Справа № 817/408/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/408/14

21 березня 2014 року 11год. 00хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Сало А.Б. за участю секретаря судового
засідання Школяр О.І. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Старійчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Суб`єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції у
м. Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.06.2013 № та
№, від 05.12.2013 № та №;
скасувати рішення про застосування
штрафних санкцій від 05.12.2013 № та
скасування вимоги про сплату недоїмки
№2 ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернувся до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у Рівненській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 12
червня 2012 року №, яким позивачу
донараховано податкові зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб та
№ яким позивачу донараховано
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість, від 05.12.2013 №, яким
позивачу донараховано податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість та № яким позивачу
донараховано податкові зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб, вимоги
ДПІ у м. Рівному про стягнення боргу
(недоїмки) зі сплати єдиного внеску №2
від 05.12.2013 та рішення ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № від 05.12.2013.

Позов обґрунтовує тим, що запчастини
придбавались ним до автобусів, які
використовуються для здійснення
господарської діяльності. Витрати
понесені ним на придбання запчастин є
витратами на утримання та ремонт
основних засобів. Списання палива при
здійснені господарської діяльності
відбувалось в межах нормативів,
встановлених заводом-товаровиробником
автобусів, а відтак висновки
контролюючого органу безпідставні.
Також, з огляду на відсутність бази для
нарахування, наголошував на
безпідставності вимоги про сплату
єдиного соціального внеску та рішенні
про застосування штрафних санкцій за
його несвоєчасну сплату.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
надав пояснення, аналогічні тим, що
викладені в позовній заяві.

Представник відповідача - ДПІ у м.
Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області позовні вимоги не визнав з
підстав зазначених у письмових
запереченнях на адміністративний
позов. Зокрема, зазначив, що позивачем
занижено валові доходи за 2011 та 2012 рік
внаслідок завищення ним валових
витрат, а також занижено зобов'язання
зі сплати податку на додану вартість до
бюджету внаслідок неправомірного
формування податкового кредиту по
придбанню товарно-матеріальних
цінностей, які не призначені для
використання в господарській
діяльності. З огляду на збільшення в
ході здійснених перевірок суми валових
доходів позивача, йому донараховано
також зобов'язання зі сплати єдиного
соціального внеску та штраф за
несвоєчасну його сплату. Просив в
позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді усіх обставин
справи в їх сукупності, судом
встановлено наступне.

Судом вставлено, що Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Державна податкова інспекція у
м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області, проведено документальну
планову виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання СПД ОСОБА_3, іпн.
НОМЕР_1, вимог податкового, валютного та
іншого законодавства за період з 01.04.2009
по 31.12.2011.

За результатами перевірки складено
відповідний акт від 28.05.2012.
№138/17-117/НОМЕР_1 та прийняті податкові
повідомлення-рішення від 12 червня 2012
року №, яким донараховано
податкові зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб в сумі 4661,50 грн. (в
тому числі 3729,20 грн. основного
зобов'язання та 932,30 грн. штрафної
санкції), та №, яким донараховано
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 5580,11 грн. (в тому числі
4972,29 грн. основного зобов'язання та 607,82
грн. штрафної санкції).

В акті перевірки зазначено, що
перевіркою правильності визначення
витрат, відображених у деклараціях про
доходи, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, з даними про суми
витрат, визначеними в ході перевірки за
період діяльності з 01.01.2011 по 31.12.2011,
встановлено розбіжність в сумі 24861,63
гривень.

Розбіжність у валових витратах по
результатам перевірки за період 2011 рік
виникла в результаті віднесення до
складу валових витрат вартість
придбаного в даному періоді товару на
суму 29833,22 грн., в т.ч. ПДВ-4972,29 грн.
(запчастини), що не реалізований, станом
на 31.12.2011р. відсутній на залишках, та не
встановлено факту використання такого
товару в господарській діяльності. СПД
ОСОБА_3 для перевірки не надано актів
виконаних робіт, актів установки та
інших документів, що підтверджують
факт використання в підприємницькій
діяльності даних матеріалів. Таким
чином, оскільки даний товар не
призначався для використання в
господарській діяльності платника то
сума витрат понесених на придбання
запчастин в розмірі 24861,63 грн., не
включається до складу валових витрат
відповідного періоду.

