Справа № 9101/113184/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2013 р.
справа № 0417/2а-3320/2011
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційні скаргиуправління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі м.
Дніпропетровська та ОСОБА_1

на постанову Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
26 серпня 2011 р., прийняту у порядку
скороченого провадження,

у справі № 0417/2а-3320/2011

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України
в Індустріальному районі
м. Дніпропетровська

про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

28 липня 2011 року позивач звернувся до
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська з позовом, в якому
просив: визнати протиправними дії
відповідача щодо перерахування та
сплати в повному обсязі позивачу, як
дитині війни, недоплачене щомісячне
підвищення до пенсії виходячи із
розміру 30% від мінімальної пенсії за
віком, такими що були здійснені
відповідачем без урахування вимог ст.
152 Конституції України, ст.ст. 268, 1175
Цивільного кодексу України відносно
нарахування та здійснення
перерахування раніше призначеного
щомісячного підвищення до пенсії, як
дитині війни; зобов'язати відповідача
перерахувати та сплатити в повному
обсязі, як дитині війни, недоплачене
щомісячне підвищення до пенсії
виходячи із розміру 30% від мінімальної
пенсії за віком за період з 01.01.2006 року;
зобов'язати відповідача в подальшому
нараховувати щомісячну соціальну
допомогу відповідно до положення ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», надалі при нарахуванні
пенсії із розміру 30% від мінімальної
пенсії за віком; стягнути згідно ст. 90, 94
КАС України, кошти, затрачені на
правову допомогу в розмірі 300 грн.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 15 серпня
2011 року позовні вимоги позивача
в частині визнання бездіяльності
неправомірною та стягнення
невиплаченої соціальної допомоги
відповідно до Закону України «про
соціальний захист дітей війни» за
період з 01 січня 2006 року по 27 січня 2011
року залишено без розгляду.

Постановою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 26 серпня
2011 р. позов позивача задоволено
частково, а саме: визнано незаконною
бездіяльність відповідача щодо
невиконання за період з 28 січня 2011 року
по 22 липня 2011 року приписів згідно ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»; зобов'язано відповідача
здійснити нарахування позивачеві
відповідно до вимог ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком як дитині
війни, виходячи із розміру,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», і провести
відповідні виплати за період з 28 січня
2011 року по 22 липня 2011 року включно з
урахуванням виплачених сум; в іншій
частині позову відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь
держави судові витрати по справі в сумі
3 грн. 40 коп.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, сторони оскаржили її
в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, задовольнивши позовні
вимоги в повному обсязі, прийняти
окрему Ухвалу, щодо не реагування
структурного підрозділу органу
державної влади на грубе порушення
прав і свобод людини.

В обґрунтуванні своєї апеляційної
скарги позивач зазначає, що строк ним
не порушено строк звернення до суду з
позовом про захист своїх прав та
свобод, і суд невірно посилається на
вимоги ст. 99 КАС України, при цьому
позивач посилається на норми ст. 233 КЗпП
України, а також на ст. 268ЦК України, як
на ті, які повинні бути застосовані при
розгляді даної справи.

Відповідач в апеляційній скарзі просив
скасувати постанову суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким повністю відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтуванні своєї апеляційної
скарги відповідач зазначає, що при
визначенні розміру підвищення до
пенсії дітям війни необхідно
використовувати вимоги постанови КМУ
№745 «Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету».

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, суд вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що позивач
відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" має статус дитини війни і має
право відповідно до ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" на
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

У 2011 році дія ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" не
призупинялася, а застосування
відповідачем положень постанови КМ
України № 530 від 28.05.2008 року щодо
визначення розміру підвищення пенсії є
безпідставним, оскільки розмір
підвищення пенсії визначений Законом
України "Про соціальний захист дітей
війни", який має вищу юридичну силу, ніж
постанова КМ України.

При цьому колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції, що
розмір мінімальної пенсії за віком
необхідно обраховувати відповідно до
ч.1 ст.28 Закону України "Про
загальнообов`язкове державне пенсійне
страхування", оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого частиною першою
цієї статті, мінімального розміру
пенсії за віком.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку, що
права позивача були порушені, а тому
доводи апеляційної скарги відповідача
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Також відповідно до ч.2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст.100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не навів поважних причин
пропуску строку, в зв'язку з чим колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо залишення без
розгляду позовних вимог позивача за
період з 01 січня 2006 року по 27 січня 2011
року в зв'язку із пропуском строку
звернення до суду, про що було винесено
окреме судове рішення у вигляді ухвали
від 15.08.2011 року, яке не було оскаржене
позивачем.

Окрім того суд апеляційної інстанції
зазначає, що згідно вимог ст. 166 КАС
України винесення окремої ухвали є
виключним правом суду та не є
обов'язковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції приходить висновку, що судом
першої інстанції повно встановлені
обставини справи та надана правильна
юридична оцінка, у зв'язку з чим
підстави для задоволення апеляційної
скарги позивача та скасування
постанови суду відсутні.

Однак, вирішуючи спірні правовідносини
суд першої інстанції не прийняв до
уваги наступне.

Згідно п. 34 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про державне мито" органи
Пенсійного Фонду України звільнені від
сплати державного мита.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Частиною 3 ст. 94 КАС
України встановлено, що у разі
задоволення адміністративного позову
в частині, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 201 КАС
України підставами для зміни постанови
або ухвали суду першої інстанції є
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що апеляційна скарга відповідача
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - зміні з викладенням
абзацу п'ятого резолютивної частини
наступного змісту: стягнути з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 3
грн. 40 коп.

В решті постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись п. 1, 2 ч. 1 ст. 198, ст.200, ст.201,
ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України в
Індустріальному районі м.
Дніпропетровська- задовольнити
частково.

Постанову Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 26 серпня
2011 р. у справі № 0417/2а-3320/2011 в частині
розподілу судових витрат - змінити,
виклавши абзац п'ятий постанови у
наступній редакції: «Стягнути з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі
3 грн. 40 коп.»

В іншій частині постанову залишити без
змін.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
ухвалення та оскарженню відповідно до
ч. 10 ст. 183-2 КАС України не підлягає.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун