Справа № 2а/1570/7241/2011
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а/1570/7241/2011

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції:
Катаєва Е. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

секретар - Загоруйко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 04
грудня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Департаменту соціального захисту
населення Одеської обласної державної
адміністрації, директора Департаменту
соціального захисту населення
Одеської обласної державної
адміністрації Маркевич Ірини
Вікторівни, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Головне
управління державної казначейської
служби України в Одеській області, про
визнання протиправними дій, визнання
відсутньої компетенції, визнання
протиправним та скасування наказу,
поновлення на посаді, зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення
середнього заробітку та моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року позивач, ОСОБА_1,
звернувся з адміністративним позовом,
в якому просив:

визнати протиправними дії начальника
ГУ ПтСЗН Маркевич І.В. щодо: - скорочення
штату працівників відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
всупереч визначеному порядку; -
проведення звільнення без поважних
причин для такого звільнення; -
порушення процедури її звільнення за
скороченням штату (звільнення без
попередження персонально про наступне
вивільнення не пізніше ніж за два
місяця; звільнення без врахування
переважного права на залишення на
роботі, передбаченого міжнародними
нормами і законодавством, як
працівнику з більш високою
кваліфікацією (що підтверджено 12-м
рангом державного службовця, тоді як
залишені на роботі працівники з 13
рангом) і продуктивністю праці; як
сімейній «при наявності двох і більше
утриманців»; як особи, в сім'ї якої не
має інших працівників з самостійним
заробітком; як працівника з більш
тривалим безперервним стажем роботи в
даній установі); - звільнення без уваги
на приписи щодо соціального захисту
громадян похилого віку, в тому числі
шляхом: реалізації права на працю
відповідно до професійної підготовки,
трудових навичок і з урахуванням стану
здоров'я; створення рівних з іншими
громадянами можливостей в економічній
сфері, сприятливих умови для
повноцінного життя і належного його
рівня; - звільнення без пропозиції їй
іншої роботи в установі; - звільнення
без доведення до відома державної
служби зайнятості про наступне її
вивільнення із зазначенням професії в
установі; - порушення державних
гарантій щодо правового захисту від
незаконного звільнення, а також
сприяння у збереженні роботи; -
порушення права на просування по
службі з урахуванням кваліфікації та
здібностей, сумлінного виконання
службових обов'язків, та самого права
на державну службу; - порушення права
на оплату праці залежно від посади, яку
вона - ОСОБА_1 обіймала, її рангу, якості,
досвіду та стажу роботи; - порушення
права на ознайомлення з матеріалами, що
стосуються проходження нею державної
служби; - порушення вимог колективного
договору, укладеного з колективом ГУ
ПтСЗН в частині дотримання
законодавства про працю, при зміні в
організації праці, при оплаті праці за
виконання обов'язків тимчасово
відсутніх працівників, щодо доплат,
надбавок, премій, компенсацій (в тому
числі, при звільненні), пільг і, зокрема,
"доплати" за складність та інтенсивний
характер роботи, надбавки за високі
досягнення у праці і виконання
особливо важливої роботи, матеріальної
допомоги на вирішення
соціально-побутових умов; - підписання
28.07.2011 року наказу від 26.07.2011року, тобто
"заднім " числом, тобто, 26.072011року; -
перевищення на 2 дні (26,27 липня 2011року)
строку видачі трудової книжки і наказу
про звільнення; - перевищення на 4 дні
(26,27,28,29 липня 2011року) строку розрахунку
при звільненні; - невиконання обов'язку
провести оплату середнього заробітку
за 27, 28, 29, 30 липня 2011року - час затримки
видачі трудової книжки і проведення
розрахунку; - порушення принципів
законності, демократизму, соціальної
справедливості, професіоналізму,
компетентності, чесності, дотримання
прав працівників, прав і свобод людини
і громадянина; етики поведінки
державного службовця, а саме, обов'язку
сумлінно виконувати свої службові
обов'язки, шанобливо ставитися до
співробітників, не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця; - порушення її
права на повагу особистої гідності,
справедливе і шанобливе ставлення до
неї з боку керівника; - порушення права
позивачки та її сім'ї на належний
правовий та економічний захист для
забезпечення всебічного розвитку; -
порушення її права на працю як особи
похилого віку, яка може опинитися в
ситуації соціального відчуження, або
бідності за відсутності заробітку
державного службовця; - порушення її
права на інформацію і консультації в
установі під час звільнення та після
нього (зокрема: про економічний та
фінансовий стан установи; щодо рішень,
які можуть суттєво вплинути на її
інтереси та наявність робочих місць в
установі; щодо шляхів і засобів
запобігання колективному звільненню
або обмеження кількості звільнюваних
осіб і пом'якшення наслідків
звільнення; про намічене скорочення
штату працівників, ступінь такого
скорочення, кількість посад, які
підлягають скороченню; не ознайомлено
з підставами скорочення та не надано
жодної консультації з цього приводу у
зв'язку з колективним, і в тому числі,її
звільненням);

- визнати відсутньою компетенцію
начальника ГУ ПтСЗН Маркевич І.В. щодо
видання наказу №76-к від 26.07.2011р. про
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
спеціаліста відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
управління соціального захисту 27.07.2011р.
у зв'язку зі скороченням штатів
відповідно п.1 ст.40 КЗпП України за
відсутності посилань на розпорядження
голови Одеської обласної державної
адміністрації про зміни у кошторисі і у
штатному розкладі Головного
управління праці та соціального
захисту населення Одеської обласної
державної адміністрації;

- визнати протиправним та скасувати
наказ №76-к від 26.07.2011року начальника ГУ
ПтСЗН Маркевич І.В.;

- поновити її - ОСОБА_1 на посаді
головного спеціаліста відділу у
справах інвалідів, ветеранів війни та
праці ГУ ПтСЗН;

- зобов'язати начальника ГУ ПтСЗН
Маркевич І.В. видати наказ про
поновлення її -ОСОБА_1, на посаді
головного спеціаліста відділу у
справах інвалідів, ветеранів війни та
праці ГУ ПтСЗН, скасувати запис про
звільнення в її трудовій книжці, та
внести в неї запис про поновлення на
посаді;

- стягнути з ГУ ПтСЗН на користь ОСОБА_1
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу на дату ухвалення
постанови з розрахунку 80,74 грн. за день;
моральну шкоду розміром 250000 грн.;

- покласти на начальника ГУ ПтСЗН
Маркевич І.В., як на службову особу,
винну в незаконному її - ОСОБА_1
звільненні, обов'язок покрити шкоду,
заподіяну ГУ ПтСЗН у зв'язку з оплатою
часу вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалось, що наказом №88-к від 20.11.2007
року вона була призначена на посаду
головного спеціаліста відділу у
справах інвалідів, ветеранів війни та
праці управління соціального захисту
населення Головного управління праці
та соціальної політики Одеської
обласної державної адміністрації, як
така, яка пройшла за конкурсом. Має 12
ранг державного службовця, якій
присвоєний їй наказом №43 від 20.11.2009
року.

Наказом №76-к від 26.07.2011 року її
звільнено с посади у зв'язку із
скороченням штатів відповідно до п.1
ст.40 КЗпП України.

Зазначений наказ позивач уважав
незаконним, оскільки скорочення штату
у відділі не могло бути, відділ
перевантажений роботою, у зв'язку з чим
в ньому постійно працювали працівники
інших відділів, а також стажери.

Відповідачем недотримана процедура її
звільнення. Позивач не попереджена
персонально не пізніше ніж за два
місяця про вивільнення. Крім того, в
жодному документі про її звільнення не
йдеться про оцінку кваліфікації та
продуктивності працівників відділу та
їх переваги перед нею. Її кваліфікація
та продуктивність цілком влаштовувала
начальників відділу, які були продовж
її роботи. Частина 2 ст.42 КЗпП України
визначає підстави щодо надання переваг
в залишенні на роботі при рівних умовах
кваліфікації та продуктивності. Саме
ці переваги наявні у неї - знаходження
на утриманні дітей, більш тривалий
непереривний стаж на посаді - 3 роки 8
міс.7 днів. В порушення ч.3 ст.42 КЗпП
України їй не пропонувалась ніяка інша
робота в ГУ ПтСЗН.

Позивач вважав, що відповідачем
порушені при її звільнені вимоги
Закону України №3721-ХІІ від 16.12.1993 року
«Про основні засади соціального
захисту ветеранів праці та інших
громадян похилого віку в Україні»,
згідно якого держава гарантує вказаним
особам, до яких вона належить, належний
рівень життя, подання різних видів
допомоги шляхом, зокрема, реалізації
права на працю відповідно до
професійної підготовки, трудових
навичок і з урахуванням стану здоров'я.

Позивач також зазначав, що при її
звільненні порушені вимоги ст.44 КЗпП
України, відповідно до якої при
звільненні за п.1 ч.1 ст.40 Кодексу
виплачується вихідна допомога не менше
середнього місячного заробітку, тобто
встановлений мінімальний розмір.
Відповідач не обґрунтував в наказі про
звільнення обмеження виплати
мінімальної вихідної допомоги -
середньомісячного заробітку.

На думку позивача наказу про її
звільнення 26.07.2011 року не існувало, вона
в цей день працювала, та не була
ознайомлена з цим наказом. З наказом
вона ознайомлена 28.07.2011 року наприкінці
робочого дня, та в цей день отримана
трудова книжка. Таким чином, наказ був
підписаний «попереднім» («заднім»)
числом. Їй також затриманий розрахунок
при звільненні, середній заробіток їй
переведений на рахунок лише 30.07.2011 року.
Згідно ст.116 КЗпП України установа
повинна виплатити середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо
відсутності компетенції у начальника
ГУ ПтСЗН Маркевич І.В. щодо видання
наказу №76-к від 26.07.2011р. про її - ОСОБА_1
звільнення з посади головного
спеціаліста відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
управління соціального захисту у
зв'язку зі скороченням штатів
відповідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України,
позивач зазначала, що начальник може
приступати до розпорядження коштами у
межах затвердженого кошторису головою
ОДА. В наказі №76-к від 26.07.2011 р. про
звільнення позивача - ОСОБА_1 відсутні
посилання на розпорядження голови
Одеської обласної державної
адміністрації про зміни у кошторисі і у
штатному розкладі Головного
управління праці та соціального
захисту населення Одеської обласної
державної адміністрації.

Також, позивач зазначав, що незаконні
дії щодо неї знайшли вираз у порушенні
прав при оплаті праці, в тому числі при
виконанні обов'язків відсутніх
працівників, приниження під час
звільнення, коли перевага була віддана
менш досвідченим і менш кваліфікованим
працівникам; порушення порядку
звільнення і фактичне позбавлення
роботи за наявності утриманців, -
завдали їй значної моральної шкоди.
Завдана їй моральна шкода полягає
також в душевних стражданнях у зв'язку
з численними порушеннями її трудових
прав, протиправною поведінкою
начальника ГУ Маркевич І.В., приниження
особистої честі та гідності під час
роботи, при звільненні и після нього,
руйнації бездоганної ділової
репутації. Розмір моральної шкоди
оцінено позивачем у 250000 гривень.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04 грудня 2013
року адміністративний позов було
задоволено частково.

Зобов'язано Департамент соціального
захисту населення Одеської обласної
державної адміністрації нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні з 28
по 29 липня 2011 року.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою
суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не повно з'ясовані всі обставини у
справі, у зв'язку з чим просить його
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою адміністративний позов
задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
наявність підстав для її часткового
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 наказом №88-к від 20.11.2007 року була
призначена на посаду головного
спеціаліста відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
управління соціального захисту
населення Головного управління праці
та соціальної політики Одеської
обласної державної адміністрації, як
така, яка пройшла за конкурсом. Наказом
№43 від 20.11.2009 року присвоєно черговий 12
ранг державного службовця.

Згідно Положення про Головне
управління праці та соціальної
політики Одеської обласної державної
адміністрації, затвердженого
розпорядженням голови ОДА від 22.07.2010
року №561/А-2010, ГУ ПтСЗН є структурним
підрозділом обласної державної
адміністрації, що утворюється головою
обласної державної адміністрації,
підзвітне і підконтрольне голові
облдержадміністрації, Міністерству
праці та соціальної політики України.
ГУ є юридичною особою.

Розпорядженням голови Одеської
обласної державної адміністрації
№1017/А-2012 від 21.09.2012 року Головне
управління праці та соціального
захисту населення Одеської обласної
державної адміністрації перейменоване
у Департамент соціального захисту
населення Одеської обласної державної
адміністрації.

Відповідно до Положення про
Департамент соціального захисту
населення Одеської обласної державної
адміністрації, затвердженого
розпорядженням голови ОДА від 14.11.2012
року №1224/А-2012, Департамент утворюється
головою обласної державної
адміністрації, входить до складу
обласної державної адміністрації і в
межах Одеської області забезпечує
виконання покладених на нього завдань.
Департамент підпорядкований голові
облдержадміністрації і підконтрольний
Міністерству соціальної політики
України, є юридичною особою.

Згідно розпорядження голови Одеської
ОДА №357/а-2010 від 11.06.2010 року «Про
структуру Одеської обласної державної
адміністрації» (втратило чинність
відповідно до розпорядження від 28.03.2011
року №206/А-2011) була затверджена
структура Одеської ОДА, гранична
численність працівників її апарату,
управлінь та інших підрозділів, яка
склала всього 768 одиниць, у тому числі
гранична численність ГУ ПтСЗН - 78
одиниць.

15.03.2011 року головою Одеської ОДА був
затверджений штатний розпис на 2011 рік
ГУ ПтСЗН відповідно до граничної
численності ГУ ПтСЗН (78 одиниць).

28.03.2011 року головою Одеської ОДА
прийняте розпорядження №206/А-2011 «Про
затвердження структури та граничної
численності працівників структурних
підрозділів Одеської обласної
державної адміністрації», яке діяло на
час спірних правовідносин та втратило
чинність згідно розпорядження від
07.07.2012 року), згідно якого загальна
гранична численність склала 585 одиниць,
у тому числі ГУ соціальної політики - 46.

05.04.2011 року в розпорядження №206/А-2011
були внесені зміни щодо загальної
граничної численності, яка склала 591
од., у тому числі ГУ ПтСЗН - 56.

10.05.2011 року головою Одеської ОДА був
затверджений штатний розпис ГУ ПтСЗН з
01.05.2011 року відповідно до граничної
численності ГУ ПтСЗН (56 одиниць).

Згідно затвердженого штатного розпису
в ГУ ПтСЗН відбулись зміни в структурі
Головного управління (частина відділів
були реорганізовані в сектори зі
скороченням штатів, у частині відділів
відбулось скорочення штатів) та
гранична численність ГУ ПтСЗН
зменшувалась на 22 одиниці відповідно
до розпорядження голови ОДА. В
управлінні соціального захисту (штат -
23 одиниці) були наявні три відділу, у
тому числі відділ у справах інвалідів,
ветеранів війни та праці (штат 9
одиниць). Згідно зміненого штатного
розпису в управлінні соціального
захисту Головного управління (штат 17
одиниць) також наявні три відділу, у
тому числі відділ у справах інвалідів,
ветеранів війни та праці (штат 8
одиниць).

16.05.2011 року ГУ ПтСЗН виданий наказ №90
«Про реорганізацію», якім відповідно
до розпорядження голови ОДА від 28.03.2011
року №206/А-2011 «Про затвердження
структури та граничної численності
працівників структурних підрозділів
Одеської облдержадміністрації» (зі
змінами від 05.04.2011 року № 229/А-2001) у
зв'язку зі змінами в структурі
Головного управління, з метою
забезпечення трудових прав
працівників, вирішено попередити
працівників ГУ про наступне
вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП
України з 18.07.2011 року, до 17.05.2011 року
довести наказ про реорганізацію та
наступне вивільнення до всіх
працівників ГУ.

