Справа № 2а-534/10
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
Справа
№ 29667/10

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Кузьмича С.М., Улицького В.З.

при секретарі судового засідання -
Гелецького П.В.,

за участю:

представника третьої особи -
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 09 липня 2010 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до
Кричевичівської сільської ради, третя
особа - ОСОБА_3 про визнання рішення
незаконним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до
Кричевичівської сільської ради, третя
особа - ОСОБА_3 про визнання незаконним
рішення №23/4 від 22 червня 2009 року про
задоволення протесту прокурора та
скасування рішення сільської ради № 7/9
від 08.04.2003 року.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що оскаржуване
рішення прийнято в порушення ЗУ «Про
місцеве самоврядування», оскільки
відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 16.04.2009 органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення та
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
чи інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Також, суб'єктом
владних повноважень не прийнято до
уваги ту обставину, що рішенням
Кричевичівської сільської ради від
20.12.1993 року № 15/1 ОСОБА_3 виділено
земельну ділянку площею 0,85 га для
ведення особистого підсобного
господарства, однак її частина входить
до складу земель житлової і
громадської забудови, що не відповідає
її цільовому призначенню і свідчить
про неправомірність прийнятого
рішення, в той час як йому рішенням
Кричевичівської сільської ради від 08
квітня 2003 року № 7/9 виділено земельну
ділянку площею 0,25 га саме для
будівництва та обслуговування
житлового будинку.

Постановою Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 09 липня 2010 року, в
задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу до Львівського апеляційного
адміністративного суду, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою позов задоволити.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що приймаючи
оскаржувану постанову суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, а допущена упереджена оцінка
зібраних доказів та довільне
трактування законодавства за текстом
постанови, не відповідає фактичним
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
позовних вимог.

Заслухавши доповідача - суддю
Львівського апеляційного
адміністративного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
мотивуючи це наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Кричевичівської сільської
ради від 20.12.1993 року № 15/1 ОСОБА_3
передано у приватну власність спірну
земельну ділянку (яка входить у
загальну площу 0,85 га) для особистого
підсобного господарства, однак її
частина входить до складу земель
житлової і громадської забудови, що не
відповідає її цільовому призначенню.

ОСОБА_2 рішенням Кричевичівської
сільської ради від 08 квітня 2003 року № 7/9
виділено частину зазначеної земельної
ділянки площею 0,25 га саме для
будівництва та обслуговування
житлового будинку.

Встановлено, що апелянт до 22.06.2009 року
не приступив до використання
оспорювальної земельної ділянки та до
виготовлення документації щодо
оформлення права власності на земельну
ділянку, надану йому згідно рішення
сільської ради від 08.04.2003 року №7/9, яке
було відмінено рішенням від 22.06.2009 року
№23/4.

Абзацом 1 пункту 1 Розділу 10 Перехідних
положень Земельного кодексу України
передбачено, що рішення про надання в
користування земельних ділянок, а
також про вилучення (викуп) земель,
прийняті відповідними органами, але не
виконані на момент введення у дію цього
Кодексу, підлягають виконанню
відповідно до вимог цього Кодексу.

Згідно п. 7 Розділу 10 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
громадяни та юридичні особи, які
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах,
передбачених раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Пленум Верховного Суду України у пп. "г
п. 18 постанови "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" від 16 квітня 2004 року № 7
роз'яснив, що громадяни та юридичні
особи зберігають право на земельні
ділянки (п. 7 Розд. X Перехідні положення
Земельного кодексу України) одержані
ними до 1 січня 2002 року у власність, у
тимчасове користування або на умовах
оренди в розмірах, що були раніше
передбачені чинним законодавством.

Громадянину ОСОБА_3 зазначена земельна
ділянка передана у власність
відповідно до ст. 9, 17 Земельного
кодексу України в редакції 1991 року.

При цьому слід зазначити, що статтями
140, 141 діючого Земельного Кодексу
передбачені виключні підстави для
припинення права на землю. А тому, маючи
намір передати спірну земельну ділянку
ОСОБА_2 сільська рада зобов'язана була
діяти у відповідності до ст.ст.140, 141 та
ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України,
згідно яких надання у користування
земельної ділянки, що перебуває у
власності або користуванні інших осіб,
провадиться лише після вилучення
(викупу) її в порядку, передбаченому цим
Кодексом.

Кричевичівською сільською радою було
вчинено порушення порядку надання
земельної ділянки у власність, яке було
виявлено Ковельським міжрайонним
прокурором та внесено до сільської
ради відповідний протест.

Задовільняючи протест прокурора та
відміняючи своє попереднє рішення №7/9
від 08.04.2003 року про виділення
ОСОБА_2 земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку Кричевичівська сільська рада
діяла відповідно до ст.9 КАС України, в
межах свої повноважень, у визначений
для неї спосіб з дотриманням норм
матеріального права.

Щодо посилань апелянта на рішення
Конституційного суду України від 16
квітня 2010 року №7-рп/2009 року яке, як
зазначає він, передбачає неможливості
скасування органами місцевого
самоврядування своїх попередніх
рішень, слід вказати на наступне.

Рішення Конституційного суду України
від 16 квітня 2010 року № 7-рп/2009 року
передбачено, що органи місцевого
самоврядування мають право приймати
рішення, вносити до них зміни та
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України,
керуючись у своїй діяльності ними та
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 144
Конституції України та ч. 9 ст. 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», рішення органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб з
мотивів невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб судом загальної
юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Однак, Конституційний Суд України
зазначає, що це не позбавляє орган
місцевого самоврядування права за
власною ініціативою або ініціативою
інших заінтересованих осіб змінити чи
скасувати прийнятий ним правовий акт (у
тому числі і з мотивів невідповідності
Конституції чи законам України).

Органи місцевого самоврядування не
можуть скасовувати свої попередні
рішення, вносити до них зміни, якщо
відповідно до приписів цих рішень
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
„гарантією стабільності суспільних
відносин" між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення, що узгоджується з правовою
позицією, викладеною в абз. 2 п. 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

При цьому слід зазначити, що
ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Отже, після реалізації наданого права -
в даному випадку після отримання
державного акту на право власності на
землю, рішення про надання земельної
ділянки органом місцевого
самоврядування, - скасовано бути не
може.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції у відповідності до
вимог ст.200 КАС України, правильно
встановив обставини справи, ухвалив
законне та обґрунтоване судове рішення
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ст. 198,
ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 09 липня 2010 року у справі
№2а-534/10 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Р.М. Гулид

Судді:
С.М.
Кузьмич

В.З.
Улицький

Повний текст ухвали виготовлено і
підписано 24.03.2014 року