Справа № 812/9758/13-а
Суддя: Геращенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Свергун І.О.
Суддя-доповідач - Геращенко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
справа №812/9758/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Геращенка І.В.

суддів Арабей
Т.Г., Губської Л.В.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Антрациті
та Антрацитівському районі Луганської
області на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 05
лютого 2014 року у справі № 812/9758/13-а за
позовом Державного підприємства
«Антрацит» до Управління Пенсійного
фонду України в м. Антрациті та
Антрацитівському районі Луганської
області про скасування рішення про
застосування штрафних санкцій та
нарахування пені,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Антрацит»
звернулося до Луганського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Управління Пенсійного фонду
України в м. Антрациті та
Антрацитівському районі Луганської
області про скасування рішення про
застосування штрафних санкцій та
нарахування пені від 30.07.2013 року № 1460.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 05 лютого 2014
року у справі № 812/9758/13-а (суддя Свергун
І.О.) позовні вимоги задоволені у
повному обсязі.

Скасовано рішення Управління
Пенсійного фонду України в м. Антрациті
та Антрацитівському районі Луганської
області про застосування штрафних
санкцій та нарахування пені за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску 30.07.2013 №
1460.

Відповідачем подана апеляційна скарга,
в якій просить скасувати постанову
суду та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
невірним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.

Вважає, що постанова суду прийнята при
неповному та не всебічному досліджені
усіх матеріалів справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи.

Наголошує на тому, що предметом
розгляду даної справи є скасування
рішення про нарахування позивачу
штрафних санкцій та пені за
несвоєчасну сплату єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 19 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
дія не поширюється на вимоги поточних
кредиторів; на виплату заробітної
плати та нарахованих на ні ці суми
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування, отже, не
може поширюватися і на штрафні санкції,
які нараховані за несвоєчасну сплату
єдиного внеску, оскільки штрафні
санкції є складовою частиною
нарахування єдиного внеску.

Зазначає, що у зв'язку з вищевикладеним
дії Управління Пенсійного фонду
України в м. Антрациті та
Антрацитівському районі Луганської
області по зарахуванню єдиного внеску
в рахунок сплати недоїмки, штрафів та
пені у порядку календарної черговості
їх виникнення, це не є стягненням, у
розумінні ч. 3 ст. 19 ЗУ № 2343-ХІІ, а цілком
узгоджується з вимогами ч. 6 ст. 25
Закону. Це є обов'язок, а не добровільна
сплата платника єдиного внеску
своєчасно та в повному обсязі
сплачувати нарахований на виплачену
заробітну плату єдиний внесок згідно
наданих звітів підприємства.

Також зазначає, що штрафні санкції та
нарахована пеня відноситься до
поточних вимог, які виникли вже після
відкриття провадження у справі про
банкрутство та введення мораторію.
Втім, зазначена обставина не має
переважної ролі при вирішенні цього
питання, оскільки дія мораторію
взагалі не поширюється на вимоги щодо
нарахування сум єдиного внеску та
відповідно і штрафні санкції та пені
застосованих за несвоєчасну сплату цих
сум, незалежно від того, чи виникли ці
зобов'язання до введення мораторію чи
після цього.

Сторони, які брали участь у справі, у
судове засідання не з'явились, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, клопотання
про участь у розгляді справи не
заявлялось, у зв'язку з чим, колегія
суддів розглядає апеляційну скаргу в
порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
встановила.

Державне підприємство «Антрацит» є
юридичною особою, зареєстрованою в
установленому порядку, знаходиться на
обліку в Управлінні Пенсійного фонду
України в м. Антрациті та
Антрацитівському районі Луганської
області як платник єдиного внеску.

Базовим звітним періодом для
Відокремленого підрозділу Державного
підприємства «Антрацит» є календарний
місяць.

Ухвалою Господарського суду
Луганської області від 09 січня 2013 року
в справі № 913/124/13-г порушено
провадження в справі про банкрутство
Державного підприємства «Антрацит» та
введено мораторій на задоволення вимог
кредиторів.

Відповідно до звіту про суми
нарахованого єдиного внеску
Відокремленого підрозділу «Автобаза»
Державного підприємства «Антрацит» за
грудень 2012 року платником нарахована
до сплати сума єдиного внеску в розмірі
269796,22 грн.

Згідно з платіжними дорученнями від
17.01.2013 року № 2 на суму 53900 грн., від 22.01.2013
року № 15 на суму 274,13 грн., від 22.01.2013 року
№ 14 на суму 111,10 грн., від 31.01.2013 року на
суму 215510,95 грн. позивачем сплачено
єдиний внесок за грудень 2012 року, що
зазначено у розділі «Призначення
платежу».

30.07.2013 року Управлінням Пенсійного
фонду України в м. Антрациті та
Антрацитівському районі Луганської
області на підставі пункту 2 частини 11
статті 25 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» прийнято
рішення № 1460 про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені
за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску до ВП
«Автобаза» штрафних санкцій у розмірі
26979,62 грн. та нарахування пені у розмірі
7805,01 грн. за період з 28.01.2013 року по 14.03.2013
року.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивачем була направлена скарга до
Пенсійному Фонду України, яка від 16.10.2013
року № 27494/09-10 залишена без задоволення.

Між сторонами немає розбіжностей щодо
обставин справи, встановлених судом
першої та апеляційної інстанції,
апелянт вказує на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає такий висновок
помилковим, а апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України Суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України;

2) суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України..

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені конституцією та
законами України.

За Преамбулою Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» цей Закон, розроблений
відповідно до Конституції України та
Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, визначає
принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на
Пенсійний фонд покладене керівництво
та управління солідарною системою,
збір, акумуляція та облік страхових
внесків, призначення пенсії та
підготовка документів для її виплати,
забезпечення своєчасного і в повному
обсязі фінансування та виплати пенсій,
допомоги на поховання, здійснення
контролю за цільовим використанням
коштів Пенсійного фонду, вирішення
питань, пов'язаних з веденням обліку
пенсійних активів застрахованих осіб
на накопичувальних пенсійних рахунках,
здійснення адміністративного
управління Накопичувальним фондом та
інші функції, передбачені Законом і
статутом Пенсійного фонду.

Згідно ст. 1 Положення про Пенсійний
фонд України, затвердженого Указом
Президента України від 06 квітня 2011 року
№ 384/2011, Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр-міністра
України - Міністра соціальної політики
України (далі - Міністр). Пенсійний фонд
України входить до системи органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики з питань
пенсійного забезпечення та збору,
ведення обліку надходжень від сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі -
єдиний внесок).

За приписами п. 5 ст. 4 вказаного
Положення, Пенсійний фонд України
відповідно до покладених на нього
завдань організовує, координує та
контролює роботу головних управлінь
Пенсійного фонду України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управлінь у районах,
містах і районах у містах (далі -
територіальні органи) щодо:
забезпечення додержання
підприємствами, установами,
організаціями та громадянами актів
законодавства про пенсійне
забезпечення і законодавства про збір
та ведення обліку єдиного внеску;
повного і своєчасного обліку платників
єдиного внеску; забезпечення збору та
ведення обліку надходжень від сплати
єдиного внеску, інших коштів
відповідно до законодавства;
здійснення контролю за додержанням
законодавства про збір та ведення
обліку єдиного внеску, про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, правильністю нарахування,
обчислення, повнотою і своєчасністю
сплати єдиного внеску, страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування (далі -
страхові внески) та інших платежів,
призначенням (перерахунком) і виплатою
пенсій, щомісячного довічного
грошового утримання суддям у відставці
та іншими виплатами, які згідно із
законодавством здійснюються за
рахунок коштів Пенсійного фонду
України, інших джерел, визначених
законодавством; стягнення у
передбаченому законодавством порядку
своєчасно не нарахованих та/або не
сплачених сум єдиного внеску,
страхових внесків та інших платежів;
застосