Справа № 823/171/14
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
справа № 823/171/14

м. Черкаси

12 год. 55 хв.

Черкаський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого - судді Гаращенка В.В.,

при секретарі - Шоколенко Т.М.

за участю

представника позивача: ОСОБА_1 - за
довіреністю;

представників відповідача: Павленко
М.В., Литвиненко Н.В. - за довіреностями;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси адміністративну
справу за позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 до Смілянської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Черкаській області про
визнання недійсними та скасування
рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
звернулась до суду з адміністративним
позовом про скасування рішень
Смілянської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області, а саме податкових повідомлень
- рішень від 13.01.2014 № та №, а
також рішення №1 від 13.01.2014.

В обґрунтування заявленого позову
зазначено, що за результатами
проведеної документальної планової
виїзної перевірки позивача податковим
органом прийняті податкове
повідомлення-рішення від 13.01.2014 №
про збільшення позивачу сум грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб за порушення п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, податкове
повідомлення-рішення від 13.01.2014 №
про збільшення позивачу сум грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за порушення вимог п. 198.6 ст. 198,
пп. 192.1.1 п. 192.1 ст. 192, п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, а також
рішення №1 від 13.01.2014 про застосування
штрафної санкції в розмірі 1706 грн. 47
коп. за збільшене грошове зобов'язання
з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, при цьому
податковий орган дійшов хибного
висновку про порушення позивачем норм
Податкового кодексу України та
законодавства про сплату єдиного
внеску, і висновки, викладені в акті
перевірки, суперечать вимогам
законодавства України, тому
оскаржувані податкові рішення
підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому
засіданні заявлений позов підтримав у
повному обсязі, в обґрунтування вимог
зазначив, що висновки податкового
органу не відповідають нормам
податкового законодавства, оскільки,
по-перше, витрати позивача як фізичної
особи - підприємця, який не є платником
податку на прибуток, але надає
звітність про доходи від зайняття
підприємницькою діяльністю,
формуються у тому ж порядку як у
платників податку на прибуток, таким
чином є хибним висновок відповідача
про те, що позивач не мав права
відносити до складу витрат основних
засобів амортизацію обладнання, що
використовується при здійсненні
господарської діяльності. По-друге,
відповідачем протиправно прийнято
рішення №1 від 13.01.2014 про застосування
штрафної санкції в розмірі 1706 грн. 47
коп. за збільшене грошове зобов'язання
з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в результаті
незаконного збільшення відповідачем
позивачу чистого оподаткованого
доходу за 2012 рік шляхом неврахування
витрат основних засобів на амортизацію
придбаного обладнання, оскільки базою
для нарахування єдиного соціального
внеску є дохід, отриманий від
діяльності. Крім того, рішення №1 від
13.01.2014 прийнято з порушенням процедури
його прийняття, закріпленої вимогами
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».
По-третє, висновок податкового органу
про неправомірне віднесення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за порушення, допущені
в оформленні реєстрів отриманих
податкових накладних, не ґрунтується
на вимогах Податкового кодексу
України, оскільки до податкового
кредиту не відносяться суми податку, як
не підтверджені податковими
накладними або податковими накладними,
які оформлені з порушенням, при цьому
такі вимоги на реєстри не
розповсюджуються. Отже, виходячи з
викладеного, оскаржені рішення
підлягають скасуванню.

В судовому засіданні та в письмовому
запереченні на адміністративний позов
представники відповідача просили
відмовити в його задоволенні повністю,
оскільки порушення дійсно мали місце,
що підтверджується нормами
податкового законодавства та Законом
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». Таким чином,
оскаржувані рішення винесені
правомірно на підставі виявлених
перевіркою порушень.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши подані у справі докази,
надавши їм юридичну оцінку, суд
зазначає наступне.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4,
РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована
виконавчим комітетом Смілянської
міської ради 09.04.2001, перебуває на обліку
у Смілянській ОДПІ, зокрема як платник
податку на додану вартість згідно
свідоцтва НОМЕР_2 виданого 31.03.2006.

