Справа № 2270/14294/11
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/30548/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого суддіГоловчук С.В.
(суддя-доповідач),суддівЛіпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 22 березня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України
(далі - УПФУ) в Хмельницькому районі
Хмельницької області про скасування
вимоги,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про визнання
протиправною та скасування вимоги про
сплату боргу від 01 листопада 2011 року №
Ф-915 зі сплати страхових внесків в
розмірі 1336,02 грн.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року, яку залишено без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22 березня
2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалення нового судового рішення про
задоволення позовних вимог. Зазначає,
що судами порушено норми матеріального
та процесуального права. Вказує, що він
не зобов'язаний сплачувати до органів
Пенсійного фонду України страхові
внески, оскільки сплачує, як фізична
особа-підприємець єдиний фіксований
податок

Перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами встановлено, що позивач
зареєстрований як фізична
особа-підприємець і відповідно до
пункту 1 частини 1 статті 14 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» є
страхувальником та зареєстрований як
платник страхових внесків в УПФУ в
Хмельницькому районі Хмельницької
області.

Заборгованість відповідача зі сплати
страхових внесків складає 1336,02 грн.

Відповідно до статті 5 Закону України
від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058-IV) цей
Закон регулює відносини, що виникають
між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування. Дія інших
нормативно-правових актів на ці
правовідносини може поширюватися лише
у випадках, передбачених цим Законом,
або в частині, що йому не суперечить.
Виключно цим Законом визначаються:
принципи та структура системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування; коло осіб, які
підлягають загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню;
перелік платників страхових внесків,
їх права та обов'язки; порядок
нарахування, обчислення та сплати
страхових внесків; стягнення
заборгованості за цими внесками.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Закону №
1058-IV встановлено, що
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню підлягають
особи, які працюють на підприємствах, в
установах, організаціях, створених
відповідно до законодавства України,
незалежно від форми власності, виду
діяльності та господарювання, у філіях,
представництвах, відділеннях, в
об'єднаннях громадян, у фізичних осіб
суб'єктів підприємницької діяльності
та інших осіб (включаючи юридичних та
фізичних осіб суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент) на умовах трудового договору
(контракту) або працюють на інших
умовах, передбачених законодавством,
або виконують роботи на зазначених
підприємствах, в установах,
організаціях чи у фізичних осіб за
договорами цивільно-правового
характеру.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 14
Закону № 1058-IV страхувальниками цих
осіб є їх роботодавці, які відповідно
до частини 1 статті 15 цього Закону є
платниками страхових внесків та
зобов'язані на підставі пункту 6
частини 2 статті 17 зазначеного Закону
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
11 вказаного Закону
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню підлягають,
зокрема, фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент),
та члени сімей зазначених фізичних
осіб, які беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності.

Положеннями пункту 6 частини 2 статті 17
Закону № 1058-IV передбачено, що
страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески.

Згідно із статтею 18 Закону № 1058-IV
страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом.
Вони не включаються до складу податків,
інших обов'язкових платежів, що
складають систему оподаткування. На ці
внески не поширюється податкове
законодавство. Законодавством не
можуть встановлюватися пільги з
нарахування та сплати страхових
внесків або звільнення від їх сплати.

Відповідно до статті 19 Закону № 1058-IV
страхові внески до солідарної системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування нараховуються
роботодавцем на суми фактичних витрат
на оплату праці (грошового
забезпечення) працівників, що
включають витрати на виплату основної
та додаткової заробітної плати та
інших заохочувальних і компенсаційних
виплат.

Згідно із Указом Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа сплачує єдиний податок щомісяця
не пізніше 20 числа наступного місяця на
окремий рахунок відділень Державного
казначейства України. Відділення
Державного казначейства України
наступного дня після надходження
коштів перераховують суми єдиного
податку у таких розмірах: до місцевого
бюджету - 43 відсотки; до Пенсійного
фонду України - 42 відсотки.

Пунктом 6 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» встановлено, що
суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування.

Разом з тим, положення статті 6 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» суперечать Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Пунктом 16 розділу XV Прикінцевих
положень Закону № 1058-IV встановлено, що
до приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом, закони
України та інші нормативно-правові
акти застосовуються в частині, що не
суперечать цьому Закону.

З огляду на викладене, положення статті
6 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» застосуванню не
підлягають, а отже, страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не входять до системи
оподаткування, на них не поширюється
податкове законодавство, іншим
законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування
та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати. Обов'язок
сплачувати страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не зумовлюється статусом
платника податку як суб'єкта
підприємницької діяльності.

Отже, правильним є висновок судів, що
сплата єдиного податку на підставі
Указу Президента України від 03 липня 1998
року № 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» не
звільняє позивача від сплати страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

Доводи касаційної скарги про те, що
УПФУ в Хмельницькому районі
Хмельницької області не мало права
застосовувати фінансові санкції,
оскільки з 01 січня 2011 року втратив
чинність пункт 4 частини 9 статті 106
Закону № 1058-IV, не дають підстав для
висновку про не правильне застосування
судами норм матеріального чи
процесуального права.

Пунктом 4 частини 9 статті 106 Закону №
1058-IV, який діяв до 01 січня 2011 року, було
передбачено, що за донарахування
територіальним органом ПФУ або
страхувальником сум своєчасно не
обчислених та не сплачених страхових
внесків накладається штраф у розмірі
п'яти відсотків зазначених сум за
кожний повний або неповний місяць, за
який донараховано ці суми. Із набранням
чинності Законом України від 08 липня 2010
року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» наведена норма
матеріального права була скасована
(підпункт «й» пункту 12 Прикінцевих та
перехідних положень зазначеного
Закону).

Водночас відповідно до абзацу п'ятого
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених до 01 січня 2011 року, в тому
числі страхових внесків, строк сплати
яких на 01 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Проаналізувавши наведені норми права,
колегія суддів дійшла висновку, що
заборгованість у зв'язку з несплатою
страхових внесків, а відтак і накладені
штрафні санкції, які виникли за 2010 рік,
мають бути застосовані (стягнуті) і
після 01 січня 2011 року, оскільки
зазначені заборгованість і штрафні
санкції виникли в період дії пункту 4
частини 9 статті 106 Закону № 1058-IV.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Зазначена правова позиція у подібних
правовідносинах висловлена Верховним
Судом України, зокрема, у постановах
від 19 лютого, 26 березня та 15 жовтня 2013
року (№№ 21-432а12, 21-71а13 та 21-318а13
відповідно).

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновками судів про
задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, тому
підстав для скасування ухвалених
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України, якщо суд не допустив
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваного судового рішення, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 30
листопада 2011 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22 березня
2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В.
Головчук Судді Д.В.
Ліпський Ю.К.
Черпак