Справа № 826/240/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 березня 2014 року № 826/240/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Келеберди В.І.,
суддів Данилишин В.М. Качура І.А.
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства соціальної політики
України провизнання протиправними
дій, визнання протиправним наказу №316
від 31.05.2013 О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Міністерства соціальної політики
України про визнання протиправними дій
щодо прийняття наказу від 31.05.2013 №316
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 17.06.2013 №988/255, визнання
п. 1.1, п. 1.2 та п. 2.6 згадуваного наказу
такими, що суперечать Закону України
«Про зайнятість населення» та ст. 24, 43
Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що оскаржувані
пункти є протиправними оскільки
затверджений оскарженим наказом
порядок мав бути затверджений
Державною службою зайнятості України
як центральним органом виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері зайнятості. Крім того позивач
зазначає, що п. 22.6 оскарженого наказу є
дискримінаційним та створює перешкоди
в реалізації зареєстрованим
безробітним права на працю.

Відповідач - Міністерства
соціальної політики України -
заперечував проти задоволення
позовних вимог з підстав викладених у
письмових запереченнях, які долучено
до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що позивач не заперечував
проти вирішення справи в порядку
письмово провадження, оскільки
відповідач належним чином
повідомлений про час, дату та місце
судового засідання в судове засідання
не прибув, а також з огляду на
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд дійшов висновку про
доцільність розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону
України «Про зайнятість населення»
Міністерством соціальної політики
України прийнято наказ від 31.05.2013 №316
(далі Наказ), яким затверджено Форму
звітності N 3-ПН "Інформація про попит на
робочу силу (вакансії)" та Порядок
подання форми звітності N 3-ПН
"Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)" (п. 1.1, п. 1.2 Наказу).

Відповідно до пункту 4 частини 3
статті 50 Закону України "Про зайнятість
населення" від 05.07.2012 роботодавець
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі у порядку, затвердженому
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
зайнятості населення та трудової
міграції, за погодженням з центральним
органом виконавчої влади із
забезпечення реалізації державної
політики у галузі статистики, подавати
територіальним органам центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
інформацію про попит на робочу силу
(вакансії).

Указом Президента України від
16.01.2013р. № 19/2013 (із змінами, внесеними
згідно з Указом Президента № 90/2013 від
26.02.2013) розпочато процес утворення
Державної служби зайнятості України.

Планом організації виконання Указу
Президента від 26.02.2013р. №90 «Про
внесення змін до статті 5 Указу
Президента України від 16.01.2013р. №19»,
схваленого на засіданні Кабінету
Міністрів України 06.03.2013р. (протокол №17)
Державний центр зайнятості
Мінсоцполітики визначено органом,
відповідальним за забезпечення
виконання функцій Державної служби
зайнятості України та її
територіальних органів відповідними
органами державної служби зайнятості
до завершення здійснення заходів,
пов'язаних з утворенням Державної
служби зайнятості України.

Положенням про Державний центр
зайнятості Міністерства праці України
затвердженим Міністерством праці та
соціальної політики 04.09.1997р. визначено,
що Державний центр зайнятості входить
в систему органів по праці України і
працює під керівництвом Міністерства
праці України. Державний центр очолює
директор, який призначається і
звільняється з посади Міністром праці
та соціальної політики України.
Державний центр підпорядкований
заступнику Міністра праці та
соціальної політики України у
відповідності з розподілом обов'язків.
Державний центр зайнятості за своїми
завданнями та функціями прирівнюється
до центрального органу виконавчої
влади, втім юридично не є центральним
органом виконавчої влади, а є державною
установою, що належить до сфери
управління та діє під керівництвом
Міністерства соціальної політики
України.

Згідно з Положенням про Міністерство
соціальної політики України,
затвердженим Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року № 389/2011
Міністерство соціальної політики
України (Мінсоцполітики України) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується відповідачем станом на
час вирішення справи не завершено
утворення Державної служби зайнятості
України (укомплектованість
працівниками менше 30%, відсутнє
фінансування, тощо).

Отже Міністерством соціальної
політики України є центральним органом
виконавчої влади, що наділений
повноваженнями щодо управління
Державного центру зайнятості.

Враховуючи, що на час прийняття
оскарженого наказу, Державна служба
зайнятості України перебувала на
стадії утворення, отже. на думку суду
Міністерство соціальної політики
України володіло повноваженнями щодо
погодження Наказу від 31.05.2013 №316 « Про
затвердження форми звітності № 3-ПН
«Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)» та Порядку її надання»,
зареєстрований Міністерством юстиції
України за № 988/255 від 17.06.2013.

Щодо твердження позивача, що
оскаржений наказ не відповідачем ст. 24,
43 Конституції України суд зазначає, що
Перевірка відповідності Конституції
України законів та інших актів
здійснюється Конституційним Судом
України.

Засобом забезпечення верховенства
Основного закону держави є діяльність
Конституційного Суду України щодо
вирішення питань про відповідність
Конституції України (конституційності)
законів та інших правових актів
Верховної Ради України, актів
Президента України, актів Кабінету
Міністрів України, а також правових
актів Верховної Ради Автономної
Республіки Крим. Ця діяльність
здійснюється Конституційним Судом
України на підставі частини першої
статі 150 Конституції України, а також
пункту 1 статі 13 Закону України "Про
Конституційний Суд України".

З системного аналізу викладеного
вбачається, що вирішення питання про
відповідність оскарженого наказу
Конституції України є виключною
компетенцією Конституційного суду
України.

Щодо твердження позивача, що п. 2.2.6
Порядку подання форми звітності N 3-ПН
"Інформація про попит на робочу силу
(вакансії), затвердженого оскарженим
наказом (далі Порядок) є
дискримінаційним та створює перешкоди
в реалізації зареєстрованим
безробітним права на працю

Відповідно до п. 1.1 Порядку форма
звітності N 3-ПН "Інформація про попит на
робочу силу (вакансії)" (далі -
інформація) заповнюється
роботодавцями.

Пунктом 1.3 Порядку визначено, що
роботодавці подають інформацію до
територіального органу Державної
служби зайнятості України у містах
Києві та Севастополі, районі, місті,
районі у місті (далі - територіальний
орган) незалежно від місцезнаходження.

Згідно з вимогою пункту 2.1 Порядку
подання звітності N 3-ПН така звітність
подається за наявності у роботодавця
попиту на робочу силу (вакансії) не
пізніше 10-ти робочих днів з дати
відкриття вакансії(й). Датою відкриття
вакансії є наступний день після
створення робочого місця чи припинення
трудових відносин з працівником,
робоче місце якого стає вакантним, або
дата, починаючи з якої може бути
укладений трудовий договір з найманим
працівником.

Згідно з п. 2.2.6 Порядку у графі 5
проставляється "Так", якщо роботодавцем
передбачається укомплектування
вакансій за сприяння територіальних
органів, або "Ні" - у разі
укомплектування вакансій роботодавцем
самостійно.

Позивач зазначає, що на його думку,
створює перешкоди в реалізації
зареєстрованим безробітним права на
працю, оскільки роботодавець за
власним бажанням може комплектувати
вакансії на власний розсуд без
сприяння територіальних органів
Державної служби зайнятості України.

Тобто, у разі якщо роботодавець планує
укомплектувати вакансію самостійно,
без допомоги служби зайнятості, він
також зобов'язаний подати форму N 3-ПН,
при цьому, згідно з пунктом 2.2.6 Порядку
подання цієї звітності, зазначивши у
ній, що не потребує укомплектування
вакансії за сприянням служби
зайнятості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1 Закону
України «Про зайнятість населення»
кожен має право на вільно обрану
зайнятість. Зайнятість населення
забезпечується шляхом встановлення
відносин, що регламентуються трудовими
договорами (контрактами), провадження
підприємницької та інших видів
діяльності, не заборонених законом.

Статтею 5 Закону України «Про
зайнятість населення» визначено
гарантії зайнятості населення, а саме:
держава гарантує у сфері зайнятості: 1)
вільне обрання місця застосування
праці та виду діяльності, вільний вибір
або зміну професії; 2) одержання
заробітної плати (винагороди)
відповідно до законодавства; 3)
професійну орієнтацію з метою
самовизначення та реалізації
здатності особи до праці; 4) професійне
навчання відповідно до здібностей та з
урахуванням потреб ринку праці; 5)
підтвердження результатів
неформального професійного навчання
осіб за робітничими професіями; 6)
безоплатне сприяння у
працевлаштуванні, обранні підходящої
роботи та одержанні інформації про
ситуацію на ринку праці та перспективи
його розвитку; 7) соціальний захист у
разі настання безробіття; 8) захист від
дискримінації у сфері зайнятості,
необґрунтованої відмови у найманні на
роботу і незаконного звільнення; 9)
додаткове сприяння у працевлаштуванні
окремих категорій громадян.

Відповідно до ст. 6 Закону України
«Про зайнятість населення» кожен має
право на вільний вибір місця, виду
діяльності та роду занять, яке
забезпечується державою шляхом
створення правових, організаційних та
економічних умов для такого вибору.
Реалізація права на вибір місця, виду
діяльності та роду занять здійснюється
шляхом самостійного забезпечення
особою своєї зайнятості чи звернення з
метою працевлаштування до роботодавця
або за сприяння центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, чи суб'єкта
господарювання, який надає послуги з
посередництва у працевлаштуванні.

Отже, працевлаштування - це система
організаційних, економічних і правових
заходів, направлених на забезпечення
трудової зайнятості населення.
Працевлаштування об'єднує всі форми
трудової діяльності, що не суперечать
законодавству, включаючи самостійне
забезпечення себе роботою, в тому числі
індивідуальну трудову діяльність,
підприємництво, фермерство тощо.

З системного аналізу викладеного
вбачається, що громадяни мають право на
працевлаштування і вибір місця роботи
шляхом звернення до підприємства,
установи, організації, індивідуального
селянського (фермерського)
господарства і до іншого роботодавця
або при безкоштовному сприянні
державної служби зайнятості.

Правова організація працевлаштування
включає:

а) гарантії реалізації права громадян
на працю і встановлення порядку
направлення на роботу або професійне
навчання;

б) встановлення особливостей
працевлаштування для окремих
категорій громадян.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про
зайнятість населення" заходи щодо
сприяння зайнятості населення
спрямовуються на: 1) забезпечення
відповідності рівня професійної
кваліфікації працездатних осіб
потребам ринку праці; 2) створення умов
для активного пошуку роботи
безробітними; 3) підвищення
конкурентоспроможності осіб на ринку
праці.

