Справа № 2а-122/10
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 р.
Справа № 22679/10/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва
М.В.,

суддів Шавеля Р.М.,
Гулида Р.М.,

за участю секретаря Бєлкіної
Н.І.,

представника відповідача Буджака В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційні скарги
ОСОБА_2 та Івано-Франківської міської
ради на постанову Івано-Франківського
міського суду від 01.03.2010 року у справі
№2а-122/2010 за позовом ОСОБА_2 до
Івано-Франківської міської ради про
визнання незаконним п. 3 розд. 5, п. 1 розд.
7, п. 2 розд. 8 «Програми розвитку та
функціонування української мови у м.
Івано-Франківському на 2009 - 2011 роки» та
про зобов'язання виключити зазначені
пункти,

встановив:

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 01.03.2010 р. у справі №2а-122/10 за
позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської
міської ради про визнання незаконним
п. 3 розд. 5, п. 1 розд. 7, п. 2 розд. 8
«Програми розвитку та функціонування
української мови у м.
Івано-Франківському на 2009 - 2011 роки» та
про зобов'язання виключити зазначені
пункти, позов було задоволено частково,
визнано незаконним п. 3 розд. 5 та п. 1
розд. 7 рішення Івано-Франківської
міської ради від 25.02.2009 р. «Про
затвердження Програми розвитку і
функціонування української мови у
місті Івано-Франківську на 2009 - 2011
роки»; зобов'язано Івано-Франківську
міську раду виключити п. 3 розд. 5, п. 1
розд. 7 з Програми розвитку і
функціонування української мови у м.
Івано-Франківську на 2009 - 2011 роки,
затвердженої рішенням від 25.02.2009 р.. В
решті вимог у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
змінити постанову, додавши в тексті
резолютивної частини п. 2 розд. 8., тобто,
по суті повністю задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що
вказаним пунктом, яким передбачено
встановити мінімальний розмір ставки
єдиного податку та зберегти пільгове
нарахування орендної плати для
підприємців, які торгують виключно
україномовною друкованою продукцією,
порушено вимоги ст. ст. 6, 10, 11, 13, 14
Європейської конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод.
Порушення своїх прав вбачає у тому, що
як керівник неурядової організації
«Російська община Івано-Франківської
області», позивач відповідає за
здійснення видавничих проектів.
Посилається на дискримінацію за
ознаками етнічного походження та
мовної належності. Стверджує, що даний
пункт суперечить ч. 2 ст. 24 Конституції
України, яка забороняє привілеї чи
обмеження за ознаками, зокрема, мови.

В апеляційній скарзі відповідач
просить постанову суду скасувати та
відмовити у позові, посилаючись на те,
що державною. Мовою є українська, а
відповідно до постанови КМУ від 02.10.2003
р. №1546, якою затверджено Державну
програму розвитку і функціонування
української мови на 2004 - 2010 роки, її
метою є створення умов для розвитку і
розширення сфери функціонування
української мови. Вважає, що
оскаржуваними рішеннями не
порушуються права національних меншин.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги з наведених у ній
мотивів.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як було встановлено судом першої
інстанції, п. 3 розд. 5, п. 1 розд. 7, п. 2
розд. 8 «Програми розвитку та
функціонування української мови у м.
Івано-Франківському на 2009 - 2011 роки»
слід анонсувати та проводити всі
масові і видовищні заходи лише
державною мовою (п. 3 розд. 5); при
укладанні угод зобов'язати
перевізників, котрі обслуговують
маршрути міського громадського
транспорту обмежити трансляцію
радіопрограм недержавною мовою (п. 1
розд. 7); встановлено мінімальний розмір
ставки єдиного податку та збереження
пільгового нарахування орендної плати
для підприємців, які торгують виключно
україномовною продукцією (п. 2 розд. 8).

Задовольняючи позовні вимоги у частині
п. 3 розд. 5 та п. 1 розд. 7, суд першої
інстанції підставно виходив з того, що
п. 4 ч. 1 ст. 92 Конституції України
передбачено, що порядок застосування
мов визначається виключно законами
України, а згідно зі ст. 35 Закону
України «Про мови в Українській РСР»
тексти лише офіційних оголошень,
повідомлень, плакатів, афіш, реклами і
т.н. виконуються українською мовою.
Поряд з текстом, викладеним
українською мовою може бути вміщено
його переклад іншою мовою. Законами
України не встановлено окремого
порядку використання радіоприймачів
та магнітофонів під час роботи
транспортного засобу на маршруті в
частині мовної залежності звучання
програми. Та обставина, що українська
мова є державною, не породжує висновку
про її виключність у застосуванні та не
надає переваг її носіям, які не
передбачені на рівні законодавчого
регулювання цих відносин. Посилання
відповідача на підзаконні нормативні
акти та їх застосування ним у спосіб, що
суперечить Конституції та законам
України, доводить протиправність
оскаржуваних частин рішення органу
місцевого самоврядування.

Згідно із ст. ст. 10, 11 Конституції
України гарантовано вільний розвиток,
використання і захист російської мови,
інших мов національних меншин України
на рівні із забезпеченням всебічного
розвитку і функціонування української
мови. Згідно з ч. 2 ст. 24 Конституції
України не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками етнічного
походження, мовними ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України
«Про мови в Українській РСР» будь-які
привілеї чи обмеження прав особи за
мовними ознаками, мовна дискримінація
недопустимі.

