Справа № 816/638/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року м. ПолтаваСправа
№ 816/638/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Дрижирук М.І.,

представника позивача - Шевченка О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Приватного акціонерного
товариства "Полтавське
хлібоприймальне підприємство" до
Державної інспекції сільського
господарства в Одеській області про
скасування рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2014 року Приватне акціонерне
товариство "Полтавське
хлібоприймальне підприємство" (надалі -
позивач, ПрАТ «Полтавське ХПП»)
звернулось до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
інспекції сільського господарства в
Одеській області про скасування
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 04.02.2014 № 2.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що планову перевірку,
за наслідками якої винесено
оскаржуване рішення, відповідачем
проведено без визначення переліку
питань для проведення такої перевірки.
Також вказував на те, що згідно
Положення про Державну інспекцію
сільського господарства відповідач
взагалі не має повноважень за
наслідками перевірок приймати рішення
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій і форма такого рішення не
передбачена чинним законодавством
Крім того, стверджував про
безпідставність застосування до ПрАТ
«Полтавське ХПП» штрафних (фінансових)
санкцій згідно статті 82 Закону України
"Про зерно та ринок зерна в Україні",
оскільки товариство не є суб'єктом, на
якого покладено обов'язок проводити
сертифікацію зерна. Таким чином вважає,
що рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 04.02.2014 № 2 не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства, прийнято відповідачем з
перевищенням повноважень, у спосіб, не
передбачений законом.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча належним чином
повідомлявся про час та місце судового
розгляду. Доказів наявності поважних
причин неприбуття у судове засідання
або клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надав.

У письмових запереченнях відповідач
спростовував твердження позивача про
незаконність перевірки та відсутність
повноважень застосовувати штрафні
санкції посиланням на норми Закону
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні » та Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності». Наполягав за тому, що
позивачем допущено порушення частини 2
статті 21 Закону України «Про зерно та
ринок зерна в Україні» з огляду на те,
що останнім здійснювалося переміщення
зерна без наявності сертифікату якості
зерна. При цьому за відсутності
законодавчого визначення терміну
«переміщення» відповідач вважав, що
його зміст може вказувати на будь-яку
операцію, пов'язану із зміною місця
розташування зерна та продуктів їх
переробки, розташованих на території
України, у тому числі й щодо зберігання
зерна, як комплексу заходів, що включає
приймання, доробку, зберігання та
відвантаження зерна. Зважаючи на те, що
за результатами перевірки встановлено,
що позивачем відвантажено 662
автомашини із соняшником та прийнято
2465 автомашини із цим зерном без
наявності сертифікатів якості, то на
підставі ч. 2 ст. 82 Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні» до
позивача застосовано штрафні санкції
із наступного розрахунку: 1700 грн. за
переміщення партії несертифікованого
зерна однією автомашиною та 3400 грн. - за
кожне інше переміщення партій зерна 3126
автомашинами (1700 + 3400 x 3126), в загальному
розмірі 10 630 100 грн./а.с. 54 - 59/.

Відповідно до частини 4 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, дійшов до наступних
висновків.

Судом встановлено, що Приватне
акціонерне товариство "Полтавське
хлібоприймальне підприємство"
(ідентифікаційний код 05581898)
зареєстроване як юридична особа 02.09.1996,
основним видом діяльності якого є
складське господарство , про що
свідчить виписка з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців серії АВ № 605041 /а.с.28/.

ПрАТ "Полтавське ХПП" було включено до
Плану перевірок Державної інспекції
сільського господарства в Одеській
області на І квартал 2014 року,
затвердженого наказом Державної
інспекції сільського господарства
України від 25.12.2013 № 268, про що
підприємство було повідомлено листом
від 31.12.2013 за вих. № 10-12/11/7208 /а.с. 11, 60-78/

10.01.2014 Державною інспекцією сільського
господарства в Одеській області
винесено наказ №20пр про проведення
планової перевірки ПрАТ "Полтавське
ХПП" (Миколаївська філія) з питань
дотримання вимог Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні», якості
та безпечності сільськогосподарської
продукції; дотримання вимог земельного
законодавства України у термін з 15
січня 2014 року по 03 лютого 2014 року,
оформлено направлення на перевірку від
10.01.2014 року, яке вручено уповноваженому
представнику підприємства 16.01.2014 /а.с.
79-80/.

