Справа № 641/13579/13-а
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 р.Справа № 641/13579/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного Фонду
України в Комінтернівському районі
м.Харкова на постанову
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 27.12.2013р. по справі №
641/13579/13-а

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного Фонду
України в Комінтернівському районі
м.Харкова

про скасування рішень суб'єкта владних
повноважень та зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Комінтернівському районі
міста Харкова, в якому просила
скасувати рішення начальника
Управління Пенсійного фонду України в
Комінтернівському районі м. Харкова
Дементьєвої М.Е. від 12 листопада 2013 року
щодо відмови ОСОБА_2 в проведенні
перерахунку пенсії, призначеної
відповідно до Закону України "Про
державну службу", зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в
Комінтернівському районі міста
Харкова у зв'язку з підвищенням
заробітної плати суддів з 01.04.2012 року,
01.07.2012 р., 01.12.2012 р., 01.01.2013 р. провести з
01.01.2012 року ОСОБА_2 перерахунок пенсії
за віком, призначеної відповідно до
Закону України "Про державну службу", з
урахуванням положень Закону України
"Про судоустрій та статус суддів" на
підставі довідок про заробітну плату
для обчислення щомісячного довічного
грошового утримання суддів у відставці
№232-237 від 31.10.2013 року, які видані
Харківським апеляційним господарським
судом.

27 грудня 2013 року постановою
Комінтернівського районного суду м.
Харкова поновлено ОСОБА_2 строк
позовної давності для звернення до
суду з даним адміністративним позовом.

Адміністративний позов ОСОБА_2 -
задоволений.

Визнано дії Управління пенсійного
фонду України у Комінтернівському
районі міста Харкова неправомірними та
такими, що не відповідають вимогам
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів", щодо відмови в проведенні
перерахунку пенсії ОСОБА_2 як
державного службовця.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Комінтернівському
районі міста Харкова здійснити
перерахунок пенсії ОСОБА_2 починаючи з
01 січня 2012 року з урахуванням
послідуючого підвищення заробітної
плати з 01.04.2012 року, з 01.07.2012 року, з 01.10.2012
року, з 01.12.2012 року, з 01.01.2013 року
відповідно до ст. ст. 47,129 Закону України
"Про судоустрій і статус суддів", ст. 37-1
Закону України "Про державну службу" із
застосуванням встановленого ст.129
Закону України розміру заробітної
плати в обсязі з 01.01.2012 року 8 (вісім)
мінімальних заробітних плат, з
коефіцієнтом судді апеляційного суду -
1,1; щомісячної доплати за вислугу років
та матеріальної допомоги зазначених у
довідках, виданих Харківським
апеляційним господарським судом від
31.10.2013 року, розміру заробітної плати з
01 січня 2013 року в обсязі 10 (десяти)
мінімальних заробітних плат, з
коефіцієнтом судді апеляційного суду
-1,1; щомісячної доплати за вислугу
років, зазначених у довідці
Харківського апеляційного
господарського суду від 31.10.2013 року та
провести відповідні виплати з
урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач, не погодившись з
вищезазначеним судовим рішенням, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального права,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає , що підвищення розміру
заробітної плати суддям не може бути
підставою для перерахунку пенсії,
призначеної відповідно до Закону
України "Про державну службу" .

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_2 перебуває на обліку в
Управлінні пенсійного фонду України у
Комінтернівському районі м. Харкова та
отримує пенсію за віком згідно Закону
України "Про державну службу" .

12.11.2013 року позивачка звернулась до
відповідача із заявою про проведення
перерахунку призначеної пенсії за
вимогами ч. 1 ст.37-1 Закону України "Про
державну службу" та надала довідки про
заробітну плату, оскільки протягом 2012
року проводилося підвищення
заробітної плати суддям.

