Справа № 2-а-1024/154/2012
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2014-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Гуртовенко
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Горяйнова
А.М.,

суддів - Мамчура
Я.С. та Шостака О.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ставищенського районного суду
Київської області від 14 лютого 2012 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України у Ставищенському районі
Київської області про зобов'язання
здійснити перерахунок пенсії та
додаткової пенсії, передбачених ст.ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України у
Ставищенському районі Київської
області та зобов'язати провести
перерахунок пенсії, встановивши її
розмір на рівні 8 мінімальних пенсій за
віком, та додаткової пенсії,
встановивши її розмір на рівні 75 % від
мінімальної пенсії за віком у
відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
за період з 10 червня 1998 року.

Постановою Ставищенського районного
суду Київської області від 14 лютого 2012
року даний адміністративний позов було
залишено без розгляду в частині вимог
за період з 10 червня 1998 року по 25 липня
2011 року та відмовлено в задоволенні
іншої частини адміністративного
позову.

ОСОБА_2, не погоджуючись із прийнятою
постановою подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нове рішення про
задоволення позову. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Зокрема апелянт вказує на те, що
позивачу пенсію та додаткову пенсію
слід виплачувати в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком та 75 % від
мінімальної пенсії за віком. Також
позивач посилається на те, що строки
звернення до суду з даним позовом є
необмеженим.

Особи, які беруть участь у справі, з
клопотаннями про розгляд справи за їх
участю - не зверталися. В матеріалах
справи достатньо письмових доказів для
вирішення апеляційної скарги, а
особиста участь сторін у розгляді
справи не обов'язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала можливим розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
обставини, на які посилається
відповідач, колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2
залишити без задоволення, а постанову
Ставищенського районного суду
Київської області від 14 лютого 2012 року -
без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про залишення
адміністративного позову ОСОБА_2 без
розгляду в частині вимог за період з 10
червня 1998 року по 25 липня 2011 року суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач пропустив шестимісячний строк
звернення до суду, встановлений ч. 2 ст.
99 КАС України.

Враховуючи дату звернення ОСОБА_2 до
суду з даним позовом, а також строки
звернення до суду, встановлені ч. 2 ст. 99
КАС України, колегія суддів вважає, що
постанова суду від 14 лютого 2012 року в
частині залишення без розгляду
позовних вимог за період з 10 червня 1998
року по 25 липня 2011 року є законною та
обґрунтованою.

Посилання позивача як на підставу не
застосовувати наслідки пропущення
строків звернення до суду, передбачені
ч. 1 ст. 100 КАС України, на ст. 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», ст. 87
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» та ст. 76 Закону України
«Про використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» колегія суддів
вважає необґрунтованими з огляду на
наступне.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» нараховані суми пенсії,
не отримані з вини органу, що призначає
і виплачує пенсію, виплачуються за
минулий час без обмеження будь-яким
строком з нарахуванням компенсації
втрати частини доходів.

У відповідності до ч. 2 ст. 87 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
суми пенсії, не одержані своєчасно з
вини органу, що призначає або виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

Тобто, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком лише
нараховані суми пенсії, які не отримані
з вини органу, що призначає і виплачує
пенсію.

Разом з тим, в даному випадку,
підвищення до пенсії позивачу не лише
не виплачувалося з вини відповідача,
але й не було нараховане.

Право на отримання підвищення до
пенсії відповідачем не визнавалося, що
й стало підставою для звернення
позивача до суду з даним позовом. За
таких обставин необхідною умовою
зобов'язання відповідача здійснити
виплату позивачу підвищення до пенсії
за минулий час є визнання права
позивача на отримання такого
підвищення в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України
позивач має право звернутися до
адміністративного суду за захистом
своїх прав в межах шестимісячного
строку. Таким чином, оскільки право
позивача на отримання підвищення до
пенсії судом може бути визнано у
відповідності до ст. 99 КАС України лише
з 25 липня 2011 року, то й відповідача може
бути зобов'язано виплатити позивачу
вказане підвищення лише з 25 липня 2011
року.

Позивач, як на підставу для задоволення
своїх вимог посилається також на те, що
згідно ст. 76 Закону України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку», позовна давність
на вимогу про відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю, становить
тридцять років.

Колегія суддів вважає, що посилання
позивача на Закон України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» як
нормативно-правовий акт, який
встановлюють інший строк звернення до
адміністративного суду, відмінний від
строку, встановленого ст. 99 КАС України,
- необґрунтованими.

Закон України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну безпеку»
не належить до нормативно-правових
актів, які безпосередньо регулюють
правовідносини, що склалися між
сторонами даної справи.

Крім того, з огляду на положення ст.ст.
21, 105, 162 КАС України адміністративний
позов може містити вимоги щодо
визнання незаконними рішень, дії чи
бездіяльності відповідача,
зобов'язання його вчинити певні дії,
відшкодувати шкоду, заподіяну
незаконними рішенням, дією,
бездіяльністю.

Натомість вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної здоров'ю, не належать
до юрисдикції адміністративного суду.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що ст. 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» та ст. 76 Закону
України «Про використання ядерної
енергії та радіаційну безпеку» не
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що з набранням чинності Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік» та постанови КМ України «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» від 06 липня 2011 року
№ 745 було змінено правові підстави та
розміри соціальних виплат особам, які
мають статус постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи, а тому
позивач з 23 липня 2011 року втратив право
на виплату пенсію та додаткову пенсію у
розмірах, встановлених ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
Кабінету Міністрів України було надано
право встановлювати розмір вказаних
соціальних виплат.

Відповідне повноваження Кабінетом
Міністрів України було реалізоване
шляхом прийняття постанови «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» від 06 липня 2011 року
№ 745. Вказана постанова набула чинності
23 липня 2011 року.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає,
що з 23 липня 2011 року особи, які набули
статусу постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи, втратили
право на виплату відповідних виплат у
розмірі, встановленому Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно п. 3 Прикінцевих положень Закону
України «Про державний бюджет на 2012
рік» у 2012 році норми і положення,
зокрема, ст.ст. 50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2012
рік.

На виконання п. 3 Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
на 2012 рік» Кабінетом Міністрів України
було винесено постанову «Про
підвищення рівня соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» 23
листопада 2011 року № 1210.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції було
правомірно задоволено вимоги позивача
про виплату пенсії та додаткової
пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій
за віком та 75 % від мінімальної пенсії
за віком за період з 25 липня 2011 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 не спростовують висновки суду
першої інстанції, викладені в
постанові від 14 лютого 2012 року, та не
можуть бути підставами для її
скасування.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам та
прийнято законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим судова колегія вважає
необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2
залишити без задоволення, а постанову
Ставищенського районного суду
Київської області від 14 лютого 2012 року -
без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволенні апеляційної скарги
ОСОБА_2 - відмовити.

Постанову Ставищенського районного
суду Київської області від 14 лютого 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання нею законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
А.М. Горяйнов

Судді Я.С. Мамчур

О.О. Шостак

Головуючий суддя
Горяйнов А.М.

Судді:
Мамчур Я.С

Шостак О.О.