Справа № 2а/0370/3198/12
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року м.
Київ К/800/14602/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя-доповідач Кочан В.М.,
судді Винокуров К.С. , Пасічник С.С. ,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 05.11.2012р. та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2013р. у
справі за позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов`язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В
И В :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
з вимогами про скасування рішення та
зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 05.11.2012р.,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14.02.2013р., позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
від 10.08.2012р. №471-12. Зобов'язано Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання
її біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У касаційній скарзі представник
Державної міграційної служби України з
посиланням на порушення норм
матеріального і процесуального права,
допущених судами, просить судові
рішення скасувати і ухвалити нове
рішення, яким в позові відмовити.

З'ясувавши обставини справи в
межах, передбачених ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення касаційної
скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням Державної
міграційної служби України від 10.08.2012р.
№471-12 підтримано висновок Управління
Державної міграційної служби України у
Волинський області та відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням Державної міграційної
служби України від 10.08.2012р. №471-12
мотивоване відсутністю у позивача
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
відсутністю обґрунтованих загрози
життю, безпеці чи свободі через
побоювання застосування смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання та перебування у третій
безпечній країні, вважає за доцільне
відмовити у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 1 і 13 ч.1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Як встановлено судами, під час
співбесіди з працівниками міграційної
служби позивач пояснила, що належить до
клану меншин Ашраф, який є беззахисним
порівняно з іншими великими етнічними,
озброєними угрупуваннями та
радикальними ісламськими формуваннями
країни, їй 19 років, вона не одружена та
проживала у столиці Сомалі м.Могадишо.
Хлопець, який мав намір з нею
одружитися співпрацював з бойовиками
Аль-Шабааб, а коли вона йому відмовила,
то її переслідував в школі та у місті,
погрожував, що забере її силою чи вб'є.
Через два тижні після надходження
пропозиції одруження залишила країну.
Виїхала із Сомалі в листопаді 2011р.
автобусом до Ефіопії, а потім транзитом
через Єгипет перелетіла у РФ де
перебувала два тижні, на територію
України переїхала поза пунктом
пропуску без паспорта.

При цьому позивачка висловлювала
побоювання стати жертвою в своїй
країні переслідувань за ознаками
належності до певної соціальної групи
(клану) та вказувала, що залишилася в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці та свободі в своїй країні через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження.

Побоювання особи є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї в її країні.
Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися
не тільки на тому, що особа постраждала
особисто від дій, які змусили її
покинути країну, тобто ці побоювання
можуть випливати не з власного досвіду
біженця, а з досвіду інших людей
(рідних, друзів та інших членів тієї ж
расової, соціальної чи політично групи
тощо).

В п.10 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009р. № 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні"
зазначено, що судам слід ураховувати,
що підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватися від особи,
яка шукає статусу біженця, та
незалежно від неї - з різних
достовірних джерел інформації,
наприклад, із резолюцій Ради Безпеки
ООН, документів і повідомлень
Міністерства закордонних справ
України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ
України від 07.09.2011р. № 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Вирішуючи спір, суди обґрунтовано
зазначили, що орган міграційної служби
проводячи співбесіди із позивачкою
приділив мало уваги питанням ситуації
в країні походження заявниці та
дійсним причинам її еміграції,
зосередивши свою увагу на важливих, але
другорядних питаннях - маршруті
прибуття в Україну та обставин
перебування в Україні.

При цьому відповідачем не вжито
заходів щодо перевірки тверджень
позивача про можливість стати жертвою
тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність ставлення,
поводження чи покарання, на що звертає
увагу і Керівництво УВКБ ООН, і не
надано належної оцінки ситуації в
країні походження позивача, а також
становища молодих жінок та реальності
загроз, які мають місце щодо даної
соціальної групи.

Крім того, судами встановлено, що
відповідачем при вирішенні питання про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
порушено вимоги ст. 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
пункту 3.1 Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерством внутрішніх справ
України № 649 від 07.09.2011р.

Зокрема, орган міграційної служби
не забезпечив позивачу перекладача -
особи, яка вільно володіє мовою, знання
якої необхідне для усного чи
письмового перекладу з однієї мови на
іншу, а тому суди обґрунтовано не взяли
до уваги посилання відповідача на
суперечливі пояснення позивача, на
неповідомлення ним дійсних причин та
мети прибуття в Україну, навмисне
надання позивачем неправдивих
пояснень про побоювання стати жертвою
переслідувань в Сомалі за ознакою
належності до певної соціальної групи.

Враховуючи вищевикладене, суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку про визнання
протиправним і скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 10.08.2012р. №471-12.

Доводи касаційної скарги
висновків судів першої та апеляційної
інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної
інстанцій повно і всебічно встановили
обставини справи, дали їм належну
юридичну оцінку, правильно застосували
норми матеріального і процесуального
права, тому відсутні підстави для
скасування або зміни прийнятих ними
рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України відхилити,
а постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 05.11.2012р. та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2013р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає, крім випадків, встановлених
статтями 235-237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач
Кочан В.М.

судді

Винокуров К.С.

Пасічник С.С.