Справа № 9101/148434/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2013-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2013 р. справа № 2а-/0470/3233/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Сафронової С.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання:
Антіпової В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Західно-Донбаської
об`єднаної державної податкової
інспекції у Дніпропетровській області
на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 08
червня 2011 року

у адміністративній справі № 2а-0470/3233/11
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Павлоградський РМЗ"
до Західно-Донбаської об`єднаної
державної податкової інспекції у
Дніпропетровській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, -

В с т а н о в и л а :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 08
червня 2011 року задоволено
адміністративний позов ТОВ
"Павлоградський РМЗ", та визнано нечним
і скасовано прийняті 14.03.2011 року
Західно-Донбаською об`єднаною
державною податковою інспекцією у
Дніпропетровській області податкові
повідомлення-рішення: № про
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на додану вартість за
основним платежем на загальну суму
38125,00 грн.; та № про збільшення
суми грошового зобов'язання по податку
на прибуток приватних підприємств на
загальну суму 47657,00 грн., а також
стягнуто з державного бюджету на
користь позивача судові витрати в сумі
3,40 грн.

Зазначена постанова суду першої
інстанції оскаржена в апеляційному
порядку відповідачем з підстав
порушення судом норм матеріального
права та невідповідності висновків
суду першої інстанції фактичним
обставинам у справі, у зв'язку з чим
просить її скасувати, та прийнти нову
постанову про відмову у задоволенні
вимог позивача і повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, а постанова суду першої
інстанції повинна бути залишена без
змін, оскільки оскаржуване у цій справі
судове рішення відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам
матеріального права, що регулює спірні
правовідносини.

Відповідно до ст.2 КАСУ, завданням
адміністративного судочинства України
є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних
суддів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини першої статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Як свідчать матеріали справи, 14.03.2011
року Західно-Донбаською об`єднаною
державною податковою інспекцією у
Дніпропетровській області було
винесено два податкових
повідомлення-рішення: за № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість за основним платежем на
загальну суму 38125,00 грн.; та за № ,
яким позивач збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на прибуток
приватних підприємств на загальну суму
47657,00 грн.

Передумовою прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень став акт
від 21.02.2011 року № 110-23/2-35168551
позапланової невиїзної документальної
перевірки з питань дотримання
податкового законодавства України при
взаємовідносинах з ПП «Опторг-актів»
за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року, за
висновками якого встановлено
порушення позивачем частини п'ятої
статті 203, частин 1 та 2 статті 215, статті
216, і статті 228 Цивільного кодексу
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними по правочинам,
здійснених при придбанні та продажу
товарів (робіт, послуг) в результаті
чого, позивачем завищено суму
податкового кредиту у сумі 30500,58, в.ч. за
вересень 2010 року на суму 30500,58 грн, а
також занижено податок на прибуток в
сумі 38125,73 грн, в т.ч. за 3 квартал 2010 року
в сумі 38125,73 грн., що є порушенням
підпунктів 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", підпункту 5.2.1 пункту 5.2 сатті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку придпріємства» .

Вирішуючи спір у цій справі, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач відповідно до покладених на
нього функцій та його повноважень, не
надано право на встановлення
нікчемності правочинів, укладених чи
неукладених суб'єктами господарювання
при перевірці їх господарської
діяльності.

Судова колегія повністю погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки дійсно, жодним
законом не передбачено право органу
державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
встановлювати та визнавати нікчемними
правочини і дані, вказані платником
податків в податкових деклараціях.

Отже, судом першої інстанції
обґрунтовано зазначено, що
встановлення укладених між позивачем
та його контрагентом угод недійсними
лише за актом податкової є не
правомірним.

Також судом першої інстанції правильно
акцентовано увагу на положення ст.ст.203,
204, 215, 228 ЦК України, а судова колегія
додатково роз'яснює положення частини 1
статті 207 Господарського кодексу
України, згідно якої, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині. При
цьому, зазначена норма про недійсність
господарського зобов'язання
пов'язується з наступним:
невідповідністю його змісту вимогам
закону; наявністю мети, що за відомо
суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), а за вимогами
цивільного законодавства існує
презумпція правомірності правочину
(ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин)..

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. У
складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню. Мета
юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Проте, наведені вище обставини, можуть
бути доведені лише обвинувальним
вироком, який у даному випадку
відсутній.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом першої та апеляційної
інстанції не встановлено, наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
укладена між позивачем та його
контрагентом угода порушує публічний
порядок, суперечить моральним засадам
суспільства та спрямована на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг), які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
що є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на
частини 1, 5 статтю 203, частини 1,2 статті
215, статтю 216 ЦК України є безпідставним,
так як зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Враховуючи наведене вище, та у зв'язку з
тим, що спірні правовідносини між
позивачем та відповідачем, виниклі у
зв'язку з формуванням платником
податків грошового зобов'язання по
податку на додану вартість та по
податку на прибуток приватних
підприємств на час проведення спірних
господарських операцій регулювалися
ст.7 Закону України "Про податок на
додану вартість" та ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
придпріємства», правила яких позивачем
у цій справі було чітко дотримано, що
підтверджено належно оформленими
первинними бухгалтерськими та
звітними документами, копії яких
долучено до матеріалів справи, судова
колегія визнає законими та
обгрунтованими висновки суду першої
інстанції у цій справі стосовно
правомірності формування позивачем у
перевіряємий період податкового
зобов'язання та кредиту по
господарським операціям, здійснених
при взаємовідносинах з його
контрагентом ПП «Опторг-актів».

За вказаних обставин, що свідчать про
відсутність будь-якого порушення
податкового законодавства в діях
відповідача, та відповідно вини
позивача в невиконанні обов'язків по
сплаті податків контрагентами його
постачальника ПП «Опторг-актів»,
судова колегія виходячи з відсутності
за чинним законодавством України
обов'язку позивача перевіряти
відповідність законодавству
установчих документів постачальників
товару та дотримання ними вимог
податкового законодавства, які у разі
не виконаня своїх зобов'язань по сплаті
податку мают відповідати та нести
негативні наслідки особисто, вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги податкового органу, та не
приймає їх до уваги, як підставу для
скасування законного та
обґрунтованого рішення суду першої
інстанції.

Оскільки чинне податкове
законодавство не ставить в залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентами податку до
бюджету, питання податкового кредиту
та податкового зобов'язання
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Крім того, судова колегія акцентує
увагу на тому, що Закон України «Про
податок на додану вартість» та Закон
України «Про оподаткування прибутку
придпріємства» не встановлює обов'язку
покупця сплачувати податок на додану
вартість ще й до бюджету, коли такий
податок не буде сплачений продавцем
або іншою особою, з урахуванням суми
податку, отриманого від покупця в ціні
товару. Покупець - платник податку на
додану вартість не несе
відповідальності за податкові
зобов'язання продавця.

Отже, враховуючи вищенаведене в
сукупноті, колегія суддів погоджується
із висновком суду першої інстанції, що
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення є неправомірним
та необґрунтованим, тому позов
правильно задоволено задоволен,
відповідно підстав для скасування
постанови суду першої інстанції,
судова колегія не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
Кодексу адміністративного судочинства
України, судова колегія, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Західно-Донбаської
об`єднаної державної податкової
інспекції у Дніпропетровській області
- залишити без задоволення

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 08
червня 2011 року- залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки, визначені статтею 212
Кодексу адміністративного судочинства
України .

Головуючий:
С.В. Сафронова

Суддя:
Л.М. Нагорна

Суддя:
Д.В. Чепурнов