Внаслідок цього контролюючим органом
зроблено висновок про порушення вимог
п.177.2 ст.177 Податкового Кодексу України
від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ (із змінами
та доповненнями), згідно з яким об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до результатів перевірки,
чистий дохід СПД ОСОБА_3 за 2011р.
становить 33785,63 грн., що на 24861,63 грн.
більше ніж задекларовано. А це є
включенням в декларацію перекручених
даних, що привело до заниження
оподатковуваного доходу за 2011р. на 24861,63
грн., чим порушено ст.138 та ст.177
Податкового кодексу України.

Отже, донарахована сума податку з
доходів фізичних осіб за 2011 рік по
результатам перевірки складає 3729,24
грн..

Одночасно, контролюючим органом
стверджується про порушення позивачем
за цими ж операціями норм ст.198 та п.199.1
ст.199 Податкового кодексу України,
згідно з якими право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання товарів, які
використовуються в оподаткованих
операціях.

Як наслідок, зроблено висновок про
безпідставне віднесення до
податкового кредиту за 2011 рік 4972,29
гривень.

В акті перевірки податковий орган
підтверджує наявність під час
перевірки податкових накладних.

Щодо віднесення витрат на придбання
запасних частин до автобусів позивача,
до складу витрат та відповідне
формування податкового кредиту, судом
враховується наступне.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі,
основним видом діяльності позивача є
здійснення перевезень автобусами.
Позивач використовує в господарській
діяльності пасажирські автобуси.

Протягом 2011 року позивач перебував на
загальній системі оподаткування та не
був платником податку на прибуток.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати»
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248,
до складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
операційну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

З оглянутих в судовому засіданні
оригіналів документів (копії яких
долучені до матеріалів справи) на
підставі яких позивачем формувались
валові витрати, вбачається придбання
останнім запасних частин (втулки,
пружини, листи ресорні, шарніри,
тормозні барабани, змащуючі матеріали).

Витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення протягом І півріччя 2011
року відносились до інших
загальновиробничих витрат відповідно
до абз. г) пп.138.10.1. п.138.10 ст.138 ПК України
в редакції від 02.12.2010 року.

В другому півріччі 2011 року, витрати на
утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення, в редакції Податкового
кодексу України від 07.07.2011, відносились
до загальновиробничих витрат.

В ході перевірки не виявлено фактів
ненадання відповідних первинних
документів зі сторони позивача або їх
невідповідність встановленим вимогам.

Відповідачем та його представником в
судовому засіданні не заперечувались
обставини, щодо постійного та
щоденного використання автобусів в
господарській діяльності позивача.
Дана обставина підтверджується
долученими до матеріалів справи
копіями дорожніх листів за
перевіряємий період.

Крім того, контролюючим органом ні в
Акті перевірки, ні в судовому засіданні
не наведено обставин та не надано
відповідних доказів використання
придбаних запасних частин до автобусів
поза межами господарської діяльності
позивача (тобто, у непідприємницьких
інтересах), їх знищення, втрати чи
зіпсуття.

Не зазначено в Акті перевірки та надано
доказів того, що придбання запчастин та
ремонт автобусів позивача, які
використовуються ним в господарській
діяльності, призвели до збільшення їх
собівартості, реконструкції,
модернізації чи іншого поліпшення цих
основних засобів.

Контролюючим органом не заперечується
належність та відповідність вимогам до
первинних документів наданих до
перевірки документів (накладних,
податкових накладних), які
підтверджують факт понесення витрат на
придбання запасних частин та
формування податкового кредиту з ПДВ
по даним операціям.

Контролюючий орган стверджує про не
прийняття таких витрат та виключення
зі складу попередньо сформованого
податкового кредиту відповідних сум
ПДВ з огляду на відсутність придбаних
запчастин на залишках та відсутність
актів виконаних робіт про їх
використання в господарській
діяльності.

З огляду на те, що придбані запасні
частини самостійно встановлювались
платником податків та його найманими
працівниками на автобуси, тобто без
залучення сторонніх організацій,
позивач дійсно не надав до перевірки
акти виконаних робіт отриманих від
сторонніх організацій (за їх
об'єктивною відсутністю). Використання
ж в господарській діяльності придбаних
запасних частин підтверджується
актами списання товарно-матеріальних
цінностей із відповідним
відображенням цих фактів і в
бухгалтерському обліку.

Згідно із ст..198 Податкового кодексу
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів.

При цьому, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг (у разі здійснення
контрольованих операцій - не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду. (п.198.3 ст.198
Кодексу).

В той же час, за змістом п.199.1 ст.199
Податкового кодексу України, у разі
якщо придбані та/або виготовлені
товари/послуги, необоротні активи
частково використовуються в
оподатковуваних операціях, а частково -
ні, до сум податку, які платник має
право віднести до податкового кредиту,
включається та частка сплаченого
(нарахованого) податку під час їх
придбання або виготовлення, яка
відповідає частці використання таких
товарів/послуг, необоротних активів в
оподатковуваних операціях.

Законодавець, в даному випадку,
наголошує на оподаткованості податком
операцій, а не на здійсненні
господарської діяльності (що за своєю
суттю є питанням ширшим ніж
оподатковані операції).

Всі здійснювані позивачем операції з
надання послуг перевезення автобусним
транспортом пасажирів (кінцевих
споживачів) є оподаткованими
операціями. Відтак, твердження
податкового органу про не призначення
для використання в господарській
діяльності придбаних матеріалів, і як
наслідок, виключення відповідних сум
із складу податкового кредиту є
нормативно необґрунтованим.

З огляду на викладене, податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівному
від 12 червня 2012р. №, яким
донараховано податкові зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб в сумі
4661,50 грн. (в тому числі 3729,20 грн.
основного зобов'язання та 932,30 грн.
штрафної санкції), та №, яким
донараховано зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 5580,11 грн. (в тому
числі 4972,29 грн. основного зобов'язання
та 607,82 грн. штрафної санкції)
підлягають скасуванню.

ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області проведено планову
виїзну документальну перевірку
діяльності ФОП ОСОБА_3, з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2012 по
31.12.2012, правильності нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиного
внеску) за період з 01.01.2011 по 31.12.2012,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 по 31.12.2012.

На підставі проведеної перевірки
складено акт від 21.11.2013 №219/17-01/НОМЕР_1
та 05 грудня 2013 року прийняті податкові
повідомлення-рішення № про
визначення податкового зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб в сумі
19 873,85 грн. (в тому числі 13 249,23 грн.
основного зобов'язання та 6 624,62 грн.
штрафної санкції) та № про
визначення податкового зобов'язання по
податку на додану вартість в сумі 12310,52
грн. (в тому числі 8 207,01 грн. основного
зобов'язання та 4 103,51 грн. штрафної
санкції), вимогу №2 про сплату боргу
(недоїмки) з єдиного соціального внеску
в сумі 39 276,87 грн. та рішення № про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску в сумі 2 395,19 грн.

В акті перевірки зазначено, що
перевіркою правильності визначення
витрат, відображених у деклараціях про
доходи, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, з даними про суми
витрат, визначеними в ході перевірки за
період діяльності з 01.01.2012 по 31.12.2012,
встановлено розбіжність на суму 88328,18
гривень, тобто завищення валових
витрат на цю суму та завищення
податкового кредиту за 2012 рік на суму
8207,01 гривень.

Щодо формування позивачем валових
витрат та формування податкового
кредиту, судом враховується наступне.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі,
основним видом діяльності позивача є
здійснення перевезень автобусами.
Позивач використовує в господарській
діяльності пасажирські автобуси.

