встановленому законом, у разі набуття
права власності на земельну ділянку за
такою угодою; б) свідоцтвом про право на
спадщину.

Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою. Форми
державних актів на право власності на
земельну ділянку, право постійного
користування земельною ділянкою
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Право оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.
При набутті права власності на
земельну ділянку на підставі
документів, визначених частиною другою
цієї статті, державний акт на право
власності на земельну ділянку, що
відчужується, долучається до
документа, на підставі якого відбувся
перехід права власності на земельну
ділянку, в кожному такому випадку
відчуження земельної ділянки.

Між тим, обґрунтовуючи заявлені вимоги,
позивачі посилаються на те, що спірна
ділянка перебуває у користуванні
мешканців будинку АДРЕСА_4, а тому
позивачі мають право на приватизацію
цієї ділянки, якою вони користуються
більше 15 років.

При цьому позивачі не надали належних
правовстановлюючих документів на
підтвердження виникнення в них права
власності чи користування зазначеною
земельною ділянкою, у розумінні норм ЗК
України, тобто не довели наявності в
них права, на захист якого спрямований
поданий ними позов.

Крім того, листом Управління природних
ресурсів та регулювання земельних
відносин Департаменту містобудування
Львівської міської ради № 2403-3 вих-290
від 09 лютого 2010 року на чергове
звернення позивачів про надання у
власність спірної земельної ділянки
відмовлено, оскільки рішенням
Львівської міської ради № 743 від 10
червня 1953 року за будинком АДРЕСА_4
залишено земельну ділянку площею 368,6
кв. м, відтак немає підстав для надання
у приватну власність земельної ділянки
площею 277,4 кв. м. Більше того, позивачам
надано вичерпний перелік документів,
які необхідно подати для приватизації
земельної ділянки, та роз'яснено
порядок статті 119 ЗК України про
надання у власність спірної ділянки за
набувальною давністю.

Захист права на землю закріплено у
статті 152 ЗК України. Так, держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Системний аналіз вказаних норм
законодавства дає підстави для
висновку, що захист права на земельну
ділянку підлягає у разі його порушення
як власника чи користувача такої
ділянки, що повинно підтверджуватися
при цьому певними документами, у
розумінні статей 116, 125, 126 Земельного
кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що згідно із
частиною 1 статті 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Таким чином, адміністративне
судочинство спрямоване на захист саме
порушених прав осіб у сфері
публічно-правових відносин, тобто для
задоволення позову адміністративний
суд повинен встановити, що в зв'язку з
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень порушуються права
позивача.

За таких підстав позов, який
обґрунтований порушенням оскаржуваним
рішенням саме прав позивачів на
користування земельною ділянкою, не
підлягає задоволенню.

Недоведеність в межах даної справи
факту порушення прав позивачів у сфері
публічно-правових відносин свідчить
про відсутність підстав для
задоволення вказаного позову.

Щодо послань позивачів на набуття
права на земельну ділянку за давністю
користування, згідно статті 119 ЗК
України, то суд зазначає, що майнові
права на таку земельну ділянку у
користувачів не виникає автоматично,
оскільки передача земельної ділянки у
власність або у користування громадян
на підставі набувальної давності
здійснюється в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.
ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
залишити без задоволення, а постанову
Галицького районного суду м. Львова від
21 березня жовтня 2013 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: