Справа № К-22909/10-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2014 р. м. Київ
К-22909/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Цвіркуна Ю.І.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі міста Донецька

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2010
року

у справі № 2-а-15184/09/0570

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Київському районі міста Донецька

про визнання недійсними рішення та
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач)
звернулась до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Київському районі міста Донецька (далі
- відповідач) про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень:
№/0-12205/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14898/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20687/10/17-313 від 30 липня 2009 року);
№/0-12206/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14829/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20688/10/17-313 від 30 липня 2009 року) та
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій №/0-12204/10/17-313
від 23 квітня 2009 року (в редакції заяви
про збільшення позовних вимог від 19
жовтня 2009 року).

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року позов задоволено повністю.
Визнано недійсним рішення ДПІ у
Київському районі м. Донецька
№/0-12204/10/17-313, яким застосовані
штрафні (фінансові) санкції у сумі 228637,00
грн. Визнано недійсними податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Донецька №/0-12206/10/17-313,
№/1-14829/10/17-313, №/2-20688/10/17-313,
якими визначене податкове зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
за основним платежем - у сумі 219083,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями -
113168,50 грн., у загальній сумі 332251,50 грн.
Визнано недійсними податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Донецька №/0-12205/10/17-313,
№/1-14898/10/17-313, №/2-20687/10/17-313,
якими визначене податкове зобов'язання
за платежем: податок з доходів фізичних
осіб за основним платежем - у сумі 85189,26
грн. Присуджено з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 витрати по
сплаті судового збору у розмірі 3,40 грн.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2010
року постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Київському
районі м. Донецька, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 02
лютого 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 травня 2010 року і ухвалити нове
судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1, посилаючись на
те, що постанова Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року та ухвала Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2010
року є законними та обґрунтованими, а
положення касаційної скарги жодним
чином це не спростовують, просить
відмовити в задоволенні касаційної
скарги та залишити без змін рішення
судів попередніх інстанцій.

З урахуванням неприбуття у судове
засідання жодної з осіб, які беруть
участь у справі, та які були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду справи за наявними у справі
матеріалами за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Київському районі м. Донецька
була проведена виїзна планова
перевірка приватного підприємця
ОСОБА_1 з питань дотриманні вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2006
року по 31 грудня 2008 року, за
результатами якої складений акт №
2314/17-3/НОМЕР_1 від 13 квітня 2009 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги: пункту
1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва», які полягали у
перевищенні граничного обсягу виручки
від реалізації продукції (товарів,
робіт, послуг) за 2008 рік; статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
які полягали у заниженні валового
доходу на 2008 рік на суму 757237,83 грн. та
заниженні валових витрат за 2008 рік на
суму 189309,46 грн.; підпункту 4.2.8 пункту 4.2
статті 4, пункту 7.1 статті 7, підпункту
8.1.3 пункту 8.1 статті 8 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
статті 13 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», в результаті чого занижено
податок з доходів фізичних осіб за 2008
рік на суму 85189,26 грн.; підпункту 7.3.1
пункту 7.3 статті 7, підпункту 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», в результаті чого
встановлено завищення податку на
додану вартість за січень 2008 року на
суму 7254,000 грн. та заниження податку на
додану вартість на загальну суму 226337,00
грн., у тому числі по періодах: за
червень 2008 року - 52002,00 грн., за 3 квартал
2008 року - 69002,00 грн., за 4 квартал 2008 року -
105333,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що у періоді, який перевірявся, суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 була платником єдиного
податку та податку на додану вартість
(свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість № 100084204 від
19 грудня 2007 року). Фактично у період з 01
січня 2006 року по 31 грудня 2008 року згідно
з документами, наданими на перевірку,
не встановлено здійснення без
ліцензійної діяльності, приватний
підприємець займалась оптовою
торгівлею та надавала послуги по
оренді приміщень.

Також, у акті перевірки було вказано,
що: у 2008 році приватний підприємець
ОСОБА_1 перевищила граничний обсяг
виручки від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) на 908685,40 грн. (у
тому числі податок на додану вартість).
Зокрема, фактична сума виручки, яка
надійшла на розрахунковий рахунок
суб'єкта підприємницької діяльності,
склала 1408685,40 грн., тоді як сума валового
доходу, задекларована позивачем у
звіті суб'єкта малого підприємництва -
фізичної особи - платника єдиного
податку за 2008 рік, склала 402918,00 грн.
Перевищення відбулось у 3 кварталі 2008
року, що встановлено на підставі
первинних банківських документів
(платіжних доручень, виписок з
розрахункового рахунку), а саме: №523 від
11 червня 2008 року від ТОВ «Метрополія»
на суму 312013,44 грн. (у тому числі податок
на додану вартість - 52002,24 грн.), № 833 від
20 серпня 2008 року від ТОВ «Метрополія»
на суму 433920,00 грн. (у тому числі податок
на додану вартість - 72320,00 грн.), № 6 від 18
листопада 2008 року від приватного
підприємця ОСОБА_1 на суму 1060,00 грн., №
1627 від 05 грудня 2008 року від ТОВ
«Метрополія» на суму 661962,40 грн. (у тому
числі податок на додану вартість - 110292,00
грн.); у зв'язку з тим, що валові витрати
приватного підприємця ОСОБА_1 не можуть
бути підтверджені документально, то
витрати враховуються по нормам в
процентах до валового доходу,
відповідно до додатка № 6к до
інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом ДПА України від 21
квітня 1993 року № 12, а саме: 757237,83 грн.
(валових дохід за 2008 рік)*25%=189309,46 грн.
(валові витрати за 2008 рік). Вказані
порушенні призвели до заниження
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб на 85189,26 грн. (15% *
(757-237,83 грн. - 189309,46 грн.)).

У акті перевірки також було вказано, що:
приватний підприємець ОСОБА_1 занизила
суму податкових зобов'язань з податку
на додану вартість за рахунок не
включення до складу податкових
зобов'язань податку на додану вартість,
сплаченого у складі коштів, які
надійшли на її розрахунковий рахунок,
за оплачений товар у розмірі 1465315,00 грн.
(у тому числі податок на додану
вартість - 244219,00 грн.),у тому числі по
періодах: за січень 2008 року - сума
податку на додану вартість 67908,00 грн., за
червень 2008 року - сума податку на додану
вартість 52002,00 грн., за 3 квартал 2009 року -
сума податку на додану вартість 14047,00
грн., за 4 квартал 2008 року - сума податку
на додану вартість 110262,00 грн., що
встановлено шляхом порівняння реєстру
отриманих податкових накладних,
показників податкових декларацій з
податку на додану вартість та
первинних банківський документів,
перелік та реквізити яких наведені на 8
аркуші акту перевірки; приватний
підприємець ОСОБА_1 неправомірно не
включила до складу податкового кредиту
січня 2008 року та 4 кварталу 2008 року
податок на додану вартість, сплачений у
складі придбаних нею товарів (робіт,
послуг) у розмірі 523992,00 грн. (у тому
числі податок на додану вартість - 87332,00
грн.) згідно податкових накладних,
перелік та реквізити яких наведені на 9
аркуші акту перевірки; приватний
підприємець ОСОБА_1 неправомірно
включила до складу податкового кредиту
3 кварталу 2008 року податок на додану
вартість, сплачений у складі придбаних
нею товарів (робіт, послуг) у розмірі
329730,00 грн. (у тому числі податок на
додану вартість - 54955,00 грн.), який не
підтверджено податковими накладними.

Крім іншого, у акті перевірки було
вказано, що в порушенні вимог пункту 1
статті 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» приватний підприємець ОСОБА_1
неправомірно не провела через
реєстратор розрахункових операцій
грошові кошти у сумі 45727,00 грн., які
суб'єкт підприємницької діяльності
отримала готівкою (згідно додатку № 5
до акту перевірки).

23 квітня 2009 року ДПІ у Київському
районі м. Донецька на підставі
вказаного акту перевірки прийняла
рішення №/0-12204/10/17-313, яким згідно з
пунктом 1 статті 17 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» застосувала до приватного
підприємця ОСОБА_1 штрафні (фінансові)
санкції у сумі 228637,00 грн.

23 квітня 2009 року ДПІ у Київському
районі м. Донецька на підставі
вказаного акту перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення
№/0-12205/10/17-313, яким згідно з
підпунктом «г» підпункту 4.2.2 пункту 4.2
статті 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» визначила
приватному підприємцю ОСОБА_1 суму
податкового зобов'язання за платежем:
податок з доходів фізичних осіб у
розмірі 85189,26 грн. - за основним
платежем.

23 квітня 2009 року ДПІ у Київському
районі м. Донецька на підставі
вказаного акту прийняла податкове
повідомлення-рішення №/0-12206/10/17-313,
яким згідно з підпунктом «б» підпункту
4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила приватному підприємцю
ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 332251,50 грн., у тому
числі: 219083,00 грн. - за основним платежем,
113168,50 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вказані податкові
повідомлення-рішення оскаржувались
позивачем в адміністративному порядку,
за наслідками якого його скарги були
залишені без задоволення, а податковим
органом були прийняті податкові
повідомлення-рішення №/1-14898/10/17-313
від 22 травня 2009 року, №/2-20687/10/17-313
від 30 липня 2009 року, №/1-14829/10/17-313
від 22 травня 2009 року, №/2-20688/10/17-313
від 30 липня 2009 року на аналогічні суми
податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що: з акту перевірки
(пункт 3.1.6), який має бути носієм
доказової інформації, не вбачається, на
підставі яких первинних документів
податковий орган встановив отримання
позивачем готівкових коштів у розмірі
45727,40 грн., з урахуванням того, що
додаток № 5 до акту перевірки, на який
посилається відповідач, містить у собі
аналіз руху коштів на розрахунковому
рахунку позивача, і ніяким чином не
стосується отримання позивачем
готівкових коштів; при обчисленні суми
валового доходу позивача податковим
органом були раховані усі кошти, які
надійшли на розрахунковий рахунок
суб'єкта підприємницької діяльності, а
не лише комісійна винагорода за
виконання позивачем послуг за
договором комісії № 02 від 24 грудня 2007
року, укладеним між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (комісіонером) та
ТОВ «Метрополія» (комітентом); ані з
акту перевірки, ані з письмових
заперечень та пояснень представників
податкового органу під час розгляду
справи, неможливо встановити на
підставі яких договорів та за якими
господарськими операціями відповідач
дійшов висновку про заниження
позивачем податкових зобов'язань з
податку на додану вартість, з
урахуванням того, що під час проведення
перевірки податковий орган
зобов'язаний був врахувати як
порушення, які призвели до заниження
позивачем податкових зобов'язань з
податку на додану вартість, так і
порушення, які призвели до завищення
позивачем податку на додану вартість,
тоді як суд не вправі привласнювати
собі функції податкового органу як
суб'єкта владних повноважень.

Однак з такими висновками судів
колегія суддів повністю погодитись не
може, з огляду на наступне.

Указом Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) запроваджено спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності для суб'єктів малого
підприємництва, пунктом 1 статті 1 якого
передбачається надання фізичним
особам права перебувати на такій
системі оподаткування за умови, якщо
вони здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної
особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом
року перебуває не більше 10 осіб та
обсяг виручки від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500000,00 грн.

У пункті 4 статті 1 Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Відповідно до статті 5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) у разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу). Суб'єкти малого
підприємництва несуть
відповідальність за правильність
обчислення, своєчасність подання
розрахунків та сплати сум єдиного
податку згідно із законодавством
України.

Зазначене слід тлумачити так, що
суб'єкт господарювання, отримавши на
власний розрахунковий рахунок суму,
яка перевищує встановлений Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) розмір виручки, а саме
500000,00 грн., повинен був перейти на
загальну систему оподаткування,
оскільки перебування на спрощеній
системі оподаткування залежить від
обсягів виручки, якою є певна сума, а
тому іншої форми розрахунку (крім
грошової) у спірній ситуації бути не
може.

У цій справі суди встановили, що
податковий орган, визначаючи податкове
зобов'язання, виходив з того, що позивач
у період, який перевірявся, перебував
на спрощеній системі оподаткування,
здійснював господарську діяльність з
оптової торгівлі, зокрема, за договором
комісії № 02 від 24 грудня 2007 року,
укладеним з ТОВ «Меторополія»
(комітентом). У 2008 році відповідно до
поданих звітів платника єдиного
податку він отримав виручку від
реалізації товарів на суму 402918,00 грн., а
згідно з банківською випискою про рух
коштів по розрахунковому рахунку сума
отриманої виручки за цей період
становить 1408685,40 грн. (зокрема, від ТОВ
«Меторополія» на рахунок позивача
надійшли кошти на загальну суму 1407625,84
грн. (з урахуванням податку на додану
вартість)), тобто більше, ніж 500000,00 грн.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що позивач діяв
виключно в межах цивільно-правового
правочину (угоди) комісії, не набував
права власності як на реалізований
товар, так і на грошові кошти, отримані
від його реалізації, а фактично вчиняв
юридичні дії на підставі повноважень,
наданих йому безпосереднім власником.
Тому його дії щодо включення до обсягу
виручки за здійснення операцій з
продажу будівельних матеріалів лише
суми комісійної винагороди,
передбаченої в договорах комісії, є
правомірними і такими, що відповідають
положенням Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин).

Проте, колегія суддів вказує, що суди
першої та апеляційної інстанцій
залишили поза увагою той факт, що
наявність хоча б однієї з таких
підстав, як: загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), що перевищує допустимий
розмір для платників єдиного податку;
здійснення операцій або укладання угод
на суму, що перевищує допустимий розмір
для підприємців-платників єдиного
податку; перевищення обсягу виручки,
максимально встановленого для
платників єдиного податку;
недотримання форми розрахунків, -
передбачає перереєстрацію платника
єдиного податку платником податків на
загальних підставах. Недотримання
строків такої перереєстрації тягне за
собою встановлену законом
відповідальність.

У той же час, Указ Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)не містить
положень, які б регулювали питання
оподаткування сум, що перевищують
граничний розмір, встановлений
законодавцем.

Згідно положень пункту 22.10 статті 22
Прикінцевих положень Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин), до
набрання чинності спеціальним законом
з питань оподаткування фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької дальності,
діє розділ IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Підпунктом 9.12.2 пункту 9.12 статті 9
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що якщо фізична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності або
фізична особа, яка сплачує ринковий
збір, отримує інші доходи, ніж
визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту,
то такі доходи оподатковуються за
загальними правилами, встановленими
цим Законом для платників податку, що
не є такими суб'єктами підприємницької
діяльності.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

У відповідності до пункту 5.1. статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Виходячи з наведених вище правових
норм, оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу.

Разом з цим, суди першої та апеляційної
інстанцій, задовольняючи позовні
вимоги в частині визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень
№/0-12205/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14898/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20687/10/17-313 від 30 липня 2009 року)
обставин щодо дотримання позивачем
умов перебування на спрощеній системі
оподаткування обліку та звітності не
встановили та, як наслідок, не
перевірили правомірність формування
позивачем валових доходів та валових
витрат, а також розміру
оподатковуваного доходу.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) об'єктом оподаткування
є операції платників податку з
поставки товарів та послуг, місце
надання яких знаходиться на митній
території України, в тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору) для погашення
заборгованості заставодавця, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувачу
(орендарю).

За приписами підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, суди
першої та апеляційної інстанцій,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень
№/0-12206/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14829/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20688/10/17-313 від 30 липня 2009 року),
виходили з того, що неможливо
встановити на підставі яких договорів
та за якими господарськими операціями
відповідач дійшов висновку про
заниження позивачем податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість.

Разом з цим, на 8 аркуші акту перевірки
податковим органом вказано перелік
платіжних документів, які містять
інформацію про юридичну особу, а також
суму розрахунків (з урахуванням
податку на додану вартість). На 9 аркуші
акту перевірки податковим органом
вказано перелік податкових накладних,
які містять інформацію про юридичну
особу, а також суму розрахунків (з
урахуванням податку на додану
вартість). Також, матеріали справи
містять банківські виписки із
зазначенням платника та призначення
платежу, видаткові накладні, податкові
накладні та вантажні митні декларації,
які дають можливість встановити факт
отримання (сплати) позивачем податку на
додану вартість та, як наслідок, дають
можливість встановити факт
правомірності формування позивачем
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податкового
кредиту, з урахуванням того, що в силу
положень статті 74 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд необмежений правом забезпечити
докази шляхом призначення експертизи.

При цьому, колегія суддів погоджується
з висновками судів попередніх
інстанцій, що під час проведення
перевірки податковий орган
зобов'язаний був врахувати як
порушення, які призвели до заниження
позивачем податкових зобов'язань з
податку на додану вартість, так і
порушення, які призвели до завищення
позивачем податку на додану вартість.
Зокрема, ДПІ у Київському районі м.
Донецька, зазначаючи на 9 аркуші акту
перевірки про неправомірне включення
позивачем до складу податкового
кредиту 3 кварталу 2008 року податку на
додану вартість, сплаченого у складі
придбаних ним товарів (робіт, послуг) у
розмірі 329730,00 грн. (у тому числі податок
на додану вартість - 54955,00 грн.), який не
підтверджено податковими накладними,
зобов'язаний був вказати, на підставі
яких первинних бухгалтерських
документів він виявив таке порушення.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій
вказаних обставин не встановили.

При цьому, колегія суддів погоджується
з висновками судів попередніх
інстанцій про наявність підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій №/0-12204/10/17-313 від 23 квітня
2009 року, оскільки з акту перевірки
(пункт 3.1.6), який має бути носієм
доказової інформації, не вбачається, на
підставі яких первинних документів
податковий орган встановив отримання
позивачем готівкових коштів у розмірі
45727,40 грн., з урахуванням того, що
додаток № 5 до акту перевірки (т.1 арк.
справи 53), на який посилається
відповідач, містить у собі аналіз руху
коштів на розрахунковому рахунку
позивача (з переліком платіжних
документів, згідно яких грошові кошти
надходили на розрахунковий рахунок
позивача), і ніяким чином не стосується
отримання позивачем готівкових коштів,
а також зважаючи на те, що у пункті 2.6
акту перевірки вказано, що позивач
здійснював оптову торгівлю, тоді як в
силу положень пункту 12 статті 9 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» реєстратори
розрахункових операцій та
розрахункові книжки не застосовуються,
якщо в місці отримання товарів (надання
послуг) операції з розрахунків у
готівковій формі не здійснюються
(оптова торгівля тощо), з огляду на що
ухвалені у справі судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій у цій
частині підлягають залишенню без змін.

Отже, суд касаційної інстанції не може
визнати законними і обґрунтованими
судові рішення попередніх інстанцій,
оскільки останні ухвалені без повного
та всебічного з'ясування обставин,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги і заперечення, та інших
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи те, що суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, а порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права могли призвести
до неправильного вирішення справи і не
можуть бути усунені судом касаційної
інстанції, постанова Донецького
окружного адміністративного суду від 02
лютого 2010 року та ухвала Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 травня 2010 року підлягають
скасуванню в частині задоволених
позовних вимог про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень
№/0-12205/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14898/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20687/10/17-313 від 30 липня 2009 року),
№/0-12206/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14829/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20688/10/17-313 від 30 липня 2009 року), а
справа в цій частині направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.
В решті постанова Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року та ухвала Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2010
року підлягають залишенню без змін.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильного визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняте обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, ч. 2, ч.
4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі міста
Донецька задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2010
року скасувати в частині задоволених
позовних вимог про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень
№/0-12205/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14898/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20687/10/17-313 від 30 липня 2009 року),
№/0-12206/10/17-313 від 23 квітня 2009 року
(№/1-14829/10/17-313 від 22 травня 2009 року,
№/2-20688/10/17-313 від 30 липня 2009 року), а
справу в цій частині направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

В частині задоволених позовних вимог
про визнання недійсним рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій №/0-12204/10/17-313 від 23 квітня
2009 року постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 лютого 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 травня 2010
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:
_____________________ Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Ю.І. Цвіркун