Справа № 826/10151/13-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Старової Н.Е., Файдюка В.В.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Інженерно-будівельна компанія
«Ізобуд» на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 липня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інженерно-будівельна компанія
«Ізобуд» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

В С Т А Н О В И В :

Київське міське відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач) звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовною заявою до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інженерно-будівельна компанія
«Ізобуд» (далі - відповідач) про
стягнення з відповідача на користь
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 13 174,68 грн. та пені за
порушення терміну сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 9 518,27 грн.

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 16 липня 2013
року адміністративний позов
задовольнив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16 липня 2013 року та
постановити нову про відмову у
задоволенні адміністративного позову.
На думку апелянта, зазначену постанову
суду прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постанова суду
- скасуванню в частині з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
товариство з обмеженою
відповідальністю
«Інженерно-будівельна компанія
«Ізобуд» подано до Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів «Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік» -
по формі 10-ПІ (поштова-річна), що
затверджено наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 10.02.2007 року № 42.

Відповідачем у Звіті про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2012 рік
вказано, що середньооблікова
чисельність працівників облікового
складу підприємства у 2012 році
становила 34 особи, відповідно до 4-х
відсоткового нормативу відповідачем
повинно було працевлаштовано 1
інвалідів, а працевлаштовано - 0
інвалідів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», (далі
- Закону) для підприємств (об'єднань),
установ і організацій незалежно від
форми власності і господарювання
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Статтею 43 Конституції України
задекларовано право кожного на працю,
що включає можливість заробляти собі
на життя, яку він вільно обирає або на
яку вільно погоджується. Виконання та
реалізація зазначеної конституційної
норми забезпечується законами України,
підзаконними актами та актами
ненормативного характеру, які
встановлюють механізм реалізації
права на працю.

Положеннями частини першої статті 5
Закону України «Про зайнятість
населення» встановлено, що держава
забезпечує надання додаткових
гарантій щодо працевлаштування
працездатним громадянам у
працездатному віці, які потребують
соціального захисту і не здатні на
рівних конкурувати на ринку праці, у
тому числі інвалідам, які не досягли
пенсійного віку.

Статтею 7 даного Закону
працевлаштування інвалідів
здійснюється відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікацій і знань, з урахуванням
його побажань.

Відповідно до ст. 18-1 Закону інвалід,
який не досяг пенсійного віку, не
працює, але бажає працювати, має право
бути зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний. Рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів. Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.
Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень частини першої
та другої ст. 19 Закону, для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4 відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого
місця. Підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною 1 цієї статті, і
забезпечують працевлаштування
інвалідів. При розрахунках кількість
робочих місць округлюється до цілого
значення.

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим ст.19 цього Закону, щороку
сплачувати відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Відповідно до частини другої ст. 20
Закону порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Частинами третьою та четвертою статті
20 передбачено, що сплату
адміністративно-господарських санкцій
і пені підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
проводять відповідно до закону за
рахунок прибутку, який залишається в їх
розпорядженні після сплати всіх
податків і зборів (обов'язкових
платежів).
Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою ст. 19 цього Закону. При цьому до
правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені ст. 250
Господарського кодексу України.

Таким чином, згідно ст. 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», відповідач
повинен був працевлаштувати 1 інваліда,
а працевлаштував 0, тобто свій обов'язок
не виконав.

Що стосується доводів апелянта про те,
що Звіт за формою № 10-ПІ підписаний
іншою особою, а не керівником
відповідача, колегія суддів
апеляційної інстанції не бере до уваги,
оскільки на даному Звіті стоїть
печатка підприємства, а позивач не
повинен у відповідності до чинного
законодавства, при поданні Звіту,
перевіряти прізвища керівників
підприємств, установ, організацій.

Також, апелянт посилається на те, що
обов'язок відповідача зі створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування. З даного приводу,
колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що дійсно ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» не встановлює
правил, за якими підприємство було б
зобов'язане самостійно здійснювати
пошук інвалідів для їх
працевлаштування. Однак, надання
державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів, є
обов'язком підприємств, установ,
організацій, у разі належного
виконання якого до них можуть бути
застосовані
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу
працевлаштування інвалідів.

Така інформацію надається шляхом
подачі звітів про наявність вакансій
за формою № 3-ПН, затвердженою наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19 грудня 2005 року №
420 (далі - Наказ).

Згідно ч. 4 ст. 20 Закону України «Про
зайнятість населення» підприємства,
установи і організації незалежно від
форми власності зобов'язані щомісяця
подавати центрам адміністративні дані
у повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до Наказу звіт про
наявність вакансій за формою № 3-ПН
подається за наявності вакансій.

Із зазначених норм права вбачається, що
у разі наявності у відповідача
протягом 2012 року вільних вакансій, він
зобов'язаний був щомісяця подавати до
відповідного центру зайнятості звіти
за формою № 3-ПН.

Відповідачем не надано суду доказів
того, що ним направлялися щомісячно
звіти до місцевої служби зайнятості у
2012 році, тому колегія суддів вважає, що
відповідач не виконав вимоги Закону
України «Про зайнятість населення».

Що стосується вимоги позивача про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 9 518,27 грн., то колегія суддів
вважає, що вона задоволенню не
підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.4 Порядку нарахуванню
пені та її сплати, затвердженого
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 15.05.2007
року № 233, нарахування пені як
роботодавцем та і органом контролю
здійснюється з наступного дня
граничного строку сплати
адміністративно-господарських санкцій
по день сплати включно (тобто з 16 квітня
наступного за роком, у якому відбулося
порушення нормативу). На виконання п. 3.7
зазначеного Порядку, позивачем
розраховано суму пені в розмірі 163, 80
грн., яка вже включена до п. 2 прохальної
частини позовної заяви позивача.

Позивачем не надано ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції розрахунку та підстав
нарахування пені в розмірі 9 518, 27 грн.
Суд першої інстанції не звернув уваги
на дану обставину, в результаті чого, з
відповідача було безпідставно
стягнуто 9 518, 27 грн.

З огляду на вищевикладене, відповідач
не надав суду доказів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 13 174, 68 грн., доказів створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів на підприємстві, доказів
того, що ним направлялися щомісячно
звіти до місцевої служби зайнятості, а
тому, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає за необхідне,
апеляційну скаргу задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції скасувати в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 9 518,27 грн. В іншій частині
рішення першої інстанції залишити без
змін.

Відповідно до статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
зокрема, є порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198,
202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інженерно-будівельна компанія
«Ізобуд» - задовольнити частково.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 липня 2013 року - скасувати в частині
стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю
«Інженерно-будівельна компанія
«Ізобуд» на користь Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів пені за порушення
терміну сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 9 518, 27 грн.

В іншій частині постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 16 липня 2013 року -
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови
виготовлений 25.03.2014 року.

Головуючий суддя

Чаку Є.В.

Судді:

Файдюк В.В.

Старова Н.Е.