Справа № 2а-6989/11
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
Справа № 9104/117138/12

Львівський апеляційний
адміністративний суду в складі колегії
суддів:

головуючого
Довгополова О.М.,

суддів:
Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в м. Івано-Франківську на
постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 05 липня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м.
Івано-Франківську про зобов'язання
здійснити перерахунок пенсії та
здійснити виплату недоплачених коштів,
-

ВСТАНОВИВ

16 червня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, у якому, просила визнати
протиправними дії відповідача щодо
відмови у перерахунку державної пенсії
по інвалідності та додаткової пенсії
відповідно до ст.ст. 50, 54, 67 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком; зобов'язати відповідача
провести перерахунок державної та
додаткової пенсій за періоди з 01 січня
2005 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня
2008 року по 28 лютого 2009 року відповідно
до ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
обчисленої з розміру державної пенсії
не менше 6 мінімальних пенсій за віком
та додаткової пенсії 50% мінімальної
пенсії за віком з урахуванням ч.1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»; зобов'язати виплатити
відповідно до проведеного перерахунку
недоотримані суми державної та
додаткової пенсій за періоди з 01 січня
2005 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня
2008 року по 28 лютого 2009 року з урахування
проведених у цей час виплат.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 05 липня 2011 року позов
задоволено. Визнано неправомірними дії
відповідача щодо відмови в перерахунку
позивачу пенсії по інвалідності як
постраждалій внаслідок Чорнобильської
катастрофи, інваліду ІІІ-ї групи,
захворювання якої пов'язане з
наслідками аварії на ЧАЕС, І категорія
згідно статей 50, 54, 67 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком.
Зобов'язано відповідача зробити
перерахунок пенсії позивачу за періоди
з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2007 року та
з 22 травня 2008 року по 28 лютого 2009 року
згідно статей 50, 54, 67 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
обчисленої з розміру основної
(державної) пенсії не менше 6
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії 50% мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, що
визначається згідно із ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом. Зобов'язано
відповідача виплатити позивачу у
зв'язку з проведенням вищевказаного
перерахунку пенсії недоотримані суми
пенсії за періоди з 01 січня 2005 року по 31
грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 28
лютого 2009 року з урахуванням
проведених у цей час виплат.

Не погоджуючись з даною постановою її
оскаржив відповідач, в апеляційній
скарзі, покликаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позову. На обґрунтування
вимог апеляційної скарги зазначає, що
встановлений ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсії за віком застосовується
виключно для визначення розміру
пенсій, призначених відповідно до
зазначеного Закону, і не може
враховуватися для перерахунків або
підвищень інших пенсій, в тому числі
пенсій, призначених згідно із Законом
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи". Фінансове
забезпечення державних соціальних
гарантій здійснювалось в розмірах,
встановлених постановами Кабінету
Міністрів України в межах бюджетних
асигнувань. Водночас зазначає, що судом
проігноровано судову практику щодо
застосування строку позовної давності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України
колегія суддів вважає доцільним
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
висновку про часткове її задоволення,
враховуючи наступне.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від
27 листопада 1996 року (а.с.10), довідки
сер.МСЕ 164631 від 03.05.2006 року (а.с.12)
позивач віднесений до 1 категорії осіб,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, перебуває
на обліку у відповідача, отримує пенсію
як інвалід ІІІ групи інвалідності по
ЧАЕС.

На звернення позивача про проведення
перерахунку державної та додаткової
пенсій відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону
№ 796-ХІІ відповідачем у такому
відмовлено.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Статтею 49 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ
(далі - Закон № 796-ХІІ) пенсії особам,
віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Відповідно до чинної на час спірних
правовідносин ст.50 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" особам,
віднесеним до категорії 1, які є
інвалідами третьої групи,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі ст.54 вказаного Закону в усіх
випадках розмір пенсій для інвалідів
третьої групи, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
не може бути нижчим 6 мінімальних
пенсій за віком.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (ч.2 ст.46
Конституції України).

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Крім того, згідно з положенням ч. 4 ст. 9
КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З врахуванням наведеного та виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що відповідачем
неправомірно та всупереч вимогам
зазначеного Закону здійснено
розрахунок пенсії позивача відповідно
до постанов Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530 «Про деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» та від 16.07.2008 року № 654 «Про
підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян», оскільки з
врахуванням загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами, при
розрахунку державної та додаткової
пенсії позивача підлягає застосуванню
розмір прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність,
встановлений законом про Державний
бюджет України на відповідний рік, на
підставі якого і має визначатися
мінімальний розмір пенсії за віком.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Тому звуження підзаконним актом змісту
та обсягу права, наданого зазначеним
вище Законом, є неправомірним і
безпідставним.

При цьому колегія суддів зазначає
наступне.

18 лютого 2010 року Верховною Радою
України прийнято Закон України № 1691-ІV
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
юрисдикції справ, пов'язаних із
соціальними виплатами», який набрав
чинності 10 березня 2010 року.

Цим Законом було встановлено, що справи
щодо спорів з приводу призначення,
обчислення, перерахунку, здійснення,
надання, одержання пенсійних виплат,
соціальних виплат непрацездатним
громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням та інших
соціальних виплат, соціальних послуг,
допомоги, захисту, пільг, речового
майна, пайків або грошової компенсації
замість адміністративних судів суди
загальної юрисдикції розглядають у
порядку цивільного судочинства, а п. 3
ч. 1 ст. 18 КАС України виключено.