Смілянською об'єднанню державною
податковою інспекцією проведена
документальна планова виїзна
перевірка позивача щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2012 по 31.12.2012, дотримання
законодавства щодо укладання
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного соціального внеску
на загальнообов'язкове соціальне
страхування, виконання вимог валютного
та іншого законодавства за період з
01.01.2012 по 31.12.2012. За результатами
перевірки складено акт від 27.12.2013
№685/23-04-17-0108/НОМЕР_1.

За висновками акту від 27.12.2013
№685/23-04-17-0108/НОМЕР_1 фізична особа -
підприємець ОСОБА_4 допустила
порушення, зокрема: п. 177.2 ст. 177
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№2755-VI, в результаті чого не враховано
чистого доходу при обчисленні та
сплаті податку з доходів фізичних
особі в сумі 64225 грн. 91 коп., порушення п.
2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»,
позивачем не враховано чистого доходу
при обчисленні та сплаті єдиного
соціального внеску в сумі 98355 грн. 22
коп., а також порушення п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України в
результаті чого встановлено завищення
податкового кредиту з податку на
додану вартість на загальну суму 69145
грн. 96 коп.

13 січня 2014 року відповідачем на
підставі висновків акту від 27.12.2013
№685/23-04-17-0108/НОМЕР_1 прийняте податкове
повідомлення-рішення за № про
збільшення фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_4 сум грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб за
основним платежем на 9633 грн. 89 коп. та за
штрафними санкціями на 2918 грн. 47,
прийняте податкове
повідомлення-рішення за № про
збільшення фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_4 сум грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем на 13362 грн. 86 коп. та за
штрафними санкціями на суму 3340 грн. 72
коп., а також прийнято рішення від 13
січня 2014 року №1 про застосування
штрафної санкції в розмірі 1706 грн. 47
коп. за збільшене фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_4 грошове зобов'язання
з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на загальну суму
34129 грн. 31 коп.

Оцінюючи юридичну та фактичну
обґрунтованість вказаного висновку
відповідача, і, відповідно, винесених
на його підставі спірних рішень на
відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС
України, суд виходить з наступного.

Податковий Кодекс України встановлює
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства
(далі - Кодекс).

За результатами перевірки встановлено,
що позивачем до складу витрат
віднесено витрати на придбання
товарно-матеріальних цінностей, витрат
на оплату праці, витрат на охорону та
оренду приміщень, витрати на
банківські послуги, а також
амортизація основних фондів.

Відповідач вважає, що позивачем
безпідставно включена до валових
витрат сума амортизації основних
фондів, чим допущено порушення п. 177.4 ст.
177 Кодексу.

Згідно із п. 177.2. ст. 177 Кодексу об'єктом
оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та негрошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п. 177.4. ст. 177 Кодексу до
переліку витрат фізичних осіб -
підприємців, безпосередньо пов'язаних
з отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу («Податок на прибуток
підприємств»).

Тобто, норма п. 177.4. ст. 177 Кодексу є
відправною нормою, яка вказує на те, що
витрати суб'єкта господарювання, який
не є платником податку на прибуток, але
надає звітність про доходи від заняття
підприємницької діяльністю,
формуються у тому ж порядку як у
платників податку на прибуток.

Згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III
Кодексу, не включаються до складу
витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі ст.ст. 144 - 148 цього Кодексу, з
урахуванням п.п. 146.11 і 146.12 ст. 146 та п. 148.5
ст. 148 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1. 138 Кодексу витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з п.п 138.4, 138.6 - 138.9,
пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Відповідно до абз. «в» пп. 138.10.2. п. 138.10.
ст. 138 Кодексу, до складу інших витрат
включаються адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, зокрема, це
витрати на витрати на утримання
основних засобів, до яких відноситься і
амортизація.

З наведених норм випливає, що до складу
витрат не включаються витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів. Разом з
тим, ці витрати підлягають амортизації
у порядку, визначному ст.ст. 144 - 146
Кодексу та включаються до валових
витрат у вигляді амортизаційних
відрахувань.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Кодексу витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно зі пп. 17.1.3. п. 17.1. ст. 17 Кодексу
платник податків має право обирати
самостійно, якщо інше не встановлено
цим Кодексом, метод ведення обліку
доходів і витрат.

