Справа № 9101/57733/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2013 рокусправа № 2а-3156/11
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Панченко О.М.

суддів Коршуна А.О.
Чередниченко В.Є.

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 22.06.2011 р., прийняту
у порядку скороченого провадження,

у справі № 2а-3156/2011

за позовом ОСОБА_1

до управління праці та соціального
захисту населення Жовтневої
адміністрації Запорізької міської
ради,

про визнання дій суб'єкта владних
повноважень неправомірними та
стягнення недоотриманої суми щорічної
допомоги на оздоровлення,

встановив:

У травні 2011 року позивач звернувся до
суду першої інстанції з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Жовтневої районної у
м. Запоріжжі ради, в
якому просив стягнути з відповідача
суми недоотриманої щорічної допомоги
на оздоровлення за 2008-2010 роки в
розмірах передбачених ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а саме у розмірі 5 мінімальних
заробітних плат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 22.06.2011 року позовні
вимоги позивача за період з 2008 по 05.11.2010
року залишено без розгляду.

Постановою Жовтневого районного суду
м. Запоріжжя від 22.06.2011 р. у задоволенні
позовних вимог позивачу відмовлено.

Постанова суду вмотивована тим, що
ОСОБА_1 пропущено вимоги ч.2 ст. 99 КАС
України, а саме пропущено
шестимісячний строк звернення до суду
за захистом прав, свобод та інтересів, в
зв'язку з недоведеністю пропущення
шестимісячного строку з поважних
причин.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач
перебуває на обліку у відповідача як
учасник ліквідації аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії.

Вирішуючи спірні правовідносини та
приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача,
суд першої інстанції виходив з того що
позивач у 2010 році, як учасник
ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС, 1 категорії,
інвалід ІІ групи, 06.08.2010 року отримав
грошову допомогу за 2010 рік, і саме в цей
час дізнався про порушення свого права.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку.
За таких обставин суд першої інстанції
невірно визначив правові наслідки
пропуску строку звернення до суду,
відмовивши позивачу у задоволенні
позову з цих підстав.

Разом з тим, приймаючи до уваги доводи
позивача, викладені в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що судом
невірно визначено час, коли позивач
дізнався про порушення його права,
виходячи з наступного.

Законодавством, що регулює спірні
питання, визначено лише, що допомога на
оздоровлення має виплачуватись
щорічно, тобто без зазначення
конкретного часу виплати. Отже, колегія
суддів погоджується з позивачем, що
лише по закінченню бюджетного року він
дізнався, що проведені з ним розрахунки
у серпні 2010 року є остаточними. У лютому
2011 року позивач звернувся із заявою про
перерахунок та виплату щорічної
грошової допомоги, в тому числі за 2010
рік, та у березні 2011 року отримав
відповідь відповідача (а.с. 5, 6) про її
розмір та дату виплати. У травні 2011 року
позивач звернувся до суду з позовом. За
таких обставин колегія суддів вважає,
що позивачем не було пропущено строк
звернення до суду за 2010 рік.

Щодо вимог апеляційної скарги про
задоволення позовних вимог за 2008-2009
роки, колегія суддів зазначає, що це
питання було вирішено ухвалою суду від
11.05.2011 року (а.с. 11), якою позовні вимоги в
цій частині залишені без розгляду
через пропуск строку. Ця ухвала є
процесуальним рішенням суду, яке
підлягає окремому оскарженню, а тому не
може бути переглянута за наслідкам
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду.

Щодо норм матеріального права, які
регулюють спірні питання, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно статті 70 Закону України "Про
державний бюджет України на 2010 рік"
Кабінету Міністрів України в 2010 році
надано право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Кабінетом Міністрів України на
виконання зазначених норм в 2010 році
нормативно-правові акти, які
визначають розміри щорічної допомоги
на оздоровлення, не прийняті. При цьому,
дія статті 48 Закону України "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" не зупинялася та не
змінювалася.

Таким чином, в 2010 році відповідач
повинен виплачувати позивачу допомогу
на оздоровлення в розмірі,
встановленому статті 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", тобто в
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат.

Відповідачем за 2010 рік щорічна
допомога на оздоровлення позивачу
виплачена відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України № 562 від 12
липня 2005 року "Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", якою встановлено щорічну
допомогу ліквідаторам наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС 1
категорії у сумі 120 гривень.

Разом з тим, пунктом 6 частини 1 статті 92
Конституції України встановлено, що
виключно законами визначаються,
зокрема, основи соціального захисту.

Так, основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені
Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Законом України "Про державні
соціальні стандарти та державні
соціальні гарантії" визначено
правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій.
Статтею 19 цього Закону встановлено, що
виключно законами України
визначається, зокрема, мінімальний
розмір заробітної плати.

Так, мінімальний розмір заробітної
плати, з розрахунку якої виплачується
щорічна допомога на оздоровлення,
згідно із Законом України "Про
встановлення мінімальної заробітної
плати" та Законом України "Про
Державний бюджет України на 2010 рік"
значно більший, ніж встановлений
постановою Кабінету Міністрів України
№ 562 від 12 липня 2005 року розмір
щорічної допомоги на оздоровлення.

Таким чином, аналіз наведених норм
правових актів дає підстави дійти
висновку, що встановлений постановою
Кабінету Міністрів України № 562 від 12
липня 2005 року фіксований розмір
щорічної допомоги на оздоровлення
суперечить статті 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", якою
встановлено більший розмір такої
допомоги з розрахунку п'яти
мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 113 Конституції
України Кабінет Міністрів України у
своїй діяльності керується
Конституцією та законами України, а
також указами Президента України та
постановами Верховної Ради України,
прийнятими відповідно до Конституції
та законів України.

В 2005 році Кабінету Міністрів України не
надано право встановлювати розмір
щорічної допомоги на оздоровлення,
передбаченої статті 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Отже, постанова Кабінету Міністрів
України № 562 від 12 липня 2005 року, яка
істотно звужує обсяг встановлених
Конституцією та Законами України прав,
застосуванню не підлягає.

Таким чином, враховуючи викладене, а
також виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
відповідач у 2010 році повинен виплатити
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення відповідно до статті 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
тобто в розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат, встановлених на
момент виплати.

Як зазначено вище, щорічну допомогу на
оздоровлення за 2010 рік позивачу було
виплачено у меншому розмірі відповідно
до постанови Кабінету Міністрів
України № 562 від 12 липня 2005 року "Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"

Отже, позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню з урахування
вже здійснених виплат за 2010 рік.

Відповідно до статті 202 КАС України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст. 202, ст.205,
ст.207 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 22.06.2011 р. у справі
№ 2а-3156/11 - скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність
Управління праці та соціального
захисту населення Жовтневої районної у
м. Запоріжжі ради щодо нездійснення
перерахунку та виплати ОСОБА_1 щорічної
допомоги на оздоровлення за 2010 рік
відповідно ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Жовтневої районної у м. Запоріжжі ради
здійснити перерахунок та виплату
ОСОБА_1 щорічної допомоги на
оздоровлення за 2010 рік як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії в
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат відповідно до ст. 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" з
урахуванням раніше здійснених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
ухвалення та оскарженню відповідно до
ч. 10 ст. 183-2 КАС України не підлягає.

Головуючий:
О.М. Панченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
В.Є. Чередниченко