Однак, Рішенням Конституційного Суду
України № 10-рп/2010 від 09.09.2010 року у
справі щодо підвідомчості справ,
пов'язаних із соціальними виплатами,
норми Закону № 1691-ІV від 18.02.2010 року та
ЦПК України, відповідно до яких справи,
пов'язані із соціальними виплатами, що
підлягають розгляду адміністративними
судами, було передано місцевим
загальним судам для розгляду в порядку
цивільного судочинства (пункти 1, 2
резолютивної частини зазначеного
Рішення), визнано такими, що не
відповідають Конституції України, а
отже справу слід розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Крім того колегія суддів зазначає, що
позивач звернувся до суду з позовом
управління Пенсійного фонду України в
м. Івано-Франківську про зобов'язання
здійснити перерахунок пенсії та
здійснити виплату недоплачених коштів
16 червня 2010 року. Ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
17 червня 2010 року відкрито провадження в
цивільній справі, а ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
16 березня 2011 року провадження в справі
закрито з тих підстав, що справу слід
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Враховуючи ту обставину, що позивач
звернувся до 09 вересня 2010 року до
місцевого загального суду з позовною
заявою в межах строку, визначеного
цивільним процесуальним кодексом
України, яка не була розглянута у
зв'язку з ухваленням Конституційним
Судом України Рішення від 09 вересня 2010
року № 19-рп/2010 у справі за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України

(конституційності) положень Закону
України "Про внесення змін до

деяких законодавчих актів України
щодо підвідомчості справ, пов'язаних
із соціальними виплатами" є поважною
причиною пропуску строку звернення до
адміністративного суду. Таким чином,
відповідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Провадження в адміністративних
справах відповідно до ч.2 ст. 5 КАС
України здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи. Отже позовні вимоги
за період з 01.01.2005 року по 15.06.2007 року
слід залишити без розгляду, так як
відповідно до частини 1 статті 100 КАС
України (в редакції, чинній на час
розгляду справи в суді першої
інстанції) адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Неврахування наведеного є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції.

В 2007 році зміни до ст.ст. 50 та 54 Закону №
796-ХІІ не вносились, тому за період з 16
червня по 31 грудня в межах 2007 року
відсутні обмеження щодо здійснення
виплат згідно зі ст.ст. 50 та 54 Закону №
796-ХІІ.

Частиною 2 статті 152 Конституції
України встановлено, що закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

За таких обставин вищезазначені
положення пп. 12, 15 п. 28 розділу ІІ
«Внесення змін до деяких законодавчих
актів України» Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року втратили чинність з 22.05.2008 року, у
зв'язку з чим із зазначеної дати
відновлено дію статей 50 та 54 Закону №
796-ХІІ. Таким чином, позовні вимоги за 2008
рік підлягають задоволенню з 22 травня
по 31 грудня.

Щодо позовних вимог за 2009 рік, суд
зазначає наступне.

Статтею 71 Закону України від 26 грудня
2008 року № 835-VI «Про державний бюджет
України на 2009 рік» Кабінету Міністрів
України було надано право у 2009 році
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення
в абсолютних сумах розмірів лише тих
виплат, вихідним критерієм розрахунку
яких є розмір мінімальної заробітної
плати. Відповідно її дія не поширюється
на спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно із
Законом № 796-ХІІ залежить від розміру
мінімальної пенсії за віком, а не від
розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата у 2009 році
позивачу державної та додаткової
пенсій повинні були здійснюватися в
розмірі, встановленому відповідно до
статей 50 та 54 Закону № 796-ХІІ.

Таким чином, позивач має право на
призначення пенсії в розмірі, не
нижчому шести мінімальних пенсій за
віком, та щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
50 відсотків мінімальної пенсії за
віком, за періоди з 16 червня 2007 року по 31
грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 28
лютого 2009 року, оскільки до спірних
правовідносин слід застосовувати
положення Закону № 796-ХІІ, що має вищу
юридичну силу, ніж акти Кабінету
Міністрів України, зокрема його
постанови № 530 від 28.05.2008 року та № 654
від 16.07.2008 року, які не відповідають
нормам цього Закону.

Положення ч.3 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», на думку колегії суддів,
не є перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат, пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого ч.1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Колегія суддів вважає вірним висновок
суду про те, що новий мінімальний
розмір пенсії за віком залежить від
нового розміру прожиткового мінімуму.

Наведені висновки відповідають
вимогам ч.3 ст.67 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», яка
передбачає, що у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до ст.54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

За таких обставин відмова пенсійного
органу у проведенні наведеного
перерахунку у разі встановлення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

Доводи апелянта в іншій частині на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до переконливого висновку
про часткове задоволення позовних
вимог з вищевикладених мотивів.

Керуючись статтями 195, 197 ч. 1 п. 1, 198, 202 п.
4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.
Івано-Франківську задовольнити
частково, постанову
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 05 липня
2011 року у справі № 2-а-6989/11 - скасувати та
прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в м. Івано-Франківську
здійснити перерахунок та виплатити
ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи, державну
пенсію та додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, відповідно до ст.
ст. 50, 54 та ч.3 ст. 67 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в редакції
Закону, яка діяла до 01.01.2008 року,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з 16
червня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22
травня 2008 року по 28 лютого 2009 року
включно, з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий:
О.М. Довгополов

Судді:
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький