Справа № 607/18431/13-а
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Справа №
876/15266/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:
Кухтея Р.В.

суддів:
Багрія В.М., Старунського Д.М.

з участю секретаря судового засідання:
Волошин М.М.

представника позивача:
Вознюка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Виконавчого комітету Тернопільської
міської ради на постанову
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 07 листопада
2013 року за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" до Виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2013 року Державне
територіально-галузеве об'єднання
"Львівська залізниця" (далі - ДТГО
"Львівська залізниця") звернулося в суд
з адміністративним позовом до
Виконавчого комітету Тернопільської
міської ради, в якому просило
зобов'язати відповідача вчинити дії
щодо присвоєння адресних (поштових)
номерів будівлям, що знаходяться на
балансі ВП «Тернопільська дистанція
колонії» ДТГО «Львівська залізниця».

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду від 07.11.2013 р. позов
задоволено повністю. Вирішено
зобов'язати відповідача вчинити дії
щодо присвоєння адресних (поштових)
номерів будівлям

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, її оскаржив виконком
Тернопільської міської ради.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд
не справі підміняти суб'єкта владних
повноважень, а може лише зобов'язати
розглянути спірне питання на засіданні
колегіального органу. Крім того,
виконком Тернопільської міської ради
розглядаючи звернення про присвоєння
адресних (поштових) номерів керується
«Порядком присвоєння адресних номерів
об'єктам нерухомості у м. Тернополі»,
відповідно до якого до заяви про
присвоєння адресного номера додаються
засвідчена належним чином копія
документа, що посвідчує право
власності чи користування земельною
ділянкою. Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції взяв до уваги положення
Земельного кодексу України, Законів
України «Про транспорт» та «Про
залізничний транспорт», проте не
врахував вимоги ст.126 Земельного
Кодексу України, в якій чітко визначені
документи, які посвідчують право
власності на земельну ділянку.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, який просив
відхилити апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
на балансі ДТГО "Львівська залізниця"
знаходяться об'єкти нерухомості
відповідно до інвентарних карток
№010011144, №010011004, №010011093, №010011094, №010011015,
№010011092.

ДТГО "Львівська залізниця" звернулося
із заявами до Управління
містобудування, архітектури
Тернопільської міської ради щодо
присвоєння адресних (поштових) номерів
будівлям, що знаходяться на балансі ВП
«Тернопільська дистанція колонії»
ДТГО «Львівська залізниця» та
Тернопільського міського голови з
проханням зобов'язати вказане
Управління присвоїти адресні (поштові)
номери виробничим будівлям.

Листом виконавчого комітету
Тернопільської міської ради №2723/01-10
від 15.07.2013 р. відмовлено ДТГО "Львівська
залізниця" у присвоєнні адресних
номерів об'єктам нерухомості, що
знаходяться на балансі ВП
«Тернопільська дистанція колонії»
ДТГО «Львівська залізниця»у зв'язку із
відсутністю правовстановлюючих
документів на земельну ділянку.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із правовою позицією суду
першої інстанції про протиправність
бездіяльності відповідача, з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про залізничний транспорт» землі, які
надаються в користування для потреб
залізничного транспорту, визначаються
відповідно до Земельного кодексу
України та Закону України «Про
транспорт».

Відповідно до ст. 68 Земельного кодексу
України (тут і далі в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин) до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Статтею 23 Закону України «Про
транспорт» також передбачено, що до
земель залізничного транспорту
належать землі, надані в користування
підприємствам і організаціям
залізничного транспорту відповідно до
чинного законодавства України. До
складу цих земель входять землі, які є
смугою відведення залізниць, а саме
землі, надані під залізничне полотно та
його облаштування, станції з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації, захисні
та укріплюючі насадження, службові,
культурно-побутові приміщення та інші
споруди, необхідні для забезпечення
роботи залізничного транспорту.

Таким чином, наведеними положеннями
Земельного кодексу України та Законів
України «Про транспорт» і «Про
залізничний транспорт» встановлено, що
всі землі, якими користується
залізниця, є землями залізничного
транспорту, тому землями залізниць
слід вважати всі земельні ділянки,
надані залізниці, а не тільки земельні
ділянки, які прилягають виключно до
залізничного полотна.

Згідно з п. «б» ч. 4 ст. 84 Земельного
кодексу України до земель державної
власності, які не можуть передаватись у
приватну власність, належать, зокрема,
землі під державними залізницями.

ДТГО «Львівська залізниця» засноване
на державній власності і входить до
сфери управління Міністерства
інфраструктури України, майно
залізниці є державною власністю і
закріплене за нею на праві повного
господарського відання.

Щодо належності земельних ділянок, на
яких розміщені об'єкти нерухомого
майна, до земель державної власності,
як земель під державними залізницями,
апеляційний суд зазначає наступне.

У розумінні ст.125 ЗК України право
постійного користування земельною
ділянкою виникає з моменту державної
реєстрації цього права.