Відтак, у частині задоволених позовних
вимог рішення суду першої інстанції
відповідає закону та матеріалам
справи.

Щодо відмови в задоволенні позову про
визнання незаконним та вилучення п.2
розд. 8 «Програми розвитку та
функціонування української мови у м.
Івано-Франківському на 2009 - 2011 роки»,
колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог позивача, суд першої інстанції
виходив з того, що Держава Україна,
конституційно закріпивши за
українською мовою статус державної,
через органи місцевого самоврядування
планомірно та цілеспрямовано
реалізовує власну політику щодо
всебічного розвитку і функціонування
державної мови в усіх сферах
суспільного життя, в тому числі, і
запроваджуючи пільгове оподаткування
та зберігаючи пільгове нарахування
орендної плати за суб'єктами
підприємницької діяльності, які
здійснюють реалізацію саме
україномовної продукції. Указом
Президента України від 09.11.2000 року
№1217/2000 «Про додаткові заходи щодо
державної підтримки національного
книговидання і книгорозповсюдження»
Кабінет Міністрів України зобов'язано
вирішити питання щодо можливості
зменшення в установленому порядку
розмірів ставок орендної плати для
суб'єктів видавничої справи. Позивач не
є зареєстрованим у встановленому
законом порядку суб'єктом
підприємницької діяльності, який
здійснює торгівлю літературою, в
зв'язку з чим його доводи щодо
порушення права внаслідок
встановлення пільгової ставки єдиного
податку не можна вважати
обґрунтованими.

Такі висновки суду, на думку колегії
суддів, відповідають нормам
матеріального права та фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ст.10 Конституції України
державною мовою в Україні є українська
мова. Держава забезпечує всебічний
розвиток і функціонування української
мови в усіх сферах суспільного життя на
всій території України. Аналогічне
положення закріплено і у ст.2 Закону
України «Про мови в Українській РСР».

Пунктом «г» ч.1 Розділу третього
постанови Верховної Ради України від 22
травня 2003 року №886-ІV, якою схвалено
Рекомендації парламентських слухань
«Про функціонування української мови в
Україні», передбачено запровадження
пільгового оподаткування та іншої
фінансової підтримки україномовної
друкованої продукції, періодичних
видань, кіно- аудіопродукції.

Указом Президента України від 09.11.2000
року №1217/2000 «Про додаткові заходи щодо
державної підтримки національного
книговидання і книгорозповсюдження»
Кабінет Міністрів України зобов'язано
вирішити питання щодо можливості
зменшення в установленому порядку
розмірів ставок орендної плати для
суб'єктів видавничої справи.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 2 жовтня 2003 року №15436 затверджено
Державну Програму розвитку і
функціонування української мови на
2004-2010 роки. Її фінансування
здійснюється в межах видатків,
передбачених центральними та
місцевими органами виконавчої влади,
які є виконавцями Програми. Одним із
основних завдань цієї Програми є
зміцнення статусу української мови як
державної та всебічний її розвиток і
розширення функціонування в усіх
сферах суспільного життя.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що позивач не є зареєстрованим у
встановленому законом порядку
суб'єктом підприємницької діяльності,
який здійснює торгівлю літературою, в
зв'язку з чим його доводи щодо
порушення права внаслідок
встановлення пільгової ставки єдиного
податку та орендної плати не можна
вважати обґрунтованими.

Щодо посилань апелянта - позивача на
рішення судів у інших справах із
застосуванням ст. 72 КАС України, то такі
не беруться колегією суддів до уваги,
оскільки спори виникали щодо іншого
предмету. Більше того, в судових
рішеннях по справі №2-2155 (постанова
Івано-Франківського міського суду від
06.10.2005 року, Ухвала апеляційного суду
від 01.12.2005 року, Постанова Вищого
адміністративного суду України від
06.12.2006 року, які долучені до матеріалів
справи позивачем) позивачу відмовлено
у визнання незаконним пункту 2 розділу 8
Програми розвитку і функціонування
української мови у м. Івано-Франківську
на 2004-2006 роки, яким також було
встановлено мінімальний розмір ставок
єдиного податку та зберегти пільгове
нарахування орендної плати для
підприємців, які торгують виключно
україномовною друкованою продукцією.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.
Скаржники у встановленому законом
порядку не довели наявність
передбачених законом підстав для
скасування постанови суду, не надали
інших доказів, які б не подавались суду
першої інстанції з обґрунтуванням
неможливості їх подання такому суду.

Враховуючи наведене, судове
рішення відповідає закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Івано-Франківської міської ради
залишити без задоволення, а постанову
Івано-Франківського міського суду від
01.03.2010 року у справі №2а-122/2010 - без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після проголошення та може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20-ти днів після набрання нею
законної сили, а уразі складення такої
в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України,
протягом того ж строку з часу складення
в повному обсязі.

Головуючий суддя :
Костів М.В.

Судді:
Шавель Р.М.

Гулид Р.М.

Повний текст ухвали складений 21.03.2014
року.