До заходів щодо сприяння зайнятості
населення належать: 1) професійна
орієнтація та професійне навчання; 2)
стимулювання діяльності роботодавців,
спрямованої на створення нових робочих
місць та працевлаштування безробітних;
3) створення умов для самозайнятості
населення та підтримка
підприємницької ініціативи; 4) сприяння
забезпеченню молоді першим робочим
місцем та запровадження стимулів для
стажування на підприємствах, в
установах та організаціях незалежно
від форми власності, виду діяльності та
господарювання, фізичних осіб, які
застосовують найману працю, молоді, яка
навчається; 5) сприяння зайнятості
інвалідів; 6) забезпечення участі
безробітних у громадських роботах та
інших роботах тимчасового характеру.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 50 Закону України
«Про зайнятість населення»
роботодавці зобов'язані: 1)
забезпечувати гідні умови праці, які
відповідають вимогам законодавства в
сфері оплати праці, охорони і гігієни
праці; 2) вживати заходів для
запобігання масовим вивільненням, у
тому числі шляхом проведення
консультацій з профспілками з метою
розроблення відповідних заходів,
спрямованих на пом'якшення їх
наслідків і зменшення чисельності
вивільнених працівників; 3) здійснювати
інші заходи щодо сприяння зайнятості
населення, передбачені колективними
договорами та угодами, укладеними на
національному, галузевому та
регіональному рівнях; 4) своєчасно та в
повному обсязі у порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, за погодженням з
центральним органом виконавчої влади
із забезпечення реалізації державної
політики у галузі статистики, подавати
територіальним органам центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
інформацію про: попит на робочу силу
(вакансії); заплановане масове
вивільнення працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, у тому числі ліквідацією,
реорганізацією або перепрофілюванням
підприємств, установ, організацій,
скороченням чисельності або штату
працівників підприємства, установи,
організації незалежно від форми
власності, виду діяльності та
господарювання за два місяці до
вивільнення; 5) проводити попередні
консультації з первинною
профспілковою організацією, з якою
укладено колективний договір,
залучення працівників інших
роботодавців, зокрема працівників
суб'єктів господарювання, які надають
послуги з посередництва у
працевлаштуванні.

Роботодавці мають право, зокрема: 1)
проводити добір працівників
безпосередньо або через територіальні
органи центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері зайнятості населення та трудової
міграції, чи суб'єкта господарювання,
який надає послуги з посередництва у
працевлаштуванні; 2) брати участь через
представницькі органи роботодавців в
управлінні загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням; 3)
взаємодіяти з центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, у створенні банку
даних про вільні робочі місця (посади),
сприянні працевлаштуванню безробітних
та визначенні перспективної потреби у
кадрах; 4) застосовувати працю (послуги)
іноземців та осіб без громадянства в
порядку, визначеному законом; 5)
одержувати від центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, безоплатно
інформацію про пропонування робочої
сили, послуги з добору і направлення на
працевлаштування незайнятого
населення, у тому числі осіб,
зазначених у частині першій статті 14
цього Закону, а також інших осіб, які
шукають роботу.

З системного аналізу викладеного
вбачається, що роботодавці зобов'язані
лише подавати, інформацію про: попит на
робочу силу (вакансії). При цьому
законодавством не встановлено
обов'язку для роботодавця проводити
добір працівників через територіальні
органи Державної служби зайнятості
України, отже п. 2.2.6 Порядку не
суперечить Закону України «Про
зайнятість населення».

Суд зауважує, що оскаржуваний наказ має
відповідати вимогам всіх положень
Закону України «Про зайнятість
населення».

Враховуючи, що чинним законодавством
не встановлено обов'язку для
роботодавців проводити добір
працівників через територіальні
органи Державної служби зайнятості
України, суд дійшов висновку, що п. 2.2.6
Порядку не суперечить вимогам Закону
України «Про зайнятість населення».

Суд зауважує, що реалізація права на
вибір місця, виду діяльності та роду
занять здійснюється шляхом
самостійного забезпечення особою
своєї зайнятості чи звернення з метою
працевлаштування до роботодавця або за
сприяння центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, чи суб'єкта
господарювання, який надає послуги з
посередництва у працевлаштуванні, отже
відмова роботодавців проводити добір
працівників через територіальні
органи Державної служби зайнятості
України не порушує право позивача на
вибір місця, виду діяльності та роду
занять.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Оскільки оскаржений наказ
прийнято уповноваженою особою в межах
компетенції, такий наказ не порушує
права позивача на вибір місця, виду
діяльності та роду занять, отже суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відсутність підстав
для їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства та може
бути оскаржена в апеляційному порядку
повністю або частково за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України,
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
В.І. Келеберда

Судді
В.М. Данилишин

І.А. Качур