Справа № 817/4430/13-а
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2014-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/4430/13-а

21 березня 2014 року 11год. 25хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Нор У.М. за участю секретаря судового
засідання Демчук І.М. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Красько Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

доДержавної податкової інспекції у
Рівненському районі Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
(далі - ФОП ОСОБА_4) звернулася до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у місті
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області (далі
- ДПІ в м.Рівному) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень №
від 09.09.2013 року та № від 09.09.2013
року.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з
22.07.2013 року по 02.08.2013 року Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області проведено планову
документальну перевірку з питань
дотримання вимог податкового,
валютного законодавства фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_4 за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт
№183/17-117/НОМЕР_1 від 16.08.2013 року.

На підставі акту перевірки податковим
органом винесено податкові
повідомлення - рішення № від
09.09.2013 року та № від 09.09.2013 року,
згідно яких платнику податків
донараховано податкове зобов'язання по
податку на додану вартість та податку з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності.

Вказані податкові повідомлення -
рішення позивач вважає протиправними,
оскільки ФОП ОСОБА_4 правомірно
включила до складу витрат, витрати
понесені на оплату посередницьких
послуг в організації транспортної
експедиції, перевезень вантажів
автомобільним транспортом та
юридичних послуг. Дані послуги
пов'язані з господарською діяльністю, а
саме з надання транспортно -
експедиторських послуг.

Зокрема зазначає, що перевіряючим не
взято до уваги зміст індивідуальних
податкових консультацій та не вірно
визначено суми податкових зобов'язань
з податку на додану вартість за період
з 01.01.2011 року по 18.05.2011 року, та вважає
висновки податкового органу, викладені
в акті №183/17-117/НОМЕР_1 від 16.08.2013 року
необгрунтованими та безпідставними, а
тому прийняті податкові повідомлення -
рішення № від 09.09.2013 року та
№ від 09.09.2013 року підлягають
скасуванню.

Представник позивача в судовому
засіданні надав пояснення аналогічні
позовній заяві, зокрема пояснив, що
відповідачем неправомірно та
незаконно донараховано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість по вітчизняних товарах в сумі
37797,00 грн. та податкове зобов'язання з
доходів фізичних осіб на суму 22063,48 грн.
оскільки ФОП ОСОБА_4, в своїй
підприємницькій діяльності, діяла в
відповідності до норм Податкового
кодексу України. Просив позов
задовольнити повністю.

Відповідач - Державна податкова
інспекція у місті Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області позов не визнав, подав письмові
заперечення. Представник відповідача в
судовому засіданні пояснив, що
перевіркою встановлено, розбіжності
при визначенні витрат за 2011 року в сумі
110000 грн., які виникли в зв'язку з тим, що
ФОП ОСОБА_4 включила до складу витрат,
витрати понесені на оплату юридичних
послуг, послуг в організації
транспортної експедиції з організації
перевезень вантажів автомобільним
транспортом. В ході перевірки не
встановлено, яким чином отримані
юридичні послуги та послуги в
організації транспортної експедиції
були використані ФОП ОСОБА_4 в
господарській діяльності, а саме: не
надано первинних документів по
витратам, які б відповідали Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" та
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 24.05.1995 року.

Також вказав на спірні правовідносини
між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6, ФОП
ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, які мали місце у 2011
році, тобто під час дії вимог пп.139.1.12
п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України,
оскільки такі суб'єкти господарювання
є платниками єдиного податку протягом
2011 року.

Крім того, перевіркою встановлено, що
згідно акту попередньої перевірки від
05.12.2011 року №188/17-117/НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_4
зобов'язана зареєструватися платником
податку на додану вартість у зв'язку з
перевищенням обсягу виручки 300000 грн.
Лише 10.05.2011 року ФОП ОСОБА_4 подано
реєстраційну заяву на платника податку
на додану вартість і з 19.05.2011 року її
зареєстровано платником податку на
додану вартість згідно свідоцтва від 19
травня 2011 року №НОМЕР_2. Однак, ФОП
ОСОБА_4 за період з 01.01.2011 року по 19.05.2011
року не подала до податкового органу
податкові декларації з податку на
додану вартість, не нарахувала та не
сплатила податкові зобов'язання по
наданим експедиторським послугам.