Однак, згідно із п.4 ст.3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» права
на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Зокрема, право ДТГО «Львівська
залізниця» на земельні ділянки, на яких
розміщені об'єкти нерухомого майна,
виникло до набрання чинності Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та не було припинене з
урахуванням наступного.

При цьому, відповідно до норм
законодавства, яке існувало при
облаштуванні залізничного полотна та
смуги відведення, зокрема, «Инструкции
о нормах и порядке отвода земель для
железних дорог и использовании полосы
отвода», затвердженої Міністерством
шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 року,
«Положения о землях предоставленных
транспорту», затвердженого постановою
СНК СССР 07.02.1933 року, «Положения об
упорядочении отвода земель для
железных дорог», затвердженим
Постановою Ради Міністрів СРСР 27.01.1962 №
83, вимог щодо виготовлення та отримання
органами та підрозділами залізничного
транспорту державних актів про право
власності чи право користування
земельною ділянкою не було, а землі
транспорту вважалися землями
спеціального призначення, які
використовувалися на підставі
особливих положень відповідно до п. п.
54, 55 «Общих начал землепользования и
землеустройства», затверджених
постановою ЦИК СССР від 15.12.1928 року (всі
назви мовою оригіналу). Оформлення прав
органів шляхів сполучення на землі, що
закріплювалися за ними, проводилося
шляхом відведення за схемою згідно
вищезазначених нормативних актів.

Пунктом 5 Постанови Верховної Ради
Українcької РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про
порядок введення в дію Земельного
Кодексу України» було передбачено, що
громадяни, підприємства, установи,
організації, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
в дію Кодексу, зберігають свої права на
користування до оформлення ними у
встановленому порядку права власності
на землю чи землекористування.

П. 6 Постанови Верховної Ради
Української РСР від 18.12.1990 року № 563
«Про земельну реформу» було
встановлено, що громадяни,
підприємства, установи й організації,
які мають у користуванні земельні
ділянки, надані їм до введення у дію
Земельного кодексу Української РСР,
повинні до 15 березня 1994 року оформити
право власності або право користування
землею. Після закінчення вказаного
строку раніше надане їм право
користування земельною ділянкою
втрачається. Дія даного пункту
неодноразово продовжувалась аж до 01
січня 2008 року після внесення змін до
нього.

Однак рішенням Конституційного Суду
України від 22 вересня 2005 року у справі
№ 5-рп/2005 щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень статті 92, пункту 6 розділу X
Перехідні положення Земельного
кодексу України (справа про постійне
користування земельними ділянками)
було визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення: пункту 6
розділу Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України щодо
зобов'язання переоформити право
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або право
оренди без відповідного законодавчого,
організаційного та фінансового
забезпечення; пункту 6 Постанови
Верховної Ради України «Про земельну
реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХII з
наступними змінами в частині щодо
втрати громадянами, підприємствами,
установами і організаціями після
закінчення строку оформлення права
власності або права користування
землею раніше наданого їм права
користування земельною ділянкою.

Таким чином, право ДТГО «Львівська
залізниця» на користування земельними
ділянками підтверджується належним
чином Технічними паспортами земельних
ділянок на яких знаходяться будівлі, а
також актом про передачу і показ
земельної ділянки від 25.10.1993 р. та актом
про передачу і показ меж земельної
ділянки майстерні дистанції колії /ПЧ-8/
від 15.02.1994 р., що затверджені
землевпорядним відділом м. Тернопіль
та Управлінням архітектури та
будівництва Тернопільської міської
держадміністрації.

Окрім сказаного вище необхідно
звернути увагу на те, що згідно п.3 ст.4
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» право власності
на підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю.
Споруду (їх окремі частини) може бути
зареєстровано незалежно від того, чи
зареєстроване право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані. Отже, прийнятий
виконавчим комітетом Тернопільської
міської ради «Порядок присвоєння
адресних номерів об'єктам нерухомості
у м. Тернополі» згідно якого, для
присвоєння адресного номера об'єкту,
основною умовою є наявність документа
що підтверджує право власності чи
користування земельною ділянкою, є
таким що суперечить загальному
законодавству і виходить за його межі.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правомірно визнав
протиправною бездіяльність
відповідача як суб'єкта владних
повноважень і зобов'язав присвоїти
адресні (поштові) номера будівлі, що
знаходяться на балансі ВП
«Тернопільська дистанція колії» ДТГО
«Львівська залізниця» у м. Тернополі.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,
викладених в оскаржуваному судовому
рішенні.

Згідно ст. 159 КАС України обґрунтованим
є рішення, ухвалене судом на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин у
адміністративній справі,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного та приймаючи
до уваги те, що судом першої інстанції
ухвалено судове рішення з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи, апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувану постанову
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 207
КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Тернопільської міської ради -
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 07 листопада
2013 року у справі № 607/18431/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :
Р.В.Кухтей

Судді :
В.М.Багрій

Д.М.Старунський

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний 18.03.2014 р.