Відповідно до рішення УПФУ в
Комінтернівському районі м. Харкова
від 12.11.2013 року, ОСОБА_2 відмовлено в
проведенні перерахунку пенсії за
віком, призначеної відповідно до ЗУ
"Про державну службу", оскільки
відповідно до ч. 1 ст.37-1 Закону України
"Про державну службу" з посиланням на
той факт, що у разі підвищення розміру
заробітної плати працюючим державним
службовцям, а також у зв'язку з набуттям
особою права на пенсійне забезпечення
державного службовця за цим законом
відповідно здійснюється перерахунок
раніше призначених пенсій. Заробітна
плата державних службовців
складається з посадових окладів,
премій, доплати за ранги, надбавки за
вислугу років на державній службі та
інших надбавок. Умови оплати праці
державних службовців, розмірі їх
посадових окладів, надбавок, доплат та
матеріальної допомоги визначаються
Кабінетом Міністрів України (а.с.16).

Не погоджуючись з такими діями
відповідача, позивач звернулась до
суду.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх обґрунтованості, а також з
того, що відповідачем не доведено
правомірності своїх дій щодо відмови у
проведенні перерахунку пенсії
позивача як судді у відставці.

Колегія суддів частково погоджується з
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, позивач
звернувся до суду з позовом 04.12.2013 року
(відповідно до поштового конверту а.с.
17) із вимогами щодо захисту порушених
прав, що мали місце починаючи з 01.01.2012
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Згідно ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Отже, для вирішення питання про
правильність застосування судом
першої інстанції строку звернення до
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи необхідно з'ясувати,
яким саме рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені права цієї особи,
коли розпочався перебіг цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи,
порушення прав позивача в частині
перерахунку та виплати пенсії,
відбувалося періодично - кожного
місяця при отриманні пенсії, починаючи
з 01.01.2012 року, а тому кожного разу при
отриманні таких сум позивач був
обізнаний про порушення його прав та
мав змогу звернутись до суду за їх
захистом.

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС
України, суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Однак позивачем ні до суду першої
інстанції, ні до суду апеляційної
інстанції не надано доказів поважності
пропуску строку для звернення до
адміністративного суду з позовом щодо
перерахунку та виплати пенсії за
період з 01.01.2012 р.

Згідно ст. 100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Враховуючи дату звернення позивача до
суду, колегія суддів дійшла висновку,
що права позивача підлягають захисту з
04.06.2013 року.

Згідно п. 9 частини 1 статті 155 КАС
України, суд своєю ухвалою залишає
позов без розгляду, якщо позовну заяву
подано з пропущенням встановленого
законом строку звернення до
адміністративного суду і суд не
знайшов підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними.

Суд першої інстанції уваги на
пропущення позивачем строку звернення
до суду за період з 01.01.2012 року по 03.06.2013
року не звернув і, незважаючи на
пропуск позивачем такого строку,
справу в порушення вимог статей 100, 155
КАС України помилково розглянув по
суті позовних вимог з прийняттям
відповідного рішення.

Згідно частини 1 статті 203 КАС України
постанова або ухвала суду першої
інстанції скасовується в апеляційному
порядку і позовна заява залишається
без розгляду або провадження у справі
закривається з підстав, встановлених
відповідно статтями 155 та 157 цього
Кодексу.

За таких обставин, враховуючи наведене,
колегія суддів дійшла висновку, що
постанова суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог за
період з 01.01.2012 року по 03.06.2013 року
прийнята з порушенням норм
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню в цій частині, а позовні
вимоги за період з 01.01.2012 року по 03.06.2013
року - залишенню без розгляду, у зв'язку
з пропуском строку звернення до суду.

Переглянувши рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 за період з 04.06.2013
року, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

У частині першій статті 126 Основного
Закону України закріплено положення,
згідно з яким незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової
влади, загальний порядок забезпечення
діяльності судів та інші питання
судоустрою і статусу суддів
урегульовані Законом України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07.07 2010
року.

Гарантії незалежності суддів
закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою незалежність
судді забезпечується окремим порядком
фінансування та організаційного
забезпечення діяльності судів,
установленим законом, належним
матеріальним та соціальним
забезпеченням судді.

Статтею 129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» визначено
вид, склад, розмір суддівської
винагороди, яка складається з
посадового окладу з 1 січня 2012 року - 8
мінімальних заробітних плат; з 1 січня
2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;
посадові оклади інших суддів
установлено пропорційно до посадового
окладу судді місцевого суду з
коефіцієнтом: судді апеляційного суду -
1,1; судцям виплачується щомісячна
доплата за вислугу років у розмірі: за
наявності стажу роботи до 5 років - 15
відсотків, більше 5 років - 20 відсотків,
більше 10 років - 30 відсотків, більше 15
років - 40 відсотків, більше 20 років - 50
відсотків, більше 25 років - 60 відсотків,
більше 30 років - 70 відсотків, більше 35
років - 80 відсотків посадового окладу.

Внаслідок прийняття Закону України
«Про судоустрій і статус суддів»
збільшено розмір матеріального
забезпечення працюючим суддям. Згідно
з довідками, які видано позивачу
Харківським апеляційним господарським
судом від 31.10.2013 року заробітна плата
працюючої судді була підвищена та з
01.01.2012 року заробітна плата позивачки
становила - посадовий оклад 9442,00
гривень та надбавка за вислугу років -
4721,00 грн., а всього - 14163,00 грн.; з 01.04.2012
року - посадовий оклад 9627,00 гривень та
надбавка за вислугу років - 4813,50
гривень, а всього - 14440,50 грн.; з 01.07.2012
року посадовий оклад 9698,00 гривень та
надбавка за вислугу років - 4849,00
гривень, а всього - 14547,00 грн.; 01.10.2012 року
- 9838,00 гривень, надбавка за вислугу
років - 4919,00 грн., а всього - 14757,00 грн.; з
01.12.2012 року - 9979,00 гривень, надбавка за
вислугу років - 4989,50 грн., а всього - 14968,50
грн.; з 01.01.2013 року - посадовий оклад 12617,00
гривень та надбавка за вислугу років -
6308,50 гривень, а всього - 18925,50 грн.
Надбавка за вислугу років судді ОСОБА_2
встановлена в розмірі 50% від посадового
окладу.

Пенсійне забезпечення державних
службовців регулюється статтею 37
Закону України "Про державну службу" №
3723-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин), яка,
зокрема, визначає підстави для виходу
на пенсію державних службовців та її
розмір, а також передбачає, що пенсія
державному службовцю виплачується
незалежно від його заробітку
(прибутку), одержуваного після виходу
на пенсію.

Аналіз статті 37 зазначеного Закону дає
підстави для висновку про те, що особи,
які досягли пенсійного віку, мають
право на отримання пенсії державних
службовців (за наявності відповідних
підстав) та продовження терміну
перебування на державній службі (за
наявності погодження начальника
Головного управління державної служби
при Кабінеті Міністрів України ).

Чинна редакція наведених статей Закону
№ 3723-ХІІ (текст статті 37 у редакції
Закону України від 8 липня 2011 року №
3668-УІ "Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" (далі - Закон № 3668-УІ)
передбачає, що пенсійний вік державних
службовців та граничний вік
перебування на державній службі, який
на сьогодні становить 65 років, не
збігаються. Крім того, статтею 37 Закону
№ 3668-УІ встановлено, що особі, якій
призначена пенсія відповідно до цієї
статті та яка продовжує працювати на
державній службі, виплачується пенсія
у розмірі, обчисленому відповідно до
Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-ІУ "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" (далі - Закон №
1058-ІУ), а після звільнення - у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
3723-ХІІ.

Відповідно до частини четвертої статті
43 Закону № 2862-ХІІ судді, який пішов у
відставку, за наявності відповідного
віку і стажу роботи виплачується
пенсія на умовах, передбачених статтею
37 Закону № 3723-ХІІ.

Судді у відставці, який має стаж роботи
на посаді судді не менше 20 років,
виплачується за його вибором пенсія
або звільнене від сплати податку
щомісячне довічне грошове утримання в
розмірі 80 відсотків заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді. За кожний повний рік роботи
понад 20 років на посаді судді розмір
щомісячного довічного грошового
утримання збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж до 90
відсотків заробітку судді. Судді у
відставці, який має стаж роботи на
посаді судді менше 20 років і досяг
55-річного віку (для жінок - 50 років),
розмір щомісячного грошового
утримання обчислюється пропорційно
кількості повних років роботи на
посаді судді. При досягненні таким
суддею пенсійного віку за ним
зберігається право на одержання
щомісячного довічного грошового
утримання в зазначеному розмірі або, за
його вибором, призначається пенсія на
умовах, передбачених статтею 37 Закону
№ 3723-ХІІ.