Зазначив про наявність ухвали Вищого
адміністративного суду України від
13.11.2013 року у справі №2а/1770/3975/2012, якою
залишено без змін рішення судів
попередніх інстанцій щодо відмовлення
ФОП ОСОБА_4 у позові про скасування
податкових повідомлень - рішень. Вищий
адміністративний суд України вказав
про невиконаний обов'язок ФОП ОСОБА_4
зареєструватися платником податку на
додану вартість з 4 квартал 2008 року у
зв'язку з порушенням умов перебування
на спрощеній системі оподаткування
через перевищення обсягу виручки в
500000,00 грн. та отримання суми від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг) протягом останніх дванадцяти
календарних місяців 1328358,81 грн.

Спірні рішення про збільшення грошових
зобов'язань та застосування штрафних
(фінансових) санкцій представник
відповідача вважає правомірними, тому
в задоволенні позову просив відмовити
повністю.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши
пояснення представників сторін,
встановивши фактичні обставини справи,
перевіривши їх доказами, дослідженими
в судовому засіданні, оцінивши їх в
сукупності, відповідно до вимог
чинного законодавства, суд дійшов до
висновку, що позов підлягає до
задоволення частково з наступних
підстав.

ФОП ОСОБА_4 зареєстрована як фізична
особа - підприємець виконавчим
комітетом Рівненської міської ради
14.09.2006 року, номер запису про державну
реєстрацію №0011648, перебуває на
податковому обліку в ДПІ у м. Рівному з
14.09.2006 року.

Судом встановлено, що на підставі
наказу від 01.07.2013 року № 640 та
направлень №209/729/17-100, №208/730/17-100 від
22.07.2013 року уповноваженими особами
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
згідно з ст.75, ст.77, ст.82 глави 8 розділу
ІІ Податкового Кодексу України в
період з 22.07.2013 року по 02.08.2013 року
проведено планову виїзну
документальну перевірку фінансово -
господарської діяльності фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року.

За результатами перевірки складено акт
№ 183/17-117/НОМЕР_1 від 16.08.2013 року (а.с.7-18),
яким встановлено порушення:

- п.138.2 п.138.4 ст.138 п.177.2 п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України, а саме
включення в декларацію недостовірних
даних, що привело до заниження
оподатковуваного доходу за 2011 рік на
суму 110000,00 грн. Відповідно до ст.164, п.167.1
ст.167, пп.177.4 ст.177 Податкового Кодексу
України донарахована за результатами
перевірки сума податку на доходи
фізичних осіб за 2011 рік становить - 17650,78
грн.;

- п.180.1 ст.180, п.181.1 ст.181, п.183.4 ст.183, пп.185.1.1
ст.185 Податкового кодексу України, у
зв'язку з чим ФОП ОСОБА_4 донараховано
до сплати податок на додану вартість в
загальній сумі 36946,00 грн.;

- п.203.1 ст.203 Податкового кодексу
України, а саме, не подано декларації по
податку на додану вартість за період
січень - травень 2011року.

Державною податковою інспекцією у
місті Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області на
підставі акту перевірки №183/17-117/НОМЕР_1
від 16.08.2013 року прийнято:

- податкове повідомлення-рішення
№ від 09.09.2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності» на 17650,78 грн. - основного
платежу та 4412,70 грн. - штрафної
(фінансової) санкції (а.с.23);

- податкове повідомлення-рішення
№ від 09.09.2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на додану
вартість» на 36946,00 грн. - основного
платежу та 851,00 грн. - штрафної
(фінансової) санкції (а.с.22).

Як вбачається з скарги від 12.09.2013 року
№05 позивач оскаржив вказані податкові
повідомлення - рішення в
адміністративному порядку (а.с.25-27).

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
05.11.2013 року №647/14/10-210/264 податкові
повідомлення - рішення № від
09.09.2013 року та № від 09.09.2013 року
залишено без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_4
без задоволення.

Судом встановлено, що протягом 2011 - 2012
років ФОП ОСОБА_4 здійснювала
підприємницьку діяльність на
загальній системі оподаткування.
Платником податку на додану вартість
позивач згідно реєстраційної заяви
зареєстрована з 19.05.2011 року, відповідно
до свідоцтва № НОМЕР_2 від 19.05.2011 року
(а.с.124).

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню - рішенню № від
09.09.2013 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем «податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності»,
суд виходить з наступного.

Відповідно до акту перевірки
розбіжності у витратах за 2011 рік на
суму 110000,00 грн. виникли в зв'язку з
включенням позивачкою витрат
понесених на оплату юридичних послуг,
послуг в організації транспортної
експедиції з організації перевезень
вантажів автомобільним транспортом.

До складу витрат перевіряючим в ході
документальної перевірки не прийнято
витрати:

- на оплату юридичних послуг, отриманих
від ФОП ОСОБА_8 в сумі 15000,00 грн.

- на оплату послуг в організації
транспортної експедиції з організації
перевезень вантажів автомобільним
транспортом, отриманих від ФОП ОСОБА_6 в
сумі 45000,00 грн. та від ФОП ОСОБА_7 в сумі
50000,00 грн.

Між фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4 та фізичною особою - підприємцем
ФОП ОСОБА_6, укладено договір -
доручення №139/ДП щодо організації
транспортної експедиції з організації
перевезень вантажів автомобільним
транспортом (а.с.75-76). На виконання умов
даного договору сторонами оформлено:
акт здачі - надання послуг, рахунки -
фактури, звіти про надані експедиційні
послуги (а.с.77-83). Заборгованість по
розрахунках між позивачкою та ФОП
ОСОБА_7 відсутня.

Також, між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_7, що є платником
єдиного податку, укладено
договір-доручення від 03.08.2010 року №151/ДП
(а.с.49).

На виконання умов даного договору
сторонами оформлено: акт здачі -
надання послуг, рахунки - фактури, звіти
про надані експедиційні послуги
(а.с.50-74). Заборгованість по розрахунках
між позивачкою та ФОП ОСОБА_7 відсутня.

30 грудня 2010 року між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 (Замовник) та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8
(Виконавець), що є платником єдиного
податку укладено договір про надання
юридичних послуг, відповідно до умов
якого Виконавець зобов'язується
надавати Замовнику юридичні послуги у
відповідності до п.1 цього Договору.
Замовник забезпечує Виконавця для
здійснення ним відповідних послуг
повною інформацією та необхідними
документами з питань, що підлягають
регулюванню. Пунктом 5 договору
встановлено, що загальна сума даного
Договору на весь період його дії
складає 15000,00 грн. Договір укладений на
строк з 01.01.2011 року по 31.03.2011 року (а.с.84).

На виконання умов даного договору
сторонами оформлено: акти виконаних
робіт за Договором від 31.01.2011 року, від
28.02.2011 року, від 31.03.2011 року.
Заборгованість по розрахунках між
позивачкою та ФОП ОСОБА_8 відсутня, що
підтверджується випискою банку
(а.с.85-87А).

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд вважає за необхідне
врахувати наступні вимоги чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин законодавства.

Господарська діяльність, згідно з
пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, це
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996-XIV
(далі - Закон №996-XIV) господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Підставою для формування
бухгалтерського обліку та, відповідно,
податкового обліку, є наявність у
суб'єкта господарювання первинних
документів, що засвідчують факт
здійснення господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 24.05.1995 року. Відповідно до п.2.1
ст.2 даного Положення, первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення, а відповідно до п.2.15 та п.2.16
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим і нормативним
актам.

Статтею 9 Закону №996-XIV встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Зокрема, підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо-безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для надання первинним
документам юридичної сили і
доказовості, вони повинні бути
складені відповідно до вимог чинного
законодавства. Понесені витрати на
придбання послуг повинні оформлятися
відповідними документами, які б
підтверджували їх фактичне отримання.

Подані позивачем у ході судового
розгляду акти здачі - надання послуг,
рахунки - фактури, звіти про надані
експедиційні послуги судом не беруться
до уваги, оскільки ці документи не
відповідають приписам Закону N996-XIV та
Положення №88.

Жодних документів, які б фіксували
факти дійсного надання позивачу
вищезазначених послуг суду не надано. З
наданих до суду документів не
вбачається, в якому обсязі були
виконані названі роботи, у чому вони
полягали.

Згідно з пп.4.1.27 п.4.1 ст.4 Податкового
кодексу України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

У відповідності до п.138.1 ст.138
Податкового кодексу України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, інших витрат,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати, які
прямо визначають особливості
формування витрат платника податку та
витрати банківських установ.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

В силу вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

До документів, які підтверджують факт
отримання послуг, перш за все
відноситься відповідний акт. Його
форма чітко не регламентована, проте,
щоб мати статус первинного документу,
акт повинен містити всі реквізити,
передбачені статтею 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999
року.

Крім того, суд звертає увагу, що ФОП
ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8 протягом
2011 року перебували на спрощеній
системі оподаткування, що
підтверджується наявними доказами в
справі та не заперечується сторонами.

