Справа № 2а-5544/10/1770
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
Справа
№ 8623/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 14
січня 2011 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в особі
Територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області про
визнання постанов нечинними,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_1 19.11.2010 року звернувся в суд з
адміністративним позовом до Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в особі Територіального
управління Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області, в
якому просив скасувати постанови №0898
та №0897 від 20.10.2010 року.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 14 січня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ФОП ОСОБА_1 оскаржив
його в апеляційному порядку. В
апеляційній скарзі просить рішення
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити. Вимоги за апеляційною
скаргою обґрунтовує тим, що судом
першої інстанції були недостатньо
досліджені докази та обставини справи,
рішення постановлено з порушенням норм
матеріального права.

Зазначає, що факту перевезення
пасажирів одним водієм за маршрутом
Рівне-Київ та Київ-Рівне працівниками
Територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті не було встановлено, що не
врахував суд першої інстанції. Крім
того, зазначення в дорожньому листі
маршруту Рівне-Київ-Рівне не є
підтвердженням перевезення пасажирів
на цьому маршруті, оскільки дорожній
лист це документ установленого зразка
для визначення та обліку роботи
транспортного засобу, а не визначення
маршруту для перевезення пасажирів, як
це помилково вважає суд. З огляду на
дане визначення маршрут перевезення
пасажирів зазначається в договорі про
надання послуг на перевезення
пасажирів. Як вказано в договорі,
перевезення пасажирів здійснювалось
за маршрутом Київ-Рівне. Протяжність
цього маршруту 320 км. і ця обставина є
загальновідомою, що також не було взято
до уваги.

Вказує, що інспекторами при початку
перевірки пред'явлено завдання на
перевірку, в якому були відсутні
обов'язкові реквізити, а саме прізвище,
ім'я та по-батькові перевізника ОСОБА_1,
що в свою чергу не заперечувалось
представником відповідача, що не було
враховано судом першої інстанції.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до дорожнього листа /а.с.9/
перевезення пасажирів здійснювалося
на маршруті Рівне-Київ-Рівне, тобто
протяжністю більше 500 км, а також не
було належно оформленого договору з
замовником транспортних послуг, згідно
дорожнього листа, в якому замовником
зазначено ОСОБА_2, суду надано копію
договору про перевезення пасажирів
автобусами в режимі нерегулярних
пасажирських перевезень /а.с.10/ в якому
замовником зазначено ОСОБА_3, що
підтверджує правомірність
застосування фінансових санкцій .

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, вважаючи, що він відповідає
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи з огляду
на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
20.09.2010 року посадовими особами
Територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області
відносно фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 проведено перевірку щодо
дотримання законодавства про
автомобільний транспорт під час
виконання перевезень пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом,
про що було складено відповідні акти.

На підставі акту проведення перевірки
додержання вимог законодавства про
автомобільний транспорт під час
виконання перевезень пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом
Територіальним управлінням Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області було
винесено постанову №0898 від 20 жовтня 2010
року (акт перевірки №190997 від 20.09.2010
року) про застосування до позивача
фінансової санкції в розмірі 510 грн.
відповідно до постанови в зв'язку з
наданням послуг з перевезення
пасажирів на маршруті протяжністю 500 км
одним водієм, чим порушено вимоги абз.8
ч.1 ст.60 Закону України «Про
автомобільний транспорт».

Також в ході перевірки було виявлено
відсутність у перевізника належно
оформленого договору із замовником
транспортних послуг, а саме відсутні
реквізити замовника, у зв'язку з чим
винесено постанову №0897 від 20 жовтня 2010
року про застосування фінансових
санкцій в розмірі 1700 грн. за надання
послуг з перевезення пасажирів без
оформлення документів, передбачених
ст.39 Закону України «Про автомобільний
транспорт», а саме: неоформлений
договір із замовником транспортних
послуг (відсутні реквізити замовника).

Колегія суддів вважає, що позивачем
вказані вище порушення не спростовані.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про
автомобільний транспорт» встановлено,
що автобусний маршрут це шлях
проходження автобуса між початковим та
кінцевим пунктами з визначеними
місцями на дорозі для посадки (висадки)
пасажирів.

Відповідно до ч.10 ст.35 Закону України
«Про автомобільний транспорт» на
автобусні маршрути протяжністю понад
500 км у рейс повинні направлятися два
водії.

Згідно ч.1, 4 ст.39 Закону України «Про
автомобільний транспорт» автомобільні
перевізники, водії, пасажири повинні
мати і пред'являти особам, які
уповноважені здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на
підставі яких виконуються пасажирські
перевезення.

Документи для нерегулярних
пасажирських перевезень:

для автомобільного перевізника -
ліцензія, документ, що засвідчує
використання автобуса на законних
підставах, інші документи, передбачені
законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія
відповідної категорії, реєстраційні
документи на транспортний засіб,
ліцензійна картка, дорожній лист,
договір із замовником транспортних
послуг, документ, що засвідчує оплату
транспортних послуг, інші документи,
передбачені законодавством України.

За порушення законодавства про
автомобільний транспорт в порядку ч.1
ст.60 Закону України «Про автомобільний
транспорт» до автомобільних
перевізників застосовуються санкції
за:

надання послуг з перевезень пасажирів
та вантажів без оформлення документів,
перелік яких визначений статтями 39 та 48
цього Закону, - штраф у розмірі ста
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян;

перевезення пасажирів на маршруті
протяжністю понад 500 кілометрів одним
водієм - штраф у розмірі тридцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Щодо вимоги про визнання дій щодо
проведення перевірок неправомірними з
підстав не зазначення у завданні на
рейдову перевірку конкретного суб'єкта
господарювання, що перевіряється, слід
зазначити наступне.

Порядок здійснення державного
контролю на автомобільному транспорті
затверджений постановою Кабінету
міністрів України №1567 від 08.11.2006 року
визначає процедуру проведення
планової, позапланової та рейдової
перевірок. Додатком 1 до Порядку є форма
завдання на перевірку, яке видається
керівником органу державного контролю
на проведення відповідної перевірки.
Форма цього завдання є єдиною для
проведення як планової, позапланової
так і рейдової перевірки.

Враховуючи специфіку рейдової
перевірки ( неможливість наперед
вказати об»єкта перевірки), колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про правомірність
проведення такої відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правомірним винесення
оскаржуваних постанов відповідача, а
тому відмова в задоволенні позову є
законною та обґрунтованою.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1
п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 14
січня 2011 року у справі №2а-5544/10 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

Р.В. Кухтей