Відповідно до ч. 3. ст. 2 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» суб'єкти
підприємницької діяльності, яким
відповідно до законодавства надано
дозвіл на ведення спрощеного обліку
доходів і витрат, ведуть
бухгалтерський облік і подають
фінансову звітність у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему обліку і звітності.

Суд зазначає, що Закон України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» надає право
фізичній особі-підприємцю вести
спрощений облік доходів і витрат. Але
даний закон не позбавляє фізичну
особу-підприємця права вести
бухгалтерський облік валових витрат
основних фондів, що підлягають
амортизації.

За таких обставин, суд зазначає, що
податковий орган невірно дійшов
висновку про відсутність у позивача як
фізичної особи - підприємця права
включати до валових витрат амортизацію
основних фондів.

Виходячи з викладеного, податкове
повідомлення-рішення від 13.01.2014 за
№ про збільшення фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_4 сум грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних особі підлягає скасуванню.

Щодо рішення відповідача від 13 січня 2014
року №1 про застосування штрафної
санкції в розмірі 1706 грн. 47 коп. за
збільшене грошове зобов'язання з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.

Судом встановлено, що відповідно акту
перевірки від 27.12.2013 №685/23-04-17-0108/НОМЕР_1
відповідач зазначає про порушення
позивачем п. 2 ст. 7 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

В силу п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» платниками
єдиного внеску є роботодавці фізичні
особи, які забезпечують себе роботою
самостійно, та фізичні особи, які
використовують працю інших осіб на
умовах трудового договору (контракту).

Відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» для платників,
зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб -
підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 ч. 1 ст. 4
цього Закону, - на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Відповідачем в акті перевірки від
27.12.2013 №685/23-04-17-0108/НОМЕР_1 зазначено, що
позивач за 2012 рік за даними звітів
визначено суму доходу, на яку
нараховується єдиний внесок у розмірі
34,7%, встановлено заниження єдиного
внеску, нарахованого з чистого
оподатковуваного доходу в сумі 34129 грн.
31 коп. в зв'язку з встановленими
порушеннями п. 177.4. ст. 177 Кодексу.

Таким чином суд зазначає, що оскільки в
ході розгляду справи встановлено
протиправність висновку відповідача
про відсутність у позивача як фізичної
особи - підприємця права включати до
валових витрат амортизацію основних
фондів і відповідно порушення п. 177.4. ст.
177 Кодексу, то висновок про заниження
позивачем суми єдиного внеску, що
підлягає сплаті також є
необґрунтований.

Крім того, відповідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» недоїмка - сума
єдиного внеску, своєчасно не
нарахована та/або не сплачена у строки,
встановлені цим Законом, обчислена
органом доходів і зборів у випадках,
передбачених цим Законом.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» орган доходів і
зборів у порядку, за формою та у строки,
встановлені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом. Платник єдиного внеску
зобов'язаний протягом десяти
календарних днів з дня надходження
вимоги про сплату недоїмки сплатити
суми недоїмки та штрафів разом з
нарахованою пенею. У разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки платник
єдиного внеску узгоджує її з органом
доходів і зборів шляхом оскарження
вимоги про сплату єдиного внеску в
адміністративному або судовому
порядку.

Отже, виходячи з вищевикладеного, орган
доходів і зборів зобов'язаний
надсилати платникам єдиного внеску,
які мають недоїмку, вимогу про її
сплату, і недоїмка має бути сплачена
протягом 10-ти календарних днів з дня
надходження вимоги, а у разі незгоди з
вимогою платник внеску має право
узгодити її в адміністративному або
судовому порядку.

В свою чергу, відповідач рішенням від 13
січня 2014 року №1 застосував до позивача
штрафну санкцію в розмірі 1706 грн. 47 коп.
за встановлене в ході проведеної
перевірки правопорушення, яке виражене
в заниженні єдиного внеску,
нарахованого з чистого
оподатковуваного доходу в сумі 34129 грн.
31 коп.

В силу п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» орган доходів і
зборів застосовує до платника єдиного
внеску такі штрафні санкції за
донарахування органом доходів і зборів
або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період, за
який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Разом з тим, судом встановлено, що
відповідач вимогу про сплату недоїмки
позивачу не направляв, чим позбавив
останнього права на узгодження
донарахованої суми єдиного внеску в
разі з її незгодою.

Отже, виходячи з викладеного, рішення
від 13 січня 2014 року №1 про застосування
штрафної санкції в розмірі 1706 грн. 47
коп. за збільшене грошове зобов'язання
з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування підлягає
скасуванню.

Щодо висновку відповідача про
порушення позивачем вимог п. 198.6 ст. 198
Кодексу, в результаті чого встановлено
завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість на загальну
суму 69145 грн. 96 коп.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Кодексу сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Кодексу
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Кодексу податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Кодексу податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Кодексу не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

В свою чергу, відповідач зазначає, що
позивачем віднесено до податкового
кредиту суми податку, сплачені у
зв'язку з придбанням товарів, за
податковими накладними, які оформлені
з порушеннями, проте такі порушення
полягають у тому, що в електронних
реєстрах виданих та отриманих
податкових накладних, копії записів
яких платник подає до податкового
органу, не співпадають з наданими на
перевірку податковими накладними, отже
відповідач дійшов висновку про
неможливість віднесення сум
податкового кредиту за такими
податковими накладними.

Відповідно до змісту п. 201.4. та п. 201.8 ст.
201 Кодексу, податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
встановленому порядку.

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України №969 від 21.12.2010
року, податкову накладну складає особа,
яка зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, на момент
складання податкових накладних
питання щодо реєстрації контрагентів
позивача платника податку на додану
вартість відповідно до чинного
законодавства не виникало.

Надані до матеріалів справи податкові
накладні за своєю формою та змістом
відповідають Кодексу, зокрема, містять
такі обов'язкові реквізити як
порядковий номер податкової накладної,
дата виписування податкової накладної,
повну назву продавця послуг, юридичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, податковий
номер, місцезнаходження юридичної
особи - продавця, опис (номенклатура)
товарів/послуг та їх кількість, обсяг,
ціна постачання без урахування
податку, ставка податку та відповідна
сума податку в цифровому значенні,
загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку, вид
цивільно-правового договору, печатку
та підпис.

Таким чином, суд зазначає, що висновок
відповідача відносно розбіжностей
записів в електронних реєстрах виданих
та отриманих податкових накладних та
самих податкових накладними, не
узгоджується з нормами податкового
законодавства, оскільки єдиною
підставою для формування податкового
кредиту є наявність у платника податку
належним чином оформленої податкової
накладної, отже відповідач
необґрунтовано нарахував позивачу сум
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість та відповідно
протиправно прийняв податкове
повідомлення-рішення від 13.01.2014 за
№.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Судом встановлено, що суб'єкт владних
повноважень, не довів обґрунтованості
складених висновків і відповідно
прийняття спірних рішення, а тому,
зважаючи на обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, докази щодо їх
підтвердження, керуючись актами
законодавства щодо цих правовідносин,
суд дійшов висновку, що заявлені в
адміністративному позові вимоги
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 11, 70, 71, 86, 94, 159, 162, 163, 254
КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Податкове повідомлення - рішення
Смілянської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області від 13 січня 2014 року № про
збільшення фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_4 сум грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних особі -
скасувати.

Податкове повідомлення - рішення
Смілянської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області від 13 січня 2014 року № про
збільшення фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_4 сум грошового зобов'язання з
податку на додану вартість - скасувати.

Рішення Смілянської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області від 13 січня 2014 року
№1 про збільшення фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_4 сум грошового
зобов'язання з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - скасувати.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 651 (шістсот п'ятдесят одну) грн.
судового збору.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, яка може бути подана до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення постанови, а в разі
проголошення судом вступної та
резолютивної частини постанови
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 06 березня 2014 року.

Суддя
В.В. Гаращенко