Відповідно до пп.. 139.1.12 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України (на період
здійснення спірних правовідносин) не
включаються до складу витрат витрати,
понесені у зв'язку із придбанням
товарів (робіт, послуг) та інших
матеріальних і нематеріальних активів
у фізичної особи - підприємця, що
сплачує єдиний податок.

З урахуванням зазначеного суд
приходить до висновку, що контролюючий
орган правомірно збільшив суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності» на суму
17650,78 грн.

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню - рішенню № від
09.09.2013 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»,
суд виходить з наступного.

Відповідно до акту перевірки податок
на додану вартість за перевіряємий
період збільшений податковим органом в
сумі 36946,00 грн. основного платежу та 851,00
грн. - штрафних санкцій у в зв'язку з
збільшенням оподатковуваних операцій
по наданим експедиторським послугам та
неподанням податкових декларацій з
податку на додану вартість за період з
січня по травень 2011 року.

З такими порушеннями суд погоджується
частково з огляду на наступне.

Контролюючим органом за результатами
проведеної перевірки ФОП ОСОБА_4 за
період 2007 - 2009 років винесено податкові
повідомлення-рішення, які були
предметом дослідження судом у справі
№2а/1770/3975/2012. Відтак, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
13.11.2013 року у справі №2а/1770/3975/2012
залишено без змін рішення судів
попередніх інстанцій щодо відмовлення
ФОП ОСОБА_4 . у позові про скасування
податкових повідомлень-рішень. Вищий
адміністративний суд України вказав
про невиконаний обов'язок ФОП ОСОБА_4
зареєструватися платником податку на
додану вартість з 4 кварталу 2008 року у
зв'язку з порушенням умов перебування
на спрощеній системі оподаткування
через перевищення обсягу виручки 500000,00
грн. та отримання суми від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг)
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців 1328358,81 грн.

Також, перевіркою встановлено, що
згідно акту попередньої перевірки від
05.12.2011 року за №188/17-117/НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_4
зобов'язана була зареєструватися
платником податку на додану вартість.
ФОП ОСОБА_4 подала реєстраційну заяву
на платника податку на додану вартість
і з 19.05.2011 року зареєстрована платником
податку на додану вартість згідно
свідоцтва від 19 травня 2011 року №НОМЕР_2
(а.с.124).

З огляду на вищенаведене, з 01.01.2011 року
по 18.05.2011 року ФОП ОСОБА_4 зобов'язана
була не нарахувати, сплачувати податок
на додану вартість на рівні
зареєстрованого платника.

Відповідно до п.183.10 ст.183 Податкового
кодексу України особа, яка підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку, і у випадках та в порядку,
передбачених цією статтею, не подала до
органу державної податкової служби
реєстраційну заяву, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

За період з 01.01.2011 року по 18.05.2011 року
перевіряючим встановлено заниження
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 36946,00 грн.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4
здійснювала надання експедиторських
послуг як на митній території України
та і за її межами, як резидентам так і
нерезидентам.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» від 01.07.2004 року №1955- VI
учасники транспортно-експедиторської
діяльності є клієнти, перевізники,
експедитори, транспортні агенти тощо.

Транспортно-експедиторська послуга -
це робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування.

Платою експедитору вважаються кошти,
сплачені клієнтом експедитору за
належне виконання договору
транспортного експедирування. У плату
експедитору не включаються витрати
експедитора на оплату послуг (робіт)
інших осіб, залучених до виконання
договору транспортного
експедирування, на оплату зборів
(обов'язкових платежів), що сплачуються
при виконанні договору транспортного
експедирування.

У разі якщо істотними умовами договору
транспортного експедирування є,
зокрема, розмір плати експедитору та
порядок розрахунків і договір
транспортного експедирування чітко
розмежовує що є оплатою експедитору, а
що є оплатою третій особі - перевізнику,
то експедитор не повинен нараховувати
податкові зобов'язання на послуги з
перевезення, що придбані у перевізника,
та не повинен виписувати податкову
накладну на зазначені послуги
замовнику - резиденту, тобто
оподаткування залежить від умов
договору. Отже, об'єкт оподаткування
визначається в залежності від
укладення договору.

Відповідно до п.187.1. ст.187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Слід також врахувати, що згідно абзацу
б) п.185.1. ст.185 Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування є
операції платників податку з
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу.

Вимогами абзацу ж) п. 186.3. ст.186
Податкового кодексу України
передбачено, що місцем постачання
зазначених у цьому пункті послуг
вважається місце, в якому отримувач
послуг зареєстрований як суб'єкт
господарювання або - у разі відсутності
такого місця - місце постійного чи
переважного його проживання. До таких
послуг належать надання
транспортно-експедиторських послуг.

Тобто, якщо послуги надаються
замовнику - нерезиденту, то операції з
постачання таких послуг не підпадають
під об'єкт оподаткування податком на
додану вартість.

Судом встановлено, факт надання
позивачкою за перевіряємий період
транспортно - експедиційних послуг по
перевезенню вантажів автомобільним
транспортом, замовниками яких є
нерезиденти.

Відповідно до пп.195.1.1 п. 195.1 ст.195
Податкового кодексу України
підлягають оподаткуванню за нульовою
ставкою операції з експорту товарів
(послуг), якщо їх експорт підтверджений
митною декларацією, оформленою
відповідно до вимог митного
законодавства.

Перевезення вважається міжнародним,
якщо таке перевезення здійснюється за
єдиним міжнародним перевізним
документом (абзац а) пп.195.1.3 п.195.1 ст.195
Податкового кодексу України).

Тобто, перевіряючим необхідно було
врахувати вищезазначені норми, а тому
визначати об'єкт оподаткування по
податку на додану вартість при
реалізації транспортно - експедиційних
послуг за межами митної території
України, замовниками яких виступають
як резиденти так і нерезиденти. Як в
результаті перевіряючим не вірно
визначено суми податкових зобов'язань
з податку на додану вартість, у зв'язку
з чим безпідставно донараховано
податкові зобов'язання на надані
позивачкою послуги в сумі ПДВ 21348,93 грн.

Також, судом встановлено, що
відповідачем не взято до уваги зміст
індивідуальних податкових
консультацій, наданих ФОП ОСОБА_4
Державною податковою інспекцією у м.
Рівне.

Як наслідок, відповідачем не враховано
вимоги п.53.1 ст.53 Податкового кодексу
України, яким не може бути притягнуто
до відповідальності платника податків,
який діяв відповідно до податкової
консультації, наданої у письмовій
формі, зокрема на підставі того, що у
майбутньому така податкова
консультація була змінена або
скасована.

Оскільки, ФОП ОСОБА_4 за період з 01.01.2011
року по 18.05.2011 року не визначено базу
оподаткування при реалізації
транспортно-експедиційних послуг на
митній території України та
резидентам, правомірним є висновок
контролюючого органу щодо нарахування
податку на додану вартість в сумі 15595,07
грн. враховуючи приписи п.183.10 ст.183
Податкового кодексу України.

Також, суд не може погодитися із
застосуванням штрафної (фінансової)
санкції за неподання податкових
декларацій з податку на додану
вартість з січня 2011 року по травень 2011
року.

Так, відповідно до пп.14.1.265. п. 14.1. ст.. 14
Податкового кодексу України штрафна
санкція (фінансова санкція, штраф) -
плата у вигляді фіксованої суми та/або
відсотків, що справляється з платника
податків у зв'язку з порушенням ним
вимог податкового законодавства та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням яких покладено на
контролюючі органи, а також штрафні
санкції за порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 7 підрозділу 10 „Інші перехідні
положення" розділу XX Кодексу
передбачено, що штрафні санкції за
порушення податкового законодавства
за період з 1 січня по 30 червня 2011 року
застосовуються у розмірі не більше 1
гривні за кожне порушення.

Тому, безпідставним є застосування
відповідачем штрафної (фінансової)
санкції за неподання податкових
декларацій з податку на додану
вартість за період січень - травень 2011
року в розмірі 170 грн. за кожне таке
неподання.

З урахуванням зазначеного суд
приходить до висновку, що у
контролюючого органу були відсутні
законні підстави для збільшення
позивачу суми податкового зобов'язання
з податку на додану вартість згідно з
оспорюваними податковими
повідомленнями - рішеннями в частині
21348,93 грн. - основного платежу та 849 грн. -
штрафної санкції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач частково довів
правомірність винесених податкових
повідомлень - рішень, а тому позов
підлягає до задоволення частково.

Судові витрати по справі згідно ч.1 ст.94
КАС України стягуються на користь
позивача з Державного бюджету у
загальному розмірі 655,21 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від
09.09.2013 року № в частині збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість по
вітчизняних товарах в сумі 22197,93 грн., в
тому числі 21348,93 грн. за основним
платежем, 849,00 грн. за штрафними
санкціями.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача Фізична
особа - підприємець ОСОБА_4 із
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 655,21 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Нор У.М.