Протягом 2012 року Позивач перебував на
загальній системі оподаткування та не
був платником податку на прибуток.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати»
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248,
до складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
операційну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

З оглянутих в судовому засіданні
оригіналів документів (копії яких
долучені до матеріалів справи) на
підставі яких позивачем формувались
валові витрати, вбачається придбання
останнім палива.

Витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення протягом І півріччя 2011
року відносились до інших
загальновиробничих витрат відповідно
до абз.г) пп.138.10.1. п.138.10 ст.138 ПК України в
редакції від 02.12.2010 року.

В другому півріччі 2011 року, витрати на
утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення, в редакції Податкового
кодексу України від 07.07.2011 року,
відносились до загальновиробничих
витрат.

В ході перевірки не виявлено фактів
ненадання відповідних первинних
документів зі сторони Позивача або їх
невідповідність встановленим вимогам.

Відповідачем та його представником в
судовому засіданні не заперечувались
обставини, щодо постійного та
щоденного використання автобусів в
господарській діяльності позивача.
Дана обставина підтверджується
долученими до матеріалів справи
копіями дорожніх листів за
перевіряємий період.

Як встановлено в ході судового
розгляду, контролюючий орган в
обґрунтування наявності розбіжності
(завищення) на суму 21 791,47 гривень у
витратах за весь 2012 рік стверджує про
списання витрат непропорційно
отриманому доходу від підприємницької
діяльності, а саме - списання у 2012 році
витрат понесених у 2011 році.

При цьому, в порушення вимог пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010 № 984 згідно яких: у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно зазначити первинні
документи, на підставі яких вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку, навести
регістри бухгалтерського обліку,
кореспонденцію рахунків операцій та
інші документи, пов'язані з обчисленням
і сплатою податків і зборів, та докази,
що підтверджують наявність факту
порушення, не наводить жодного
первинного документу, сформовані
витрати за яким не взято до уваги.

Не наводить контролюючий орган і норми
закону, яку начебто порушив позивач,
відтак такі висновки контролюючого
органу є безпідставними та
необґрунтованими.

Крім того, з досліджених в ході
судового розгляду документів, копії
яких долучені до матеріалів справи
вбачається включення позивачем до
складу витрат у 2012 році витрат, які ним
понесені саме в 2012 році, що цілком
відповідає вимогам законодавства та не
спростовано контролюючим органом.

Зазначаючи в акті перевірки про
наявність розбіжностей на суму 25513,83
гривень, яка виникла в зв'язку з не
підтвердженням документально
понесених витрат на придбання
дизельного пального, контролюючий
орган суперечить сам собі, вказуючи в
наступному абзаці про представлення до
перевірки фіскальних чеків ТОВ
«Річ-ойл».

Досліджені в судовому засіданні
фіскальні чеки, які надані позивачу
постачальником дизпалива у 2012 році
відповідають встановленим вимогам та
підтверджують придбання позивачем
дизпалива, необхідного для заправки
автобусів, відтак і безпосереднього
здійснення господарської діяльності.
Факт здійснення автобусних перевезень
пасажирів підтверджуться долученими
до матеріалів справи дорожніми листами
за перевіряє мий період.

Вказуючи у Акті перевірки на
розбіжність у витратах на суму 3426,30
гривень, контролюючий орган не приймає
у складі валових витрат понесених
позивачем розмір витрат понесених на
придбання бензину.

Згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті
14 Податкового кодексу України від
02.12.2010 №2755-VI: витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, визначальною ознакою
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку.

На думку суду, контролюючим органом при
проведенні перевірки та оформленні її
висновків не враховано суті
здійснюваної господарської діяльності
позивача, а також наявності необхідних
передумов для цього. Зокрема, для
забезпечення безперебійного надання
послуг позивачем (автобусних
перевезень пасажирів), а відтак і
отримання оподатковуваного доходу він
повинен вживати всіх заходів для
роботи автобусів.

Долучені до матеріалів справи копії
актів списання бензину та надані
пояснення свідчать про використання
позивачем бензину виключно у зимовий
період з метою полегшення пуску
двигунів автобусів при низьких
температурах шляхом добавлення
бензину до дизпалива, що полегшує
запуск двигунів.

Крім того, в даному випадку,
контролюючий орган не вказує на
конкретні первинні документи, які не
беруться ним до уваги. За таких
обставин, висновки контролюючого
органу здійснені без врахування всіх
обставин справи.

Стверджуючи про розбіжність у витратах
по результатах перевірки на суму 37608,78
гривень, яка на думку контролюючого
органу, виникла внаслідок включення
понаднормових витрат по списанню
пального на автобуси, які
використовувались в господарській
діяльності, контролюючий орган
посилається на акт замірів витрат
палива, здійснений позивачем
самостійно та норми використання
палива на автобуси, затверджені
постановою Міністерства транспорту і
зв'язку Республіки Білорусь (країни
виробника автобусів, які використовує
позивач) №3 від 06 січня 2012 року.

Нормативи списання палива в Україні
затверджені Наказом Міністерства
транспорту і зв'язку України від 10
лютого 1998 року N 43 «Про затвердження
Норм витрат палива і мастильних
матеріалів на автомобільному
транспорті та змін затверджених
наказом Міністерства інфраструктури
України № 36 від 24.01.12» (із змінами та
доповненнями).

Однак, даним нормативно-правовим актом
не передбачено базові лінійні норми
списання пального на автобуси марки
МАЗ- 256100 та МАЗ-256200.

Щодо покликання контролюючого органу в
акті перевірки на наказ Мінтранспорту
і зв'язку Республіки Білорусь, судом
наголошується на наступному.

Конституцією України (ч.2 ст.19)
закріплено принцип, згідно якого
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ст.3 Податкового кодексу
України, податкове законодавство
України складається з Конституції
України; цього Кодексу; Митного кодексу
України та інших законів з питань
митної справи у частині регулювання
правовідносин, що виникають у зв'язку з
оподаткуванням митом операцій з
переміщення товарів через митний
кордон України (далі - законами з питань
митної справи); чинних міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України і якими
регулюються питання оподаткування;
нормативно-правових актів, прийнятих
на підставі та на виконання цього
Кодексу та законів з питань митної
справи; рішень Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування з питань
місцевих податків та зборів, прийнятих
за правилами, встановленими цим
Кодексом. Якщо міжнародним договором,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, встановлено
інші правила, ніж ті, що передбачені цим
Кодексом, застосовуються правила
міжнародного договору.

Відповідно до ст.9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України;

2) суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, покликання контролюючого
органу на нормативно-правові акти
інших держав, та які не ратифіковані у
встановленому законодавством України
порядку, є таким, що суперечить його
принципу законності

В той же час, як встановлено в ході
судового розгляду, позивачем дійсно
був зроблений замір витрат палива по
автобусам, який оформлений Актом від 01
січня 2012 року та визначено витрати в
кількості 20 літрів на 100 км пробігу.

Однак, на підтвердження розміру
кількості списаного палива, позивачем
до перевірки та до суду, із долученням
до матеріалів справи відповідних
копій, надано помісячні Акти списання
палива. З названих актів списання та
розрахунку списаного пального
вбачається, що позивачем фактично
списувалось (відносилось до складу
валових витрат) кількість пального в
кількості, навіть меншій, ніж
передбачено заводом виробником, а
розрахунки здійснені контролюючим
органом не відповідають первинним
документам позивача.

Висновки контролюючого органу щодо
протиправності формування позивачем в
2012 році сум податкового кредиту в
розмірі 7521,75 за наслідком включення до
його складу сум ПДВ по понаднормовому
списанню палива на автобуси та суми в
розмірі 685,26 гривень (по придбаному
бензину) спростовуються наведеним
вище.

Крім того, згідно із ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів.

При цьому, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг (у разі здійснення
контрольованих операцій - не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.
(п.198.3 ст.198 Кодексу).

В той же час, за змістом п.199.1 ст.199
Податкового кодексу України, у разі
якщо придбані та/або виготовлені
товари/послуги, необоротні активи
частково використовуються в
оподатковуваних операціях, а частково -
ні, до сум податку, які платник має
право віднести до податкового кредиту,
включається та частка сплаченого
(нарахованого) податку під час їх
придбання або виготовлення, яка
відповідає частці використання таких
товарів/послуг, необоротних активів в
оподатковуваних операціях.

Законодавець, в даному випадку,
наголошує на оподаткованості податком
операцій, а не на здійсненні
господарської діяльності (що за своєю
суттю є питанням ширшим ніж
оподатковані операції).

Всі здійснювані позивачем операції з
надання послуг перевезення автобусним
транспортом пасажирів (кінцевих
споживачів) є оподаткованими
операціями. Відтак, твердження
податкового органу про не призначення
для використання в господарській
діяльності придбаних матеріалів, і як
наслідок, виключення відповідних сум
із складу податкового кредиту є
нормативно необґрунтованим.

З огляду на викладене вище, податкові
повідомлення-рішення прийняті ДПІ у м.
Рівному 05 грудня 2013 року № про
визначення податкового зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб в сумі
19 873,85 грн. (в тому числі 13 249,23 грн.
основного зобов'язання та 6 624,62 грн.
штрафної санкції) та № про
визначення податкового зобов'язання по
податку на додану вартість в сумі 12310,52
грн. (в тому числі 8 207,01 грн. основного
зобов'язання та 4 103,51 грн. штрафної
санкції) підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку вимозі ДПІ у м.
Рівному №2 від 05.12.2013 про сплату боргу
(недоїмки) зі сплати єдиного внеску та
рішенню ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №
від 05.12.2013, судом враховується наступне.

При прийнятті оспорюваної вимоги та
рішення, контролюючий орган виходив з
власних тверджень про необхідність
збільшення позивачу чистого
оподаткованого доходу за 2011 рік на суму
24861,63 гривень та за 2012 рік на суму 88328,18
гривень.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати,
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначено
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Виключно даним Законом визначаються:
принципи збору та ведення обліку
єдиного внеску; платники єдиного
внеску; порядок нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; орган, що
здійснює збір та веде облік єдиного
внеску, його повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI,
платниками єдиного внеску є, зокрема,
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

За змістом ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, базою
нарахування єдиного внеску для
фізичних осіб - підприємців є сума
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб.
Нарахування єдиного внеску
здійснюється в межах максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми,
зазначені в частинах першій і другій
цієї статті, не зменшені на суму
відрахувань податків, інших
обов'язкових платежів, що відповідно до
закону сплачуються із зазначених сум.

Враховуючи те, що в ході судового
розгляду контролюючим органом не
доведено правомірності його висновків
про заниження Позивачем у 2011 та 2012
роках суми доходів отриманих від його
діяльності внаслідок завищення
валових витрат та відповідного
прийняття Відповідачем податкових
повідомлень-рішень по податку з
доходів фізичних осіб, у відповідача
відсутні правові підстави для
формування оспорюваної вимоги про
сплату боргу №2 від 05.12.2013.

Відтак, вимога ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області №2
від 05.12.2013 про сплату боргу (недоїмки) є
протиправною та підлягає до
скасування.

З огляду на викладене вище, скасуванню
підлягає і рішення ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № від 05.12.2013 року.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області заперечуючи проти
позову правомірності оспорюваних
податкових повідомлень-рішень, вимоги
про сплату недоїмки та рішення про
застосування штрафних санкцій не
довела.

За таких обставин позов підлягає до
задоволення повністю.

В силу положень ст.94 КАС України, судові
витрати присуджуються на користь
позивача з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 12.06.2013 № та
№.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
05.12.2013 № та №.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про застосування штрафних
санкцій від 05.12.2013 №.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Державної податкової інспекції
у м. Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
сплату боргу (недоїмки) № 2 від 05.12.2013.

Присудити на користь позивача Суб`єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 із Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 182,70 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Сало А.Б.