Справа № 666/6150/13-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 666/6150/13-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Дорошинська В.Е.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Дніпровського районного
суду м. Херсона від 13 листопада 2013 року
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Херсонській області про
визнання дій по припиненню нарахування
і виплати пенсії за вислугу років
протиправними, визнання незаконною
бездіяльності про відновлення
нарахування і виплати пенсії за
вислугу років та зобов'язання поновити
нарахування і виплату пенсії за
вислугу років,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивач звернувся із
адміністративним позовом визнання дій
по припиненню нарахування і виплати
пенсії за вислугу років протиправними,
визнання незаконною бездіяльності про
відновлення нарахування і виплати
пенсії за вислугу років та зобов'язання
поновити нарахування і виплату пенсії
за вислугу років з 01.07.2013р., мотивуючи
тим, що з 1998 позивач отримував пенсію за
вислугу років, як пенсіонер МВС
України. В 2004 році він виїхав на
постійне проживання в державу
Німеччина та продовжував отримувати
пенсію до липня 2013 року, після цього
нарахування та виплату пенсії
припинили без попередження.

Звернення позивача залишено без
задоволення, а саме листом Головного
управління Пенсійного фонду України в
Херсонській області № 1359/03-35 від 29.08.2013
року йому було повідомлено, що рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009 поширюється лише на осіб,
які виїхали на постійне місце
проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Постановою Дніпровського районного
суду м. Херсона від 13 листопада 2013 року
в задоволенні адміністративного
позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції відповідач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просив його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши доповідача, розглянувши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно до посвідчення виданого 14.03.2002р.
№6001 ОСОБА_1 призначена пенсія за
вислугу років з 04.11.1998р., в липні 2013 року
нарахування та виплату пенсії
припинили.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача із
заявою про поновлення виплати пенсії,
однак листом Головного управління
Пенсійного фонду України в Херсонській
області № 1359/03-35 від 29.08.2013 року йому
було повідомлено, що рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009 поширюється лише на осіб,
які виїхали на постійне місце
проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Листом управління державної
міграційної служби України в
Херсонській області №1/3/1-7334 від 18.06.2013р.
повідомлено, що за обліками сектору
САДР УДМВС України в Херсонській
області позивач станом на 04.06.2013р. не
значиться, в 2004р. отримав дозвіл на
постійне місце проживання до
Німеччини.

Листом управління державної
міграційної служби України в
Херсонській області №1/2/1-11052 від
18.09.2013р. повідомлено, що за обліками
САДР УДМВС України в Херсонській
області позивач зареєстрованим не
значиться, 09.03.2004р. йому оформлено
дозвіл на постійне місце проживання до
Німеччини. Також встановлено, що
позивач 03.03.2004р. значиться знятим з
реєстраційного обліку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що станом на теперішній час
міжнародного договору з Німеччиною не
укладено.

Проте з такими висновками колегія
суддів погодитися не може з таких
підстав.

Так, відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

На підставі ст. 1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом, а у
відповідності зі ст. 10 того ж Закону
пенсійне забезпечення здійснюється
органами Пенсійного фонду України.
Згідно ст. 7 даного Закону, звернення за
призначенням пенсії може
здійснюватися у будь-який час після
виникнення права на пенсію. При цьому
пенсії за віком і по інвалідності
призначаються незалежно від того,
припинено роботу на час звернення за
пенсією чи вона продовжується. Пенсії
за вислугу років призначаються при
залишенні роботи, яка дає право на цю
пенсію. Відповідно до ст. 12 вказаного
Закону, право на пенсію за віком мають:

чоловіки - після досягнення 60 років і
при стажі роботи не менше 25 років;

жінки - після досягнення 55 років і при
стажі роботи не менше 20 років.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснюється за принципами:
рівноправності застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

За правилами другого речення статті 51
цього ж Закону під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Наведені правові норми статей 49 та 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційним), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

У своєму рішенні Конституційний Суд
України зазначив, що оспорюваними
нормами Закону конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору.

Згідно з частиною другою статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні
норми, які унеможливлювали виплату
позивачу пенсії.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини кожна людина має право на
вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин
України, включаючи пенсіонерів, має
право на вибір свого місця проживання,
зі збереженням усіх конституційних
прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України
проголошено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у 2004 році виїхав на постійне
проживання в державу Німеччина.

У липні 2013 року нарахування та виплата
пенсії припинилась.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Таким чином, позивач, проживаючи в
державі Німеччина, як громадянин
України, має такі ж самі конституційні
права, як і інші громадяни України, так
як Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускає
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії, за
ознакою місця проживання громадянина
України.

Отже, відмова пенсійного органу в
призначенні пенсії позивачу є
протиправною.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного Суду України
від 01.12.2011 року (справа № К/9991/45723/11).

За таких обставин судом першої
інстанції при повному встановленні
обставин справи порушено норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
постановлене судове рішення на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України
підлягає скасуванню з винесенням нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.3 ч.1 ст. 198; п.4 ч.1
ст. 202; ч.2 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Постанову Дніпровського районного
суду м. Херсона від 13 листопада 2013 року -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління
Пенсійного фонду України в Херсонській
області щодо відмови ОСОБА_1 у
відновленні виплати пенсії з 01.07.2013
року неправомірними.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України в Херсонській
області поновити виплату пенсії ОСОБА_1
з 01.07.2013 року.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян