Справа № 22-а/0790/847/11
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/92705/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України в Тячівському
районі Закарпатської області на
постанову Апеляційного суду
Закарпатської області від 12 жовтня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного Фонду України в
Тячівському районі Закарпатської
області про перерахунок пенсії згідно
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», -

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
Управління Пенсійного Фонду України в
Тячівському районі Закарпатської
області про перерахунок пенсії згідно
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за 2006 - 2008 роки.

Постановою Тячівського районного суду
Закарпатської області від 08 квітня 2009
року позов задоволено частково.
Зобов'язано Управління Пенсійного
Фонду України в Тячівському районі
Закарпатської області провести
нарахування та виплату ОСОБА_2
підвищення до пенсії, як дитині війни,
відповідно до статті 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком за період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31
грудня 2008 року. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду
Закарпатської області від 12 жовтня 2011
року скасовано рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня
2007 року та прийнято нову постанову в
цій частині про відмову у задоволенні
позову. В решті постанову суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі, Управління
Пенсійного Фонду України в Тячівському
районі Закарпатської області, не
погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанцій, посилаючись на
допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанцій та постановити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
оскільки рішення суду апеляційної
інстанції постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана вірно, а доводи касаційної
скарги є необґрунтованими і не дають
підстав, які передбачені статтями 225-229
Кодексу адміністративного судочинства
України для зміни чи скасування
судового рішення.

Судами було встановлено, що ОСОБА_2 має
статус визначений Законом України «Про
соціальний захист дітей війни».

Статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей
війни»передбачено, що дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 12 частини першої
статті 71 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» дію статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» призупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнано
такими, що не відповідають Конституції
України пункт 12 статті 71 та стаття 111
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік».

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, в період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року відповідач був
зобов'язаний нараховувати та
сплачувати позивачеві підвищення до
пенсії в розмірі, встановленому
статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», в
редакції закону від 18 листопада 2004
року.

Аналогічні правовідносини склалися і в
2008 році, оскільки зміни до статті 6
вищезазначеного Закону, що внесені
пунктом 41 розділу 2 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року, визнані
неконституційними рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-пр/2008.

Вихідним критерієм обрахунку доплати
до пенсії дітям війни виступає
мінімальна пенсія за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком,
згідно статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Будь-яких
інших нормативно-правових актів, які б
визначали механізм вирахування
мінімальної пенсії за віком або
встановлювали її розмір, немає.

За таких обставин, положення частини
третьої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»щодо застосування
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого частиною першою цієї
статті тільки стосовно визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом, не є перешкодою для
застосування даної величини
(мінімального розміру пенсії за віком)
для обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Згідно частини 7 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону).

Отже, вирішуючи даний спір суди дійшли
до обґрунтованого висновку, що при
розрахунку розміру доплати до пенсії,
передбаченої статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
застосуванню підлягає розмір
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність,
встановленого в законі про Державний
бюджет України на відповідний рік, із
якого визначається мінімальний розмір
пенсії за віком.

Разом з тим, судами встановлено, що
позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом 17 березня 2009 року,
та оскаржує дії відповідача починаючи
з 2006 року.

Пунктом 5 частини 1 статті 106 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у позовній заяві
зазначається у разі необхідності заява
про поновлення строку звернення до
адміністративного суду.

Як на час подання цього позову, так і на
момент прийняття судом апеляційної
інстанції оскаржуваної ухвали,
відповідно до частини першої статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті визначено,
що для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Позивач про порушення свого права знав
при виплаті йому відповідачем
щомісячної пенсії, і відповідно,
звернення позивача до відповідача із
заявою з питання проведення
перерахунку державної соціальної
допомоги за минулий час не є
передбаченою законом можливістю
досудового порядку вирішення спору в
розумінні частини четвертої статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З урахуванням строків звернення до
суду з позовом, передбачених статтями
99, 100 Кодексу адміністративного
судочинства України, та вимогою
відповідача щодо застосування цих
строків, суд дійшов вірного висновку в
частині задоволення позову починаючи з
22 травня 2008 року, тобто в межах річного
строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло б призвести до
невірного вирішення спору, а тому
оскаржуване судове рішення є законними
та обґрунтованими і підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України в Тячівському
районі Закарпатської області залишити
без задоволення, а постанову
Апеляційного суду Закарпатської
області від 12 жовтня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного Фонду України в Тячівському
районі Закарпатської області про
перерахунок пенсії згідно Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Ф. Загородній

Судді
С.В. Білуга

О.І. Гаманко