За результатами проведеної перевірки
ПрАТ "Полтавське ХПП" працівниками
Державної інспекції сільського
господарства в Одеській області
складено акт перевірки від 03.02.2014 № 1
/а.с. 81-85/.

В акті перевірки встановлено, зокрема,
що за період з 01.08.2013 по 16.01.2014 в
порушення вимог статті 21 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
Україні" ПрАТ "Полтавське ХПП"
відвантажено 662 автомашини з
соняшником загальною вагою 25 053 260 кг
без наявності сертифікатів якості, а
також на підприємство надійшло 2 465
автомашин з соняшником загальною вагою
44 183 620 кг без сертифікатів якості,
основним постачальником є ТОВ «КЕРНЕЛ
ТРЕЙД». За висновком акту перевірки,
ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне
підприємство" брав участь у проведенні
переміщення зерна та продуктів його
переробки територією України без
сертифікатів якості зерна та продуктів
його переробки, що потягло за собою
втрати до бюджету у розмірі приблизно
253 756,05 грн. /а.с. 82-83/

Позивач направив письмові заперечення
на акт перевірки, однак ці заперечення
не були враховані при винесенні
оскаржуваного рішення.

За наслідками перевірки Державною
інспекцією сільського господарства в
Одеській області прийнято рішення № 2
від 04 лютого 2014 року про застосування
до ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне
підприємство" штрафних (фінансових)
санкцій за порушення ч. 2 ст. 21 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
Україні" на підставі ч. 2 ст. 82 цього ж
Закону у загальній сумі 10 630 100,00 грн.

Не погодившись із даним рішенням,
позивач оскаржив його до
адміністративного суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Оцінюючи з точки зору відповідності
наведеним критеріям оскаржуване
рішення, а також доведеність та
обґрунтованість вимог позивача, суд
виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
Україні" від 4 липня 2002 року №37-IV
державний контроль за якістю зерна та
продуктів його переробки покладається
на центральний орган виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі.

Згідно Положення про Державну
інспекцію сільського господарства
України, затвердженого Указом
Президента України від 13.04.2011 № 459/2011,
Державна інспекція сільського
господарства України є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України (далі - Міністр),
входить до системи органів виконавчої
влади і забезпечує реалізацію
державної політики у сфері нагляду
(контролю) в агропромисловому
комплексі.

Підпунктом в) пункту 4.1. Положення про
державну інспекцію сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі, затвердженого наказом
Міністерства аграрної політики та
продовольства України від 23.12.2011 № 770,
Держсільгоспінспекція відповідно до
покладених на неї завдань здійснює
державний нагляд (контроль): у частині
якості та безпечності
сільськогосподарської продукції : за
веденням кількісно-якісного обліку
зерна та продуктів його переробки на
хлібоприймальних і зернопереробних
підприємствах незалежно від форми
власності та господарювання, веденням
реєстру складських документів на зерно
та зерна, прийнятого на
зберігання;дотриманням технічного
регламенту зерновими складами в
процесі зберігання зерна та продуктів
його переробки.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності" від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон
№ 877-V) заходами державного нагляду
(контролю) є планові та позапланові
заходи, які здійснюються шляхом
проведення перевірок, ревізій, оглядів,
обстежень та інших дій.

Частиною 1 статті 5 Закону № 877-V
встановлено, що планові заходи
здійснюються відповідно до річних або
квартальних планів, які затверджуються
органом державного нагляду (контролю)
до 1 грудня року, що передує плановому,
або до 25 числа останнього місяця
кварталу, що передує плановому.

Згідно абзацу 6 частини 2 статті 5 Закону
№ 877-V у межах переліку питань кожен
орган державного нагляду (контролю)
залежно від цілей заходу має визначити
ті питання, щодо яких буде
здійснюватися державний нагляд
(контроль).

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону
№ 877-V органи державного нагляду
(контролю) здійснюють планові заходи з
державного нагляду (контролю) за умови
письмового повідомлення суб'єкта
господарювання про проведення
планового заходу не пізніш як за десять
днів до дня здійснення цього заходу.

З огляду на викладене, вбачається, що
Державна інспекція сільського
господарства в Одеській області є
органом нагляду (контролю) в
агропромисловому комплексі, тому мала
право на проведення планової перевірки
позивача за умови наявності
затвердженого плану перевірок, наказу
про проведення перевірки, повідомлення
позивача не пізніш як за 10 днів до
початку перевірки. Посилання позивача
на те, що відповідачем проведено
планову перевірку без визначення
переліку питань для проведення такої
перевірки суд відхиляє, оскільки
питання перевірки були визначені у
наказі та направленні посиланням на ті
закони, дотримання вимог яких
підлягали перевірці.

Що стосується законності та
обґрунтованості прийнятого за
результатами перевірки рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій № 2 від 04.02.2014, суд враховує
наступне.

Так, згідно частин 1, 2 статті 21 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
Україні" від 4 липня 2002 року №37-IV, якість
зерна та продуктів його переробки, що
виробляються в Україні або ввозяться
на митну територію України, має
відповідати державним стандартам та
іншим нормативним документам. Якість
експортного зерна та продуктів його
переробки може відповідати вимогам, що
зафіксовані сторонами в експортному
контракті.

Експортно-імпортні операції із зерном
та продуктами його переробки, а також
переміщення зерна та продуктів його
переробки територією України (за
винятком зерна та продуктів його
переробки, що переміщуються територією
України в режимі прохідного митного
транзиту без перевантаження, та зерна,
яке використовується для насіннєвих
цілей) проводяться за наявності
сертифіката якості зерна та продуктів
його переробки, в якому зазначаються
якість зерна та продуктів його
переробки, показники їх безпечності,
наявність або відсутність генетично
модифікованих організмів. Сертифікат
якості зерна та продуктів його
переробки видається на платній основі
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі, у порядку, який
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до частини 3 статті 21
вказаного Закону рішення про видачу
або відмову у видачі сертифіката
якості зерна та продуктів його
переробки при переміщенні територією
України та при експортних операціях із
зерном та продуктами його переробки
приймається протягом трьох днів після
надходження від суб'єкта ринку зерна
заяви про видачу сертифіката якості на
партію зерна та продуктів його
переробки і завершення завантаження
транспортного засобу, а при імпортних
операціях із зерном та продуктами його
переробки - протягом трьох днів після
надходження від суб'єкта ринку зерна
заяви про видачу сертифіката якості на
партію зерна та продуктів його
переробки і прибуття завантаженого
транспортного засобу до митниці
призначення.

Частиною 5 статті 21 Закону України "Про
зерно та ринок зерна в Україні"
визначено, що сертифікат якості зерна
та продуктів його переробки діє
протягом строку перевезення вантажу та
розвантаження у пункті призначення.

Відповідно до пункту 2 Порядку видачі
сертифіката якості зерна та продуктів
його переробки, затвердженого
постановою КМУ від 23.07.2009 № 848,
сертифікат якості - документ, виданий
територіальним органом
Держсільгоспінспекції на партію зерна
та продуктів його переробки, що
завантажені у транспортний засіб, який
засвідчує відповідність їх показників
якості і безпеки вимогам державних
стандартів та інших нормативних
документів або експортного контракту і
включає інформацію про наявність або
відсутність генетично модифікованих
організмів.

Згідно частини 2 статті 82 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
Україні" проведення суб'єктами ринку
зерна експортно-імпортних операцій із
зерном та продуктами його переробки, а
також переміщення зерна та продуктів
його переробки територією України (за
винятком зерна та продуктів його
переробки, що переміщуються територією
України в режимі прохідного митного
транзиту без перевантаження, та зерна,
яке використовується для насіннєвих
цілей) без відповідних сертифікатів
якості, тягне за собою накладення
штрафу у розмірі від ста до двохсот
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

В силу частини 4 статті 82 Закону
штрафні санкції накладаються в
установленому законом порядку
державними інспекторами сільського
господарства.

Із аналізу вищенаведених норм
вбачається, що процедура сертифікації
якості зерна запроваджена передусім
для контролю якості зерна, що
виробляється в Україні або ввозиться
на її територію. При цьому сертифікат
якості видається на партію зерна та
продуктів його переробки, що
завантажені у транспортний засіб, і діє
протягом строку перевезення вантажу та
розвантаження у пункті призначення. За
таких обставин суд приходить до
висновку, що під поняттям «переміщення
зерна та продуктів його переробки
територією України без сертифікатів
якості», за яке передбачена
відповідальність частиною 2 статті 82
Закону України «Про зерно та ринок
зерна в Україні», розуміється фактично
перевезення транспортними засобами
такого зерна територією України без
наявності сертифікатів якості.

За таких обставин доводи відповідача
про те, що зберігання зерна, яким згідно
пункту 10 статті 1 Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні» є
комплекс заходів, які включають
приймання, доробку, зберігання та
відвантаження зерна, також підпадає
під визначення поняття «переміщення
зерна територією України», суд вважає
такими, що не ґрунтуються на положеннях
чинного законодавства.

В акті перевірки № 1 від 03.02.2014 року було
встановлено, що за період з 01.08.2013 по
16.01.2014 ПрАТ "Полтавське ХПП"
відвантажено 662 автомашини з
соняшником загальною вагою 25 053 260 кг
без наявності сертифікатів якості, а
також на підприємство надійшло 2 465
автомашин з соняшником загальною вагою
44 183 620 кг без сертифікатів якості,
основним постачальником є ТОВ «КЕРНЕЛ
ТРЕЙД», у зв'язку з чим констатовано
порушення частини 2 статті 21 Закону
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні».

При цьому в акті перевірки не було
встановлено, чи здійснювалося
безпосередньо ПрАТ «Полтавське ХПП»
експортно-імпортні операції із власним
зерном та продуктами його переробки
або переміщення (перевезення) власного
зерна та продуктів його переробки
територією України.

Натомість суд бере до уваги, що згідно
бухгалтерської довідки ПрАТ
«Полтавське ХПП» від 24.03.2014 № 665 за
період з 01.08.2013 по 16.01.2014 на зерновому
складі, розташованому за адресою:
Одеська область, Миколаївський район,
смт. Миколаївка, вул. Радянська, 26, ПрАТ
«Полтавське ХПП» не здійснювало
господарські операції із власним
зерном соняшника. Фактично мало місце
прийняття автомашин із соняшником
некласним на зберігання від
поклажодавців ТОВ «Кернел-Трейд»,
ОСОБА_2, ФГ «Деметра-2013», ФГ
«Олександра», ФГ «Агросвіт-ОО», ТОВ
«Українські аграрні інвестиції» та
відвантаження автомашин із соняшником
некласним вантажоодержувачу ТОВ
«Кернел-Трейд», на підтвердження чого
додано реєстри ТТН. Згідно пояснень
представника позивача у судовому
засіданні за вказаний період операції
із зберігання зерна соняшника
стосувалися лише зерна соняшника
некласного.

Відповідно до статті 7 Закону України
«Про зерно та ринок зерна в Україні»
суб'єктами зберігання зерна є: зернові
склади (елеватори, хлібні бази,
хлібоприймальні, борошномельні і
комбікормові підприємства), суб'єкти
виробництва зерна, які зберігають його
у власних або орендованих
зерносховищах, та інші суб'єкти
господарювання, які беруть участь у
процесі зберігання зерна. Суб'єкти
зберігання зерна відповідно до
укладених договорів складського
зберігання із суб'єктами ринку зерна
гарантують забезпечення якості та
дотримання нормативів природних втрат
зерна протягом терміну його
зберігання.

В акті перевірки встановлено та не
заперечується сторонами, що
Миколаївська дільниця ПрАТ
«Полтавське ХПП» є зерновим складом, а
відтак, як суб'єкт зберігання зерна, має
обов'язок забезпечити якість зерна, яке
надане поклажодавцем, протягом терміну
його зберігання, обов'язок отримати
сертифікат якості на вказане зерно,
передане на зберігання, із положень
чинного законодавства не вбачається.

Відповідно до статті 25 Закону України
«Про зерно та ринок зерна в Україні»
зерновий склад є складом загального
користування і зобов'язаний приймати
на зберігання зерно від будь-якої
особи.

Згідно пункту 2.2. розділу ІІ Інструкції
про ведення обліку й оформлення
операцій із зерном і продуктами його
переробки на хлібоприймальних та
зернопереробних підприємствах,
затвердженої наказом Міністерства
аграрної політики України від 13.10.2008 №
661, зареєстрованої у Міністерстві
юстиції України 18.11.2008 за № 1111/15802, для
приймання зерна кожен поклажодавець
повинен: укласти договір складського
зберігання зерна з підприємством;
надати товарно-транспортну накладну;
при надходженні з іншого зернового
складу - документи, що засвідчують
якість зерна.

Відповідно до пункту 2.4. розділу ІІ
Інструкції кожна партія зерна (крім
упакованої у мішки стандартною масою),
що надійшла на підприємство,
приймається матеріально
відповідальною особою за масою,
встановленою на повірених вагах у
присутності особи, що доставила зерно,
та за якістю, визначеною виробничою
технологічною лабораторією
підприємства (далі - ВТЛ) чи
представником Державної інспекції
сільського господарства в Автономній
Республіці Крим, області, містах Києві
та Севастополі.

Визначення якості зерна проводиться
ВТЛ за методиками й показниками,
установленими чинними нормативними
документами. У разі незгоди
поклажодавця зерна з даними аналізу,
проведеного ВТЛ, у його присутності
проводиться повторний аналіз. Порядок
вирішення спірних питань при незгоді з
результатами повторного аналізу
викладено у розділі IV цієї Інструкції
(п. 2.6. розділу ІІ Інструкції).

Згідно пункту 6.1.4. Технічного
регламенту зернового складу,
затвердженого наказом Міністерства
аграрної політики України від 15.06.2004 №
228 зерновий склад звільняється від
обов'язку прийняти зерно на зберігання,
якщо у зв'язку з обставинами, які мають
істотне значення, він не може
забезпечити схоронності зерна (стаття
940 Цивільного кодексу України). Такими
обставинами можуть бути: а) відсутність
у зернового складу технічних
можливостей зберігати зерно; б) якість
зерна, що завозиться, не відповідає
вимогам нормативних документів та/або
може становити загрозу якості інших
культур, що зберігаються на складі.

Таким чином, при прийнятті зерна на
зберігання зерновим складом
здійснюється власний аналіз якості
зерна, відсутність сертифіката якості
у поклажодавця не є підставою для
відмови зернового складу у прийнятті
зерна на зберігання, якщо
виробничо-технічною лабораторією буде
підтверджено належну якість зерна.

Частиною 1 статті 35 Закону передбачено,
що зерновий склад зобов'язаний за
першою вимогою володільця складського
документа повернути зерно, навіть якщо
передбачений договором складського
зберігання строк його зберігання ще не
закінчився.

Із наведених положень Закону
вбачається, що зерновий склад не може
відмовити у відвантаженні зерна за
вимогою володільця складського
документа з причини відсутності у
останнього сертифікату якості на
партію зерна.

Отже, чинними нормативно-правовими
актами не передбачено обов'язок
зберігача зерна контролювати
дотримання суб'єктами ринку зерна
вимог ст. 21 Закону України "Про зерно та
ринок зерна в Україні". Нормативні акти
не містять заборони зберігачу приймати
та відвантажувати зерно й продукти
його переробки без наявного у власника
сертифіката якості. Відмова ж
зберігача вчиняти такі дії з вимогою
надати сертифікат якості стала б
перешкодою власнику у користуванні
своєю власністю, що було б несумісним
із законом та договірними відносинами
позивача (зберігача) із поклажодавцями.

Беручи до уваги те, що відповідачем не
встановлено та не надано доказів того,
що позивачем, крім виконання операцій
із зберігання зерна, здійснено також
операції із переміщення зерна
територією України, висновок про
порушення позивачем частини 2 статті 21
Закону України «Про зерно та ринок
зерна в Україні» є необґрунтованим.

За таких обставин застосування
штрафних (фінансових) санкцій до
позивача на підставі частини 2 статті 82
Закону України «Про зерно та ринок
зерна в Україні» у розмірі 10 630 100 грн., є
безпідставним.

Посилання в акті перевірки та
запереченнях відповідача на те, що
позивач приймав участь у проведенні
переміщення зерна та продуктів його
переробки без сертифікатів якості суд
оцінює критично, оскільки норма статті
82 Закону не передбачає застосування
штрафних (фінансових) санкцій для
суб'єктів, які "приймали участь". Норма
вказує на встановлення
відповідальності для суб'єктів, які
безпосередньо здійснюють переміщення
зерна та продуктів його переробки без
сертифікатів. Безпосереднього ж
здійснення переміщення зерна ПрАТ
"Полтавське хлібоприймальне
підприємство" відповідачем не
встановлено.

Викликає також обґрунтований сумнів
методика розрахунку застосованих
відповідачем санкцій. Так, норма
передбачає штрафну санкцію у розмірі
від 100 до 200 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян (1700 - 3400 грн.)
Загальну суму застосованих санкцій
відповідачем визначено шляхом
множення вказаної суми на кількість
автомобілів із зерном без сертифікатів
якості, які були прийняті та
відвантажені ПрАТ "Полтавське
хлібоприймальне підприємство" (1700 + 3400 x
3126 = 10 630 100). Разом з тим, відповідачем не
встановлено, що ці транспортні засоби
належали позивачу, як і не встановлено
суб'єктів господарювання, яким
належали ці транспортні засоби. Крім
того, норма частини 2 статті 82 Закону
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні» не обумовлює розмір штрафу
кількістю транспортних засобів, якими
допущено порушення частини 2 статті 21
Закону України «Про зерно та ринок
зерна в Україні».

Також відповідачем не надано жодних
пояснень відносно того, яким
нормативно-правовим актом передбачено
форму рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій,
використану при прийнятті

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
правомірності рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій № 2 від 04.02.2014.

Таким чином суд прийшов до висновку, що
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № 2 від 04.02.2014 не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства, прийнято без урахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення.

Беручи до уваги вищенаведене, позов
підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій є правовим актом
індивідуальної дії, та згідно ч. 2 ст. 162
КАС України, у разі його
неправомірності, визнається судом
протиправним і скасовується, суд
вважає за необхідне згідно ч. 2 ст. 11 КАС
України вийти за межі позовних вимог
про скасування рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій № 2 від 04.02.2014, та визнати його
протиправним і скасувати.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного
акціонерного товариства "Полтавське
хлібоприймальне підприємство " до
Державної інспекції сільського
господарства в Одеській області про
скасування рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної інспекції
сільського господарства в Одеській
області про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № 2 від 04 лютого 2014
року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного акціонерного
товариства "Полтавське
хлібоприймальне підприємство "
(ідентифікаційний код 05581898) витрати зі
сплати судового збору у сумі 487,20 грн.
(чотириста вісімдесят сім гривень
двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 31
березня 2014 року.

Суддя
М.В. Довгопол