Справа № 826/547/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" березня 2014 р. м. Київ
К/800/38598/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього
А.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 липня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії, -

встановила:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 12
березня 2013 року у позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано рішення Державної
міграційної служби України від 06.12.2012
року №712-12 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Зобов'язано
Державну міграційну службу України
повторно розглянути заяву Громадянина
Республіки Афганістану ОСОБА_2 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 липня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_2.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04 липня 2013 року скасувати, та
залишити в силі рішення першої
інстанції.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі, рішення суду щодо
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, в що позивач є
громадянином Республіки Афганістану,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю таджик,
за віросповіданням мусульманин-суніт.
До України позивач прибув в 2005 році
нелегально, в тому ж році позивач
звернувся до Управління міграційної
служби в м.Києві для отримання статусу
біженця.

На виконання судових рішень, зокрема
Рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 19 липня 2007 року по справі
№2а-17/1 та постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 серпня 2009 року по справі №4/144
відповідачем було втретє розглянуто
вказану заяву позивача. Рішенням
Державного комітету України у справах
національностей та релігій №24-11 від 24
січня 2011 року позивачу було втретє
відмовлено позивачу у наданні статусу
біженця.

За наслідками повторного розгляду
заяви, Головним управлінням Державною
міграційної служби України в м. Києві
складено висновок щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 02
жовтня 2012 року №12 KYIV 184-01, яким
рекомендовано Державній міграційній
службі України відмовити позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України №712-12 від 06 грудня 2012 року
позивачу відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
абз.4, 6 ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Висновком про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 28 грудня 2012
року №194 повідомлено гр. Афганістану
ОСОБА_2, що умови, передбачені п.1 та 13 ч.1
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Позивач не погоджуючись з відмовою у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
звернувся до суду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08 липня 2011
року № 3671-VI визначено, що біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Порядок набуття статусу біженця
врегульовано частиною 1 статті 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» згідно якої
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У відповідності до абзаців 4 та 6
частини 1 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні, а також така, яка
до прибуття в Україну з наміром бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Згідно пункту 22 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» третя безпечна
країна - країна, в якій особа перебувала
до прибуття в Україну, крім випадків
транзитного проїзду через територію
такої країни, і могла звернутися з
клопотанням про визнання біженцем чи
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішує покинути країну і
стала біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Судами встановлено, що позивач з метою
виїзду з країни постійного проживання,
безперешкодно, на підставі документу
що посвідчує особу, оформив відповідні
для цього візові документи, що свідчить
про те що Афганістаном було
забезпечено реалізацію його
громадянського права щодо виїзду з
країни. Крім того, потрапивши з країни
постійного проживання спочатку до
Таджикистану, а потім за запрошенням до
міста Москва Російської Федерації,
пізніше позивач нелегально виїхав до
Європи, в жодній з вищевказаних країн
перебування ОСОБА_2 з заявою про
надання статусу біженця не звертався. У
2005 році позивач нелегально прибув на
територію України.

Судами встановлено, що згідно
протоколу співбесіди та наданих в
судовому засіданні пояснень, позивач
вказав, що справжньою причиною в'їзду в
Україну є економічно-соціальні
чинники, окрім того ОСОБА_2 перебував,
до того як прибув на територію України,
в декількох безпечних країнах де міг
звернутися з заявою про надання
статусу біженця.

Враховуючи вищевикладене суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про те, що Державною
міграційною службою України належним
чином вивчено інформацію по країні
походження і враховано думку
міжнародних правозахисних
організацій, та за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту, винесено
рішення про відмову в визнанні
біженцем ОСОБА_2.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази побоювань позивача
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04 липня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній