Справа № 152/1330/13-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 152/1330/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Соколовська
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової
Т.В.

за участю: секретаря судового
засідання Майданюк Я. Л.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Баланчук О. А.

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
постанову Шаргородського районного
суду Вінницької області від 22 січня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_6 до Шаргородської
міської ради в особи виконавчого
комітету Шаргородської міської ради,
за участю третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача ОСОБА_7 про
визнання незаконним та скасування
рішення , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернулася до Шаргородського
районного суду із позовом до
Шаргородської міської ради в особи
виконавчого комітету Шаргородської
міської ради за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: ОСОБА_7, в якому, з
урахуванням змін та доповнень позовних
вимог, просила визнати незаконним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Шаргородської міської ради
від 16.03.2005 року №41 про оформлення права
власності за ОСОБА_7 на об'єкт
нерухомого майна «магазин»,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 та
видане на підставі цього рішення
свідоцтво про право власності від
04.09.2012 року серія САВ 231301.

Ухвалою Шаргородського районного суду
Вінницької області суду від 24 липня 2013
року позовну заяву ОСОБА_6 залишено без
розгляду.

Не погоджуючись з вказаним рішення
суду першої інстанції, позивач
оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17 жовтня 2013
року апеляційну скаргу задоволено,
ухвалу Шаргородського районного суду
Вінницької області суду від 24 липня 2013
року скасовано, а справу направлено до
суду першої інстанції для продовження
розгляду.

Постановою Шаргородського районного
суду Вінницької області суду від 22
січня 2014 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, позивачка подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції від 22 січня 2014 року та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги повністю, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом при ухваленні
рішення норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Представник позивачки в судовому
засіданні підтримав доводи
апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив відносно
задоволення апеляційної скарги та
просив рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 в
судовому засіданні заперечив відносно
задоволення апеляційної скарги та
просив рішення суду першої інстанції
залишити без змін

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову
Шаргородського районного суду
Вінницької області суду від 22 січня 2014
року - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Шаргородської міської ради
Вінницької області від 16 березня 2005
року №41 «Про оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна»
за ОСОБА_7 оформлено право власності на
будівлю магазину, що знаходиться в
АДРЕСА_1, на підставі якого виконком
Шаргородської міської ради 04 вересня
2012 року видав ОСОБА_7 свідоцтво про
право власності серії САВ №231301.

З витягу про державну реєстрацію №
35383817 від 04.09.2012 року вбачається, що
нежитлова будівля - магазин по АДРЕСА_1
зареєстрована у державному реєстрі за
реєстраційним номером 37533601; власником
об'єкта є ОСОБА_7, а підставою
виникнення права власності слугувало
свідоцтво про право власності, видане
Шаргородською міською радою 04.09.2012
року.

На підставі наказу № 770ПП від 18.09.2012
року головним державним інспектором
відділу по Південному регіону
управління контролю за будівництвом
об'єктів, якістю будівельних
матеріалів та державного ринкового
нагляду №1 інспекції державного
архітектурно - будівельного контролю у
Вінницькій області Шпак І.О. проведено
позапланову перевірку дотримання
ОСОБА_7 вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил при
будівництві і експлуатації магазину по
АДРЕСА_1.

Із акту перевірки дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил №7701111
від 26.09.2012 року вбачається що порушень
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил при
будівництві і експлуатації магазину по
АДРЕСА_1 не виявлено.

Разом з тим, ОСОБА_6 на праві приватної
власності належить житловий будинок з
господарськими будівлями за номером
АДРЕСА_1 та земельна ділянка розміром
0,0500 га, яка розташована за тією ж
адресою, що підтверджується договорами
дарування, посвідченими приватним
нотаріусом Шаргородського районного
нотаріального округу ОСОБА_10 14.11.2012
року, зареєстрованими в реєстрі
нотаріальних дій за №№ 2387, 2389 та у
державному реєстрі правочинів 23.11.2012
року за № № 5310102 та 5309949.

Відповідно до договору дарування
земельної ділянки та державного акту,
земельну ділянку по АДРЕСА_1, ОСОБА_6
отримала згідно договору дарування від
ОСОБА_11

Як вбачається з матеріалів справи дана
земельна ділянка, що належить ОСОБА_6 на
праві приватної власності, межує з
земельними ділянками ОСОБА_19, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 та землями загального
користування, які перебувають у
комунальній власності, однак, з
земельною ділянкою третьої особи
ОСОБА_7 не межує, оскільки між
зазначеними земельними ділянками
знаходиться земельна ділянка розміром
0,10 га, яка належить до земель
комунальної власності.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог,
а тому відмовив в задоволенні позову
ОСОБА_6, з чим погоджується і суд
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог статті 19
Конституції України органи державне
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяті лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Реалізуючи передбачене статтею 55
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, позивач
повинен вказати в позові власне
суб'єктивне уявлення про порушене
право чи охоронюваний інтерес та
спосіб його захисту.

Відповідно до ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій н основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Право на звернення до
адміністративного суду з позовом
відповідно до вказаної норми Закону є
можливістю фізичних та юридичних осіб
ініціювати судове провадження в
адміністративній справі з метою
судового захисту їх прав, свобод чи
інтересів, порушених суб'єктом владних
повноважень у сфері публічно-правових
відносин.

Право на судовий захист має лише та
особа, яка є суб'єктом (носієм)
порушених прав, свобод чи інтересів,
яка дійсно має право, свободу чи
інтерес, про захист яких вона просить, і
це право, свобода чи інтерес порушені
відповідачем у публічно-правових
відносинах.

Враховуючи вищевказані норми, правом
на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму
Вищого Адміністративного Суду України
"Про практику застосування
адміністративними судами окремих
положень Кодексу адміністративного
судочинства України під час розгляду
адміністративних справ" № 2 від 06.03.2008
року "судам слід мати на увазі, що за
правилами частини другої статті 171 КАС
України право оскаржити нормативно -
правовий акт мають особи, щодо яких
його застосовано, а також особи -
суб'єкти правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт. Тобто, особа
(позивач) повинна довести факт
застосування до неї оскаржуваного
нормативно - правового акта або те, що
вона є суб'єктом відповідних відносин,
на які поширюється дія цього акта. Суд
не може давати оцінку таким обставинам
при відкритті провадження в
адміністративній справі, а тому не має
права відмовити у відкритті
провадження у справі чи повернути
позовну заяву з посиланням на частину
другу цієї статті, якщо особа своє
звернення обґрунтовує необхідністю
захисту своїх прав, свобод чи
інтересів. Приписи зазначеної частини
можуть бути підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог, якщо суд
встановить, що оскаржуваний акт до
особи не застосовувався і вона не
перебуває у відносинах, до яких цей акт
може бути застосовано. У такому разі
суд не проводить перевірку нормативно -
правового акта на предмет його
протиправності (законності та
відповідності правовим актам вищої
юридичної сили).

Необхідно вказати, що даної позиції
дотримується і Конституційний Суд
України, про що свідчать рішення № 6 -
пр/1997 від 25 листопада 1997 року за
конституційним зверненням громадянки
ОСОБА_15 щодо офіційного тлумачення ч.2
ст.55 Конституції України та ст. 248-2 ЦПК
України та № 9 - рп/1997 від 25 грудня 1997
року за конституційним зверненням
громадян ОСОБА_16, ОСОБА_17 та інших
громадян щодо офіційного тлумачення
статтей 55,64,124 Конституції України, зі
змісту яких вбачається, що кожен має
право звернутися до суду, якщо його
права чи свободи порушені або
порушуються, створено або створюються
перешкоди для їх реалізації або мають
місце інші ущемлення прав та свобод.

Також, Верховним Судом України в
постанові від 10 квітня 2012 року у справі
№ 21-1115-во зазначено, що суд захищає лише
порушені, невизнані або оспорювані
права, свободи та інтереси учасників
адміністративних правовідносин.
Визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень можливе лише за
позовом особи, право або законний
інтерес якої порушено цим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язкові для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно - правовий акт,
що містить зазначені норми права, та
для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність з рішенням
Верховного Суду України.

Таким чином, ОСОБА_6 реалізувала своє
право на звернення до
адміністративного суду з позовом,
проте, ні вона, ні її представник ОСОБА_2
не зазначили і не підтвердили
належними доказами, які саме права,
свободи чи інтереси позивачки порушено
відповідачем у сфері публічно-правових
відносин.

За вказаних обставин, колегія судів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, не з'ясовувавши
обставин щодо акта індивідуальної дії -
рішення виконавчого комітету
Шаргородської міської ради Вінницької
області від 16 березня 2005 року № 41 "Про
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна" на предмет його
протиправності, оскільки оспорюване
рішення відповідача впливає на законні
інтереси виключно третьої особи, а тому
не могло спричинити порушення прав та
законних інтересів позивачки у
публічно - правовій сфері, що є
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, позивачкою не
надано суду належних доказів на
підтвердження підставності заявлених
позовних вимог, а доводи апеляційної
скарги не викликають сумнівів щодо
правильності висновків суду першої
інстанції та застосування норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, апеляційну
скаргу належить залишити без
задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, - залишити
без задоволення, а постанову
Шаргородського районного суду
Вінницької області від 22 січня 2014 року,
- без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
25 березня 2014 року .

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.