Аналіз статті 43 Закону № 2862-XII свідчить
про те, що вона регулює відносини,
пов'язані з відставкою судді, яка, у
свою чергу, є підставою для виникнення
спеціальної правоздатності у судді для
набуття особливого соціального
забезпечення.

Зазначена стаття, як і в цілому Закон №
2862-ХІІ посилює гарантії незалежності
суддів порівняно з іншими категоріями
державних службовців, право на пенсію
яких передбачено статтею 37 Закону №
3723-ХІІ. Зокрема, вона передбачає
можливість вибору суддею одного з двох
варіантів соціального забезпечення у
разі виходу у відставку - отримання
пенсії на умовах, визначених статтею 37
Закону № 3723-ХІІ або неоподаткованого
щомісячного довічного грошового
утримання.

Статус судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя. Про це
зазначив Конституційний Суд України в
Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Виходячи з особливого статусу суддів
як носіїв державної влади з
притаманним їм спеціальним соціальним
захистом та конституційними
гарантіями їхньої незалежності
колегія суддів дійшла висновку, що
стаття 43 Закону № 2862-ХІІ не суперечить
положенням статті 37 Закону № 3723-ХІІ та
не обмежує право суддів на отримання
пенсії державних службовців, а
встановлює для них додаткові гарантії.
У зв'язку з цим судді мають право на
отримання пенсії на визначених Законом
№ 3723-ХІІ умовах в разі досягнення ними
пенсійного віку.

Відповідно до п. 2.2 Рішення
Конституційного Суду України № 3-рп/2013
від 03.06.2013 року у справі за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень статті 2, абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи", статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці),
визначені Конституцією та законами
України гарантії незалежності суддів є
невід'ємним елементом їх статусу,
поширюються на всіх суддів України та є
необхідною умовою здійснення
правосуддя неупередженим,
безстороннім і справедливим судом.
Такими гарантіями є надання їм за
рахунок держави матеріального
забезпечення (суддівська винагорода,
пенсія, щомісячне довічне грошове
утримання тощо) та надання їм у
майбутньому статусу судді у відставці.
Право судді у відставці на пенсійне або
щомісячне довічне грошове утримання є
гарантією належного здійснення
правосуддя і незалежності працюючих
суддів та дає підстави висувати до
суддів високі вимоги, зберігати довіру
до їх компетентності і
неупередженості. Щомісячне довічне
грошове утримання судді спрямоване на
забезпечення гідного його статусу
життєвого рівня, оскільки суддя
обмежений у праві заробляти додаткові
матеріальні блага, зокрема обіймати
будь-які інші оплачувані посади,
виконувати іншу оплачувану роботу.
Конституційний принцип незалежності
суддів означає, в тому числі,
конституційно обумовлений імператив
охорони матеріального забезпечення
суддів від його скасування чи зниження
досягнутого рівня без відповідної
компенсації як гарантію недопущення
впливу або втручання у здійснення
правосуддя.

Таким чином, конституційний статус
судді передбачає достатнє матеріальне
забезпечення судді як під час
здійснення ним своїх повноважень
(суддівська винагорода), так і в
майбутньому у зв'язку з досягненням
пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок
припинення повноважень і набуття
статусу судді у відставці (щомісячне
довічне грошове утримання). Статус
судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням
Європейської хартії про закон "Про
статус суддів" від 10 липня 1998 року, за
якими рівень винагороди суддям за
виконання ними своїх професійних
обов'язків має бути таким, щоб
захистити їх від тиску, що може
спричинити вплив на їхні рішення або
взагалі поведінку суддів і таким чином
вплинути на їхню незалежність та
неупередженість (пункт 6.1); статус
забезпечує судді, який досяг
передбаченого законом віку для виходу
у відставку із посади судді і який
здійснював повноваження судді
протягом певного строку, право на
отримання виплат, рівень яких має бути
якомога ближчим до рівня його
останньої заробітної плати на посаді
судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки від 17 листопада 2010 року N (2010)12,
"оплата праці суддів повинна
відповідати їх професії та виконуваним
обов'язкам, а також бути достатньою, щоб
захистити їх від дії стимулів, через
які можна впливати на їхні рішення.
Мають існувати гарантії збереження
належної оплати праці на випадок
хвороби, відпустки по догляду за
дитиною, а також гарантії виплат у
зв'язку з виходом на пенсію, які мають
відповідати попередньому рівню оплати
їх праці" (пункт 54).

У п.7. Рішення Конституційного Суду
України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року
зазначено, що суб'єкт права на
конституційне подання порушує перед
Конституційним Судом України питання
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону N 3668, зі
змісту якого вбачається, що виплата
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) здійснюється
суддям без індексації, без
застосування положень частин другої,
третьої статті 42 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та без проведення інших
перерахунків, передбачених законами
України.

Конституційний Суд України вважає, що
Закон N 3668, поширюючи дію положень
абзацу другого пункту 2 розділу II
"Прикінцеві та перехідні положення", як
вбачається з їх змісту, на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання), залишив
незмінним зміст права на пенсію та
щомісячне довічне грошове утримання
суддів, але звузив обсяг цього права та
встановив обмеження в перерахунках
передбачених законами України пенсій
та щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці, чим
знизив досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів. Таким чином,
зазначені положення Закону N 3668 в
частині поширення їх дії на Закон N 2453
стосовно виплати пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання) суддів
у відставці суперечать вимогам частини
першої статті 126 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка звільнена з посади судді
Харківського апеляційного
господарського суду у зв'язку з
поданням заяви про відставку за станом
здоров'я на підставі постанови
Верховної Ради України від № 536-VI від
18.09.2008 року.

На момент звернення до відповідача з
заявою про перерахунок пенсії, позивач,
досягла пенсійного віку, має страховий
стаж 37 років 6 місяців 11 днів і стаж
державного службовця 21 рік 21 день.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів приходить до висновку, що у
відповідача були наявні правові
підстави для здійснення перерахунку
пенсії призначеної відповідно до
Закону України "Про державну службу" у
зв'язку з підвищенням заробітної плати
суддів з 01.01.2013 р. відповідно довідки
№237 від 31.10.2013 року, а тому колегія
суддів колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за
період з 04.06.2013 року.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги з наведених підстав
висновків суду не спростовують.

Зважаючи на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що постанова Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 27.12.2013
року в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 за період з 04.06.2013 року
прийнята з дотриманням норм чинного
процесуального та матеріального права
і підстав для задоволення апеляційної
скарги відповідача та її скасування не
виявлено.

Керуючись п. 9. ч. 1 ст. 155, ст.ст. 160, 167, 195,
196, п. 4 ст. 198, 203, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України в
Комінтернівському районі м.Харкова
задовольнити частково.

Постанову Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 27.12.2013р. по справі
№ 641/13579/13-а в частині визнання
неправомірними дій та зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України у
Комінтернівському районі міста
Харкова здійснити перерахунок пенсії
ОСОБА_2 з урахуванням послідуючого
підвищення заробітної плати з 01.04.2012
року, з 01.07.2012 року, з 01.10.2012 року, з 01.12.2012
року, з 01.01.2013 року відповідно до ст. ст.
47,129 Закону України "Про судоустрій і
статус суддів", ст. 37-1 Закону України
"Про державну службу" із застосуванням
встановленого ст.129 Закону України
розміру заробітної плати в обсязі з
01.01.2012 року 8 (вісім) мінімальних
заробітних плат, з коефіцієнтом судді
апеляційного суду - 1,1; щомісячної
доплати за вислугу років та
матеріальної допомоги зазначених у
довідках, виданих Харківським
апеляційним господарським судом від
31.10.2013 року, розміру заробітної плати з
01 січня 2013 року в обсязі 10 (десяти)
мінімальних заробітних плат, з
коефіцієнтом судді апеляційного суду
-1,1; щомісячної доплати за вислугу
років, зазначених у довідці
Харківського апеляційного
господарського суду від 31.10.2013 року та
провести відповідні виплати з
урахуванням раніше виплачених сум,
починаючи з 01.01.2012 року по 03.06.2013 року,
залишивши адміністративний позов
ОСОБА_2 в даній частині без розгляду.

В іншій частині постанову
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 27.12.2013р. по справі №
641/13579/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання ухвалою законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.Судді
Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.