Справа № 2а-6224/11/2670
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/23500/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Весельської Т.Ф.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 - громадянина Російської
Федерації до Відділу міграційної
служби у Київській області про
визнання неправомірним та скасування
рішення за касаційною скаргою ОСОБА_4
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 червня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23 лютого 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 04.05.2011 року звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
про визнання неправомірним та
скасування рішення № 18 від 22.04.2011 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 червня 2011 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено в
повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 червня 2011 року залишено без змін.

Позивач не погодився з постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 06 червня 2011 року та
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року і звернувся до суду з касаційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 червня 2011 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про залишення
касаційної скарги без задоволення з
таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

26.03.2011 року позивача затримано в
аеропорті «Бориспіль» під час спроби
залишити територію України та вибути
до Єгипту на підставі підроблених
документів.

До позивача застосовано
адміністративний арешт строком на 40
діб з підстав оголошення його в
міжнародний розшук правоохоронними
органами Російської Федерації за
вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст.
318, ч. 1 ст. 222 КК Російської Федерації.

04.04.2011 року ОСОБА_4 звернувся до Відділу
міграційної служби в Київській області
із заявою про надання йому статусу
біженця, в якій висловив побоювання
стосовно свого життя з підстав
переслідувань правоохоронними
органами Російської Федерації,
пов'язаних з його етнічним походженням.

20.04.2011 року з позивачем проведено
співбесіду з метою встановлення
суб'єктивного та об'єктивного стану
особи, за результатами якої виявлено
відсутність підстав позивача для
обґрунтованих побоювань стосовно його
життя, оскільки такі побоювання
повинні ґрунтуватись виключно на
особистому досвіді особи, а не на
досвіді інших осіб.

Так, відповідачем прийнято рішення № 18
від 22.04.2011 року про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій дійшли висновку
про відсутність підстав для скасування
спірного рішення, оскільки дії
відповідача, як суб'єкта владних
повноважень, є законними та вчиненими в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений законодавством.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, на
підставі наступного.

Статтею 1 Закону України «Про біженців»
визначено поняття біженця, як особи,
яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону особи, які з
наміром набути статус біженця
намагалися незаконно перетнути або
незаконно перетнули державний кордон
України, повинні без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби через
уповноваженого цього органу чи
посадову особу Державної прикордонної
служби України або органу внутрішніх
справ із заявами про надання їм статусу
біженця, а також надати посадовим
особам Державної прикордонної служби
України пояснення про причини спроби
незаконно перетнути або незаконного
перетинання державного кордону
України. Якщо у таких осіб відсутні
документи, які посвідчують особу, або
такі документи є підробленими чи
фальшивими, вони мають повідомити про
цю обставину у заяві про надання
статусу біженця, а також викласти
причини зазначених ситуацій. Зазначені
особи повинні бути направлені
посадовими особами Державної
прикордонної служби України до органу
міграційної служби.

Відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питань щодо надання
статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 Закону, а також
коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Як встановлено судами, позивач на час
виникнення спірних правовідносин
перебував у міжнародному розшуку за
вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст.
318, ч. 1 ст. 222 КК Російської Федерації,
зокрема, незаконне придбання,
зберігання та носіння вогнепальної
зброї, а також застосування насильства,
небезпечного для життя та здоров'я
представника влади, у зв'язку з
виконанням ним своїх службових
обов'язків.

Частиною третьою ст. 10 Закону
передбачено, що статус біженця не
надається особі, яка вчинила тяжкий
злочин неполітичного характеру за
межами України до прибуття в Україну з
метою набуття статусу біженця, якщо
таке діяння віднесено Кримінальним
кодексом України до тяжких злочинів.

Враховуючи обставини в
адміністративній справі та надану
ОСОБА_4 інформацію, відповідачем
правомірно відмовлено позивачу в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця у
зв`язку з відсутністю умов,
передбачених абзацом шостим статті 12
Закону України «Про біженців».

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони : 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2)
з використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу
між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія); 9) з
урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
повністю погоджується з
необґрунтованістю позовних вимог
ОСОБА_4, так як дії відповідача, як
суб'єкта владних повноважень є
законними, вчиненими у відповідності
до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України,
ч. 3 ст. 2 КАС України

Суди першої та апеляційної інстанцій
правильно встановили обставини справи,
повно дослідили докази по справі та
ухвалили рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи викладені в касаційній скарзі
не спростовують висновків суду першої
та апеляційної інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 231 КАС
України суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 червня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23 лютого 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді:
О.Ф. Ситников

Т.Ф. Весельська

В.В. Малинін