В цей же день, 16.05.2011 року, відповідно до
розпорядження голови адміністрації
від 05.04.2011 року у зв'язку з оптимізацією
численності працівників Головного
управління, начальником ГУ доручено
керівникам структурних підрозділів
надати відділу юридичного та кадрового
забезпечення ГУ до 19.05.2011 року
пропозиції по кандидатурам осіб на
звільнення з посад. На виконання
доручення начальника ГУ керівниками
структурних підрозділів доповідними
були надані пропозиції з урахуванням
досвіду роботи, рівню компетентності,
виконання службових обов'язків щодо
перестановки спеціалістів та
звільнення з головного управління, у
тому числі начальник відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
інформував відділ юридичного та
кадрового забезпечення незадовільну
продуктивність праці головних
спеціалістів ОСОБА_1 та ОСОБА_4

26.05.2011 року відповідачем виданий наказ
№94 «Попередження працівників
Головного управління про наступне
звільнення у зв'язку зі скороченням
штатів», який виданий відповідно до
ст.ст.42,49.2 КЗпП України та на виконання
розпоряджень голови ОДА від 28.03.2011 року
№206/А-2011 «Про затвердження структури та
граничної численності працівників
структурних підрозділів Одеської
облдержадміністрації» (зі змінами від
05.04.2011 року № 229/А-2001), враховуючи наказ
Головного управління від 16.05.2011 року №90
щодо скорочення штату Головного
управління на 22 одиниці, з урахуванням
пропозицій керівників структурних
підрозділів ГУ на звільнення. Цим
наказом затверджений список
працівників головного управління, які
підлягають звільненню у зв'язку зі
скороченням штатів, яких у триденний
термін попередити під розпис про
наступне через 2 місяця звільнення, з
пропозиціями окремим працівникам,
виходячи з можливостей ГУ, подальшого
працевлаштування в Головному
управлінні.

В доданому до наказу списку значиться
ОСОБА_1, підпис якою відсутній, оскільки
вона знаходилась на лікарняному та у
відпустці з 27.04.2011 року по 29.06.2011 року та
у зв'язку з чим їй 26.05.2011 року
направлений лист №3355, яким
повідомляється про прийняття наказу та
вона попереджається про наступне
звільнення з 26.07.2011 року у зв'язку зі
скороченням штатів. Копія наказу №94
від 26.05.2011 року додана до листа.

Наказом ГУ ПтСЗН №76-к від 26.07.2011 року
ОСОБА_1 звільнено с посади головного
спеціаліста відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
управління соціального захисту 27
липня 2011 року у зв'язку із скороченням
штатів відповідно до п.1 ст.40 КЗпП
України.

Вказані обставини сторонами не
заперечуються, підтверджуються
матеріалами справи, а отже є
встановленими.

Вирішуючи спірне питання суд першої
інстанції виходив із такого.

Підставами видання спірного наказу
зазначені розпорядження голови ОДА від
28.03.2011 року №206/А-2011 «Про затвердження
структури та граничної численності
працівників структурних підрозділів
Одеської облдержадміністрації» (зі
змінами від 05.04.2011 року № 229/А-2001); наказ
Головного управління від 16.05.2011 року
№90; наказ Головного управління праці
та соціального захисту населення від
26.05.2011 року №94.

З приводу попередження щодо
майбутнього звільнення, суд першої
інстанції зазначив, що у зв'язку з тим,
що позивач знаходилась на лікарняному
та у відпустці з 27.04.2011 року по 29.06.2011
року їй 26.05.2011 року направлений лист
№3355, якім повідомляється про прийняття
наказу та вона попереджається про
наступне звільнення з 26.07.2011 року у
зв'язку зі скороченням штатів. Копія
наказу №94 від 26.05.2011 року додана до
листа.

Згідно поштового повідомлення
вказаний лист отриманий ОСОБА_1 28.05.2011
року.

На спростування доводів позивача, що
підпис позивача про ознайомлення з
даним наказом відсутній, суд першої
інстанції зазначив, що вказаним
наказом всі працівники повідомлялись
про прийняте розпорядження та
відповідно можливе вивільнення
де-яких працівників, тому відсутність
підпису ОСОБА_1 на ознайомлення з
вказаним наказом не має правового
значення щодо її звільнення, оскільки у
подальшому 26.05.2013 року був виданий
наказ №94 про попередження вже
конкретних службових осіб про їх
вивільнення у зв'язку з реорганізацією
та скороченням штатів.

При цьому суд першої інстанції взяв до
уваги той факт, що ОСОБА_1 01.08.2011 року,
03.08.2011 року, 05.08.2011 року подала заяви на
ім'я начальника ГУ ПтСЗН, в яких
просила видати їй копії документів, які
зазначені як підстава її звільнення, а
також повідомляла про нездійснення з
нею повного розрахунку та не виплати
вихідної допомоги при звільненні, у
зв'язку з чим просила змінити дату
звільнення на дату фактичного
розрахунку.

05.08.2011 року УПФ від ОСОБА_1 прийняті
документи, 17.08.2011 року їй видана довідка
про заробіток для обчислення пенсій, у
зв'язку з виникнення у неї права на
достроковий вихід на пенсію за півтора
року до досягнення пенсійного віку
згідно Закону України «Про зайнятість
населення», яке гарантоване вказаним
Законом працівникам, трудовий договір
з якими було розірвано з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідацією, реорганізацією
підприємств, установ, організацій,
скороченням чисельності або штату
працівників. З 05.08.2011 року ОСОБА_1
призначена пенсія.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що не встановлено підстав для
скасування наказу №76-к від 26.07.2011 року
про звільнення ОСОБА_1 з посади
головного спеціаліста відділу у
справах інвалідів, ветеранів війни та
праці управління соціального захисту
27 липня 2011 року у зв'язку із скороченням
штатів відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України.

Проте, з такими висновками суду колегія
суддів не погоджується з огляду на
наступне.

Регулювання суспільних відносин, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу та визначення
загальних засад діяльності, а також
статусу державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті передбачено Законом України
"Про державну службу" від 16 грудня 1993
року.

Згідно зі статтею 1 зазначеного Закону
державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб, які
займають посади в державних органах та
їх апараті щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів. Ці особи є державними
службовцями і мають відповідні
службові повноваження.

Зі змісту статті 30 Закону України "Про
державну службу" вбачається, що
державна служба припиняється з
підстав, встановлених цією статтею та
загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю України.

Питання припинення публічної служби
внаслідок скорочення штату публічного
органу нормами спеціальних законів не
врегульовані, отже при розгляді справ
зазначеної категорії застосуванню
підлягають норми Кодексу законів про
працю України.

Пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України
визначено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
спливу строку його дії можуть бути
розірвані власником або уповноваженим
їм органом у випадку змін в організації
виробництва та праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
чи перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності чи штату працівників.
Звільнення за підставами, зазначеними
в пунктах 1, 2 та 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України
допускається, якщо неможливо перевести
працівника за його згодою на іншу
роботу.

Відповідно до п.19 Постанова, Пленум
Верховного Суду України, від 06.11.1992
року, № 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати,
чи дійсно у відповідача мали місце
зміни в організації виробництва і
праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства
(установи, організації) чи його
реорганізації (злиття з іншим
підприємством, приєднання до іншого
підприємства, поділу підприємства,
виділення з нього одного або кількох
нових підприємств, перетворення одного
підприємства в інше, наприклад,
державного підприємства в орендне
підприємство або підприємства в
господарське товариство) дія трудового
договору працівника продовжується (ч. 3
ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995
року). При реорганізації підприємства
або при його перепрофілюванні
звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати
місце, якщо це супроводжується
скороченням чисельності або штату
працівників, змінами у їх складі за
посадами, спеціальністю,
кваліфікацією, професіями. Працівник,
який був незаконно звільнений до
реорганізації, поновлюється на роботі
в тому підприємстві, де збереглося його
попереднє місце роботи.

Отже, при розгляді трудових спорів,
пов'язаних з припиненням публічної
служби за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України,
необхідно з'ясовувати чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або, що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

На підставі ст.81 Цивільного кодексу
України юридичні особи, залежно від
порядку їх створення, поділяються на
юридичних осіб приватного права та
юридичних осіб публічного права.
Юридична особа приватного права
створюється на підставі установчих
документів відповідно до статті 87
цього Кодексу. Юридична особа
публічного права створюється
розпорядчим актом Президента України,
органу державної влади, органу влади
АРК або органу місцевого
самоврядування. Порядок утворення та
правовий статус юридичних осіб
публічного права встановлюється
Конституцією України та законом и
таким чином має відповідні
особливості.

У відповідності до ст.1 Закону України
"Про місцеві державні адміністрації"
місцева державна адміністрація в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Згідно ст. 6 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" встановлено,
що на виконання Конституції України,
законів України, актів Президента
України, актів Кабінету Міністрів
України, інших центральних органів
виконавчої влади, які відповідно до
закону забезпечують
нормативно-правове регулювання,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники структурних підрозділів -
накази. Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

За змістом ст.5 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації" склад
місцевих державних адміністрацій
формують голови місцевих державних
адміністрацій. У межах бюджетних
асигнувань, виділених на утримання
відповідних місцевих державних
адміністрацій, а також з урахуванням
вимог статті 18 Закону України "Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності", їх голови визначають
структуру місцевих державних
адміністрацій.

Отже, в головному управлінні праці та
соціального захисту (юридичній особі
публічного права) дійсно мали місце
зміни в організації праці, зокрема
відбулась реорганізація установи та
скорочення штату працівників.

При прийняті розпоряджень головою
Одеської ОДА та наказів начальником ГУ
щодо вказаних питань вони діяли на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законодавством
України, оскільки питання визначення
структури місцевих адміністрацій є
компетенцією голови ОДА, а начальник
Управління (директор Департаменту)
відповідно до Положення видає у межах
своє компетенції накази, організує та
контролює їх виконання, призначає на
посаду та звільняє з посади
працівників Управління (Департаменту).

За змістом ст.40 КЗпП України при
реорганізації підприємства або його
перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40
КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами в їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

В ході судового розгляду судом першої
інстанції правильно встановлено, що в
ГУ ПтСЗН відбулась реорганізація, яка
супроводжувалась скороченням штату
працівників, змінами в їх складі за
посадами, спеціальністю,
кваліфікацією.

У зв'язку з вказаними обставинами,
начальником ГУ ПтСЗН доручено
керівникам структурних підрозділів
надати відділу юридичного та кадрового
забезпечення ГУ до 19.05.2011 року
обґрунтовані пропозиції по
кандидатурам осіб на звільнення з
посад. На виконання доручення
начальника ГУ керівниками структурних
підрозділів доповідними були надані
пропозиції з урахуванням досвіду
роботи, рівню компетентності,
виконання службових обов'язків щодо
перестановки спеціалістів та
звільнення з управління.

Відповідно додатку до наказу №94 від
26.05.2013 року «Попередження працівників
Головного управління про наступне
звільнення у зв'язку зі скороченням
штатів» попереджені про наступне
звільнення у зв'язку зі скороченням
штатів 13 осіб.

За змістом ч. 1 ст. 42 КзпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, основним критерієм для
роботодавця при скороченні
чисельності або штату працівників щодо
переважного права залишення на роботі
є кваліфікація і продуктивністю праці.

Продуктивність праці і кваліфікація
працівника повинні оцінюватися окремо,
але в кінцевому підсумку суд при
розгляді трудового спору повинен
визначити працівників, які мають більш
високу кваліфікацію і продуктивність
праці за сукупністю цих двох
показників. При відсутності різниці у
кваліфікації і продуктивності праці
перевагу на залишення на роботі мають
працівники, перелічені в частині
другій ст. 42 КЗпП України.

Для визначення переважного права на
залишення на роботі і коректного,
відповідно до норм законодавства, їх
звільнення на підприємстві може бути
створено спеціальну комісію або ці
функції може бути покладено на
постійно діючу комісію з укладення
колективного договору.

Загальний рівень кваліфікації
вимірюється рівнем освіти працівника
та здобутими навичками під час
виконання робіт за певною
спеціальністю. До уваги беруться дані
останньої атестації працівника,
обґрунтована й об'єктивна
характеристика-відгук безпосереднього
керівника про його роботу. Особливо
слід звертати увагу на якість
виконання працівником своїх трудових
обов'язків відповідно до статті 139 КЗпП.
Враховується також наявність
(відсутність) документально
підтверджених фактів притягнення
працівника до дисциплінарної
відповідальності за останній робочий
рік (ст. 147, 148, 151 КЗпП), інших документів,
які характеризують роботу працівника.
Зокрема, може враховуватися й думка
колективу, в якому працює такий
працівник.

Продуктивність праці вимірюється
певними виробничими показниками. Для
працівників з погодинною оплатою праці
показником продуктивності праці може
бути рівень невиробничих втрат
робочого часу за останній робочий рік.
Це, зокрема, кількість відпусток без
збереження заробітної плати, наданих
на прохання такого працівника, обсяг
втрат робочого часу у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю (крім
випадків виробничого травматизму чи
професійних захворювань) тощо.

При цьому колегія суддів погоджується
з доводами відповідача, із яким
погодився суд першої інстанції, що
поняття кваліфікації є оціночним.

Проте з висновком суду першої
інстанції, що саме за цим критерієм
ОСОБА_1 правомірно була визначена як
особа, яка підлягає вивільненню з
посади за скороченням штатів є не
правильним з огляду на наступне.

Так, на думку суду, критерії визначення
кваліфікації та продуктивності праці
працівника, не зважаючи на вибір
відповідачем їх способів, повинні
відповідати принципам
адміністративної процедури,
зазначених у ч.3 ст.2 КАС України та
вимогам пунктів 2.1, 2.2 Колективного
договору.

Відповідно до вказаних пунктів
Колективного договору у разі
виникнення об'єктивних працівників з
ініціативи органу управління,
провадити ці звільнення лише за умови
завчасного письмового повідомлення
представника трудового колективу про
причини та обсяги скорочень. Термін
вивільнення, спеціальності та
кваліфікацію працівників, що
підлягають скороченню; проведення
спільних консультацій про прийняття
власником рішення про визначення
заходів, спрямованих на сприяння
працевлаштуванню працівників, що
вивільняються. При вивільненні
працівників за скороченням штатів,
здійснювати звільнення працівників
лише після використання усіх
можливостей забезпечити їх роботу на
іншому робочому місці (а.с.143-147,т.5).

Проте, як встановлено судом, проведення
таких спільних консультацій
відповідач не проводив.

При цьому апеляційний суд, перевіряючи
дії та рішення відповідача щодо
визначення вказаних критеріїв на
предмет дотримання приписам ч.3 ст.2 КАС
України, зазначає, що у жодному
документі відповідача не йдеться про
об'єктивну оцінку кваліфікації та
продуктивності праці інших
працівників відділу ( більше 30-ти осіб)
та їх перевірки на предмет більш
високої кваліфікації та
продуктивності відносно позивача.

Матеріали справи взагалі не містять
об'єктивного порівняння кваліфікації
та продуктивності праці, із якого можна
дійти висновку про відсутність у
позивача об'єктивних підстав
залишення публічній службі, що є
несумісним з принципом юридичної
визначеності, який імплікований
Європейською Конвенцією з прав людини
і який становить один із основних
елементів верховенства права", адже
точність і передбачуваність цих
підстав «необхідні для правової
визначеності», особливо для гарантій
особи щодо проходження публічної
служби.

Не спростовано відповідачем доводи
позивача, що при вирішенні питання щодо
визначення рівня кваліфікації не
враховано той факт, що позивач на
момент звільнення мав присвоєний 12
ранг державного службовця, натомість
деякі працівники відділу мали лише 13
ранг державного службовця.

Проте, статтею 24 Закону України «Про
державну службу України» прямо
передбачено, що прийняття на державну
службу, просування по ній, стимулювання
їх праці, вирішення інших питань,
пов'язаних із службою, у тому числі і
припинення державної служби,
проводиться відповідно до категорій
посад службовців, а також згідно
рангами, які їм присвоюються.

Відповідно до приписів чинного
законодавства (ст.49-2 КЗпП України)
переведення позивача на іншу посаду
могло відбутись не лише в межах його
відділу, а в межах наявних в
облдержадміністрації посад, однак
докази того, що Управлінням
пропонувались позивачу будь-які
посади, на які його могло б бути
переведено, в матеріалах справи
відсутні.

Окрім того, послання відповідача у
справі на такий критерій, як рівень
освіти, у спірних правовідносинах не
може бути застосований, оскільки
відповідно до абз.2 п.20 Постанови
Пленум Верховного Суду України, від
06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" не можна
визнати законним звільнення з цих
підстав лише з мотивів відсутності
спеціальної освіти (диплома), якщо
відповідно до чинного законодавства
наявність її не є обов'язковою умовою
виконання роботи, обумовленої трудовим
договором. Позивач була прийнята на
публічну службу з відповідним рівнем
освіти, при цьому позивач отримала
черговий ранг та пройшла атестацію, як
особа, яка відповідає займаній посаді
та атестована( а.с.173-181,т.2; а.с.16-45,т.3).

Враховуючи наведене, процес оцінки
відповідного рівня кваліфікації був
здійснений із порушенням вищевказаних
норм права, внаслідок чого колегія
суддів дійшла висновку, що
відповідачем не надано доказів щодо
наявності переваг одних працівників
управління перед позивачем при
вирішенні питання про звільнення у
зв'язку зі змінами у організації
виробництва (реорганізацією).

В підтвердження зазначеного висновку,
колегія суддів враховує той факт, що
після звільнення позивача, у
відповідача з'явились вакансії
головного спеціаліста, та про яку
головне управління соціального
захисту населення заявило у засобах
масової інформації та у центр
зайнятості( а.с. 92-94, т.4).

Вирішуючи питання про належне
повідомлення позивача про майбутнє
звільнення, колегія суддів звертає
увагу на наступне.

За змістом ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України у
разі змін в організації виробництва і
праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом. При цьому таке звільнення
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу. Про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

Обов'язок відповідача про персональне
попередження про наступне вивільнення
зобов'язує суб'єкта владних
повноважень надати до суду
беззаперечні докази, що позивач
повідомлений про наступне вивільнення
з відповідним його підписом.

Отже, формальне виконання позивачем
приписів чинного законодавства (п.п. 89,
91 Правил надання послуг поштового
зв'язку, затверджених постановою
Кабінету міністрів України від 05.03.2009
року № 270) щодо повідомлення позивача
шляхом направлення поштового
відправлення може свідчити лише про
те, що відповідач вживав заходи щодо
повідомлень позивача, проте такі дії не
свідчать достеменно, що відповідач
виконав припис вищенаведеної норми
закону.

Окрім цього, суд з урахуванням доказів,
а саме: свідченнями поштаря ОСОБА_5
(а.с.23,28,т.2), яка у своїх свідченнях не
підтвердила вручення кореспонденції
позивачу або членам її сім'ї та сина
позивача ОСОБА_6(а.с.183,т.1), який
спростував взагалі факт отримання
поштової кореспонденції, погоджується
із доводами позивача, що вказана
кореспонденція не була доставлена на
адресу позивача та позивач, ані його
члени сім'ї вказану кореспонденцію не
отримували.

Погоджується суд апеляційної
інстанції із доводами апелянта з того
приводу, що із вказаного повідомлення
про вручення поштового відправлення
(а.с.127,т.1) не можна дійти висновку, що
за цим відправленням направлялась
саме інформація про наступне
звільнення та про наявність пропозицій
щодо вакантних посад.

При цьому свідомість позивача з фактом
відповідного попередження про
наступне звільнення за умови його
доведення належними та допустимими
доказами не замінює за собою обов'язку
роботодавця щодо дотримання
законодавчо встановленої процедури
персонального попередження.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що відповідачем не
надано до суду належного доказу
персонального попередження позивача
про її наступне вивільнення у зв'язку з
реорганізацією, а тому висновок суду
першої інстанції про законність її
звільнення не можна визнати
обґрунтованим.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач
частково довів суду ті обставини, на
які він посилався в обґрунтування
заявлених вимог, а відповідач не надав
суду належні докази на підтвердження
своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Враховуючи викладене та приписи п.18
Постанови Пленум Верховного Суду
України, від 06.11.1992 № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
підставами захисту порушеного права
звільненої особи може бути не тільки
звільнення без законних підстав, а й
порушення порядку його проведення,
колегія суддів дійшла до висновку що
звільнення ( припинення публічної
служби) позивача було здійснено без
наявності на те законних підстав, а
отже його права підлягають захисту
шляхом поновлення його на посаді
головного спеціаліста відділу у
справах інвалідів, ветеранів війни та
праці Департаменту соціального
захисту населення Одеської обласної
державної адміністрації, з урахуванням
того, що головне управління праці та
соціального захисту населення
Одеської обласної адміністрації
Розпорядженням голови Одеської
обласної державної адміністрації
№1017/А-2012 від 21.09.2012 перейменоване у
Департамент соціального захисту
населення Одеської обласної державної
адміністрації.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Оплата середнього
заробітку за весь час понад один рік
провадиться за вимушений прогул і за
умови, що заява про поновлення на
роботі розглядалась більше одного року
і в цьому не було вини працівника.

Абзацом третім пункту 32 Постанови
Пленуму Верховного Суду України, від
06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" встановлено, що у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи. Для
працівників, які пропрацювали на
даному підприємстві (в установі,
організації) менш двох місяців,
обчислення проводиться з розрахунку
середнього заробітку за фактично
пропрацьований час. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року N
100 (зі змінами, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 16
травня 1995 року N 348).

Вирішуючи питання про розмір суми, яка
підлягає відшкодування за час
вимушеного прогулу, суд враховує
розрахунки позивача ( а.с.114-115, 132, т.5),
оскільки вони відповідають
вищенаведеними приписам
законодавства.

Мотивуючи висновок про межі зменшення
розміру виплати суд апеляційної
інстанції враховує, що розумність
тривалості провадження визначається з
урахуванням обставин справи і з
урахуванням наступних критеріїв:
складність справи, поведінка заявника
та відповідних державних органів, а
також важливість предмета спору для
заявника.

У ході провадження позивач та його
представник неодноразово заявляли
клопотання про призначення
судово-психологічної експертизи,
(а.с.81-89,156-162, т.1; а.с.182-191,т.2; а.с.258-268,т.4), у
тому числі і не обґрунтовані(а.с.166, т.2);
близько десяти раз заявляли клопотання
про забезпечення доказів шляхом
виклику свідків, витребування і
долучення документів (а.с. 184-186,
а.с.102-108,т.1; а.с.239,т.2; а.с.1-7, 57, 116, 221-229, т.3;
а.с.69-72, 119-126, т.4). Враховує колегія
суддів також факти зупинення
провадження у справі (а.с. 193-194, 216, т.2;
а.с.87-88,105, т.3) у зв'язку із проведенням
експертизи за клопотанням позивача та
факт подачі позивачем заяв про відвід
головуючому у справі(а.с.265-268, 272-274,т.3).

Встановлені обставини дають підстави
для висновку, що оплата вимушеного
прогулу за період понад один рік не
може бути стягнута.

У ст. 237-1 КЗпП України зазначено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

При відшкодуванні моральної шкоди
необхідно встановлювати винні дії
відповідача.

Колегія суддів вважає, що проведенням
звільнення позивачу заподіяно
моральну шкоду, оскільки вона без
законних підстав була позбавлена
можливості працювати, отримувати
винагороду за працю, чим була
постановлена у скрутне матеріальне
становище та змушена докладати
додаткових зусиль для відстоювання
своїх прав.

При визначенні розміру коштів на
відшкодування моральної шкоди колегія
суддів враховує, що порушені трудові
права позивача відновлені
постановленим рішенням, яким в т. ч. на
її користь стягнуто заробітну плату за
час вимушеного прогулу.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає,
що 2000 грн. буде достатньою грошовою
компенсацією понесених позивачем
моральних страждань.

При цьому колегія суддів відхиляє
твердження позивача про видання наказу
№76-к від 26.07.2011 року про її звільнення
«попереднім» («заднім») числом,
оскільки ці обставини жодним доказом
не підтверджені, а її доводи в
обґрунтування цих обставин, що вона
працювала 27 числа повний робочий день є
неспроможними, оскільки відповідно до
п.2.26 Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Мінпраці України,
МЮУ, Міністерства соціального захисту
населення №58 від 29.07.1993 року, днем
звільнення вважається останній день
роботи. Таким чином, оскільки
відповідно до наказу №76-к від 26.07.2011
року ОСОБА_1 звільнена у зв'язку зі
скороченням штату 27 липня 2011 року, цей
день є її останнім робочим днем.

Разом з тим колегія суддів не дає
правовий аналіз твердженням позивача
та його представника про обов'язок ГУ
ПтСЗН щодо працевлаштування позивача
після звільнення, оскільки невиконання
підприємством, яке провело звільнення,
обов'язку про працевлаштуванню
вирішується у спорі не про поновлення
на роботі (публічній службі), а про
виконання зобов'язання по
працевлаштуванню.

Аналогічну правову позицію висловив
Верховний Суд України у постанові від
15.10.2013 року, справ № 21-303а13, номери в
ЄДРСРУ 34634281.

Водночас, наявність у складі заявлених
позовних вимог про визнання
протиправними дій відповідача
Маркевич І.В. колегія суддів не
враховує з огляду на те, що самі по собі
дії не породжують правових наслідків.
Певні правові наслідки породжує
виключно наказ відповідача про
звільнення, який є предметом позову.

Не встановлено також колегією суддів
факту порушенням відповідачем прав,
свобод та інтересів позивача за
віковою ознакою.

У зв'язку з чим в цій частині позовних
вимог необхідно відмовити.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні справи
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, тому, керуючись ст. 202 КАС
України, постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови, якою слід
задовольнити адміністративний позов
частково.

Керуючись ст. ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст.
202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ч. 5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково, постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 04
грудня 2013 року у справі № 2а/1570/7241/2011 -
скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою
позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
наказ №76-к від 26 липня 2011 року
начальника Головного управління праці
та соціального захисту Одеської
обласної державної адміністрації.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного
спеціаліста відділу у справах
інвалідів, ветеранів війни та праці
Департаменту соціального захисту
населення Одеської обласної
державної адміністрації.

Стягнути з Департаменту соціального
захисту населення Одеської обласної
державної адміністрації на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу у сумі 35592,17 грн.
(тридцять п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто
дві гривні сімнадцять копійок) з
відповідних відрахуванням
обов'язкових платежів до бюджету та
спеціальних фондів та моральну шкоду в
розмірі 2000 гривень (дві тисячі гривень).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складення
постанови ухвали у повному обсязі
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і
підписання рішення суду -24 березня 2014
року.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян