Справа № 2а-1735/11/2170
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" березня 2014 р. м. Київ
К/800/8506/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Розваляєвої Т.С., Сороки М.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Управління Пенсійного фонду
України в Білозерському районі
Херсонської області до ОСОБА_4 про
стягнення коштів, що переглядається за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Білозерському районі Херсонської
області на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 2 жовтня 2013 року,

у с т а н о в и л а :

У березні 2011 року Управління
Пенсійного фонду України в
Білозерському районі Херсонської
області (Управління ПФ) звернулося до
суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 про
стягнення коштів.

Зазначали, що з жовтня по грудень
2010 року у позивача утворилась
заборгованість зі сплати внесків на
загальнообов'язкове пенсійне
страхування в розмірі 719,34 грн.

Посилаючись на невиконання
позивачем вимоги про сплату
заборгованості, просили стягнути її
суму в примусовому порядку.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 29 вересня
2011 року позов задоволено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 2 жовтня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, а у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Управління ПФ,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального та
матеріального права, просить
оскаржуване рішення скасувати, у
рішення суду першої інстанції залишити
в силі.

Заслухавши доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що скарга
задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивач є
фізичною особою - підприємцем та
знаходиться на спрощеній системі
оподаткування.

У січні 2011 року Управління ПФ надіслало
позивачу вимогу, якою визначено
заборгованість зі сплати страхових
внесків за період з жовтня по грудень
2010 року в розмірі 719,34 грн. У березні 2011
року Управління ПФ направило цю вимогу
до державної виконавчої служби для
примусового виконання.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що у зв'язку з
внесенням 8 липня 2010 року змін до Закону
України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (Закон № 1058-IV) у позивача
виник обов'язок сплачувати страхові
внески у розмірі не менше мінімального
розміру страхового внеску за кожну
особу (з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку).

Скасувавши це рішення та відмовивши у
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив з того, що пенсійний орган не
вправі звертатися до суду з позовом про
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків після направлення
вимоги про її сплату до виконавчої
служби для примусового виконання.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з таким висновком
апеляційного суду.

Згідно з пунктом третім частини першої
статті 11 Закону № 1058-IV
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню підлягають
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент),
та члени сімей зазначених фізичних
осіб, які беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності.

Відповідно до Закону України від 8
липня 2010 року № 2461-VI внесені зміни до
підпункту 4 пункту 8 розділу XV Закону №
1058-IV, та викладено його в новій
редакції, згідно якої фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Викладена редакція розділу XV Закону №
1058-IV діяла до 1 січня 2011 року, а це
означає, що з моменту набрання цими
змінами законної сили (17 липня 2010 року)
у позивача виник обов'язок сплати
страхового внеску в розмірі не менше
мінімального розміру страхового
внеску.

Оскільки у встановлений строк внески у
потрібному розмірі не були сплачені,
Управління ПФ правомірно винесло
вимогу про зобов'язання перерахувати
спірні кошти, а її невиконання тягне за
собою стягнення заборгованості у
примусовому порядку.

Розглядаючи питання про можливість
стягнення вказаних коштів в судовому
порядку після направлення вимоги до
державної виконавчої служби, колегія
суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 17 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР державний нагляд у сфері
загальнообов'язкового державного
соціального страхування здійснює
уповноважений Президентом України
центральний орган виконавчої влади.

Згідно з Положенням про Пенсійний фонд
України, затвердженим Указом
Президента України від 1 березня 2001
року № 121/2001 (чинного на час виникнення
спірних відносин) Пенсійний Фонд
України (ПФУ) є центральним органом
виконавчої влади.

Частинами другою та третьою статті 106
Закону № 1058-IV (чинними на час
виникнення спірних відносин)
передбачено, що суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та/або не
сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону, в
тому числі обчислені територіальними
органами ПФУ у випадках, передбачених
частиною третьою статті 20 цього Закону,
вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Територіальні органи ПФУ за формою і у
строки, визначені правлінням ПФУ,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня
одержання вимоги про сплату недоїмки
страхувальник зобов'язаний сплатити
суми недоїмки та суми фінансових
санкцій.

Страхувальник у разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки, зазначеної
у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує
її з органами ПФУ в порядку,
встановленому управлінням ПФУ, а в разі
неузгодження вимоги із органами ПФУ
має право на оскарження вимоги в
судовому порядку.

Про оскарження вимоги територіального
органу ПФУ про сплату недоїмки до
виконавчої дирекції ПФУ або в судовому
порядку страхувальник зобов'язаний
письмово повідомити відповідний
територіальний орган ПФУ протягом
трьох робочих днів із дня звернення до
виконавчої дирекції ПФУ чи суду.

Узгодження вимоги територіального
органу ПФУ про сплату недоїмки
здійснюється на підставі заяви
страхувальника, яка розглядається
територіальним органом ПФУ протягом
трьох робочих днів після її отримання,
та поданих страхувальником документів,
що свідчать про неправильність
обчислення сум недоїмки, зазначених у
вимозі.

У разі узгодження страхувальником
вимоги про сплату недоїмки з
територіальним органом ПФУ цей орган
зобов'язаний у строк, визначений для
розгляду заяви страхувальника про
узгодження вимоги, надіслати йому
узгоджену вимогу про сплату недоїмки, а
страхувальник зобов'язаний сплатити
узгоджену суму недоїмки протягом
десяти робочих днів після отримання
узгодженої вимоги.

У разі якщо страхувальник, який одержав
вимогу територіального органу ПФУ про
сплату недоїмки і протягом десяти
робочих днів після її отримання не
сплатив зазначену у вимозі суму
недоїмки разом із застосованою до
нього фінансовою санкцією, включеної
до вимоги, або не узгодив вимогу з
відповідним органом ПФУ, або не
оскаржив вимогу в судовому порядку, а
також у разі, якщо страхувальник
узгодив вимогу, але не сплатив
узгоджену суму недоїмки протягом
десяти робочих днів після отримання
узгодженої вимоги, відповідний орган
ПФУ звертається в установленому
законом порядку і подає вимогу про
сплату недоїмки до відповідного
підрозділу ДВС. У зазначених випадках
орган ПФУ також має право звернутися до
суду чи господарського суду з позовом
про стягнення недоїмки. У разі
звернення органу ПФУ з позовом про
стягнення недоїмки до господарського
суду передбачені законодавством
заходи досудового врегулювання спорів
не застосовуються.

Аналіз наведеної норми права дає
підстави дійти висновку, що вимога про
сплату недоїмки зі страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування є виконавчим
документом, який підлягає виконанню
ДВС.

Таке рішення може бути оскаржено в
суді, якщо особа, яка звертається до
суду, вважає, що її права, свободи або
інтереси порушено.

Суб'єкт владних повноважень
позбавлений можливості звертатися до
адміністративного суду із заявами, в
яких ставиться вимога про
підтвердження власного рішення, яке
ухвалено в межах наданих йому законом
повноважень.

Мовне тлумачення частини третьої
статті 106 Закону № 1058-IV дає підстави
вважати, що орган ПФУ має право
звернутися до суду із позовом про
стягнення недоїмки у випадках, коли він
не має достатніх даних для ухвалення
власного рішення з цього питання.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
дійшла такого правового висновку:
вимога про сплату недоїмки зі
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування є виконавчим документом,
який підлягає виконанню ДВС, і при її
наявності повторне звернення до суду
про її стягнення не допускається,
оскільки є рішення з цього ж питання
суб'єкта владних повноважень, ухвалене
в межах повноважень, наданих йому
законом.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
правильного висновку, що Управління
ПФУ використало одну із двох наданих
йому можливостей стягнення коштів,
тому звернення до суду з цим позовом
виключається.

Цей висновок узгоджується з постановою
Верховного Суду України від 3 жовтня 2013
року у справі № 21-359а13. За правилами
частини першої статті 2442 Кодексу
адміністративного судочинства України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Білозерському районі Херсонської
області залишити без задоволення, а
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 2 жовтня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

Т.С.Розваляєва

М.О.Сорока