Справа № 308/106/13
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2014 р. м. Київ
К/800/31400/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу міського
відділу Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
Управління юстиції в Закарпатській
області на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 21 січня 2013 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
міського відділу Державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
Управління юстиції в Закарпатській
області (далі - міський відділ ДВС) про
визнання дій та постанови
неправомірними,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з адміністративним позовом, в
якому просила: визнати протиправним
рішення державного виконавця про
закінчення виконавчого провадження;
визнати протиправною бездіяльність
відповідача щодо повного виконання
судового рішення; зобов'язати
відповідача поновити виконавче
провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначала,
що 11 січня 2012 року відповідачем було
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження, яка, на думку
позивача, є протиправною, оскільки
судове рішення, яке набрало законної
сили, фактично не виконано, а
виконавець не вчинив всіх дій,
спрямованих на його виконання.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 21 січня 2013 року, залишеною
без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19 квітня 2013 року, позов задоволено.
Визнано протиправним рішення
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа №2а-2895/10
від 4 січня 2012 року виданого Львівським
апеляційним адміністративним судом
про нарахування та виплату ОСОБА_2
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
врахуванням абзацу 1 частини 1 статті 28
Закону України « Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум,
починаючи з 21 квітня 2010 року. Скасовано
постанову державного виконавця від 26
червня 2012 року про закінчення
виконавчого провадження.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені ними судові
рішення та постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на виконанні у
державного виконавця міського відділу
ДВС знаходився виконавчий лист №2а-2895/10
від 4 січня 2012 року, виданий Львівським
апеляційним адміністративним судом
про нарахування та виплату ОСОБА_2
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
врахуванням абзацу 1 частини 1 статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум
починаючи з 21 квітня 2010 року.

Згідно з повідомленням Управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області №107447 від 19 січня
2012 року позивачу нараховано підвищення
до пенсії у розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком згідно виконавчого
листа №2а-2895/10 від 4 січня 2012 року за
період з 21 квітня 2010 року по 18 червня 2011
року, оскільки з 19 червня 2011 року набрав
чинності Закон України «Про внесення
змін до Закону України «Про державний
бюджет України на 2011 рік», відповідно
до пункту 4 розділу 7 «Прикінцеві
положення» якого установлено, що 2011
року норми і положення статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

У зв'язку з цим, державним виконавцем
винесено постанову від 26 червня 2012 про
закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 255
Кодексу адміністративного судочинства
України постанова або ухвала суду, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для осіб, які беруть участь у справі,
для їхніх правонаступників, а також для
всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999
року №606-XIV (далі -Закон №606-XIV)
визначено, що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) є
сукупністю дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

За змістом частини 2 статті 1 Закону
України «Про державну виконавчу
службу» і частини 1 статті 11 Закону
№606-XIV завданням державної виконавчої
служби є своєчасне, повне і
неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом.

Згідно зі статтею 32 Закону №606-XIV
заходами примусового виконання рішень
є: звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

В силу пункту 11 частини першої статті 49
Закону №606-XIV виконавче провадження
підлягає закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частиною третьою статті 75 Закону №606-XIV
встановлено, що у разі якщо виконати
рішення без участі боржника неможливо,
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до статті 89
цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Матеріали справи свідчать про те, що
Управління Пенсійного фонду України в
м. Ужгороді Закарпатської області
виконало рішення суду лише в частині
нарахування. В той же час рішення
залишилось не виконано в частині
виплати позивачу нарахованого їй,
відповідно до Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
підвищення до пенсії.

Лист боржника про відсутність
бюджетних коштів не є беззаперечним
доказом неможливості виконання
рішення суду. Натомість інших доказів
відсутності коштів для виплати
позивачу доплати до пенсії боржник
державному виконавцю не надав.
Державний виконавець, в свою чергу, не
надав суду доказів вжиття ним до
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження всіх можливих
і необхідних заходів, спрямованих на
виконання судового рішення.

За таких обставин суди першої та
апеляційної інстанцій обґрунтовано
визнали, що оскаржувана постанова не
ґрунтується на вимогах Закону України
«Про виконавче провадження» і підлягає
скасуванню.

Доводи касаційної скарги висновки
судів попередніх інстанцій не
спростовують.

Згідно з частиною 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу міського відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
Управління юстиції в Закарпатській
області залишити без задоволення.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 21 січня 2013 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19 квітня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й. Рецебуринський(

доповідача)

Судді
В.І. Ємельянова

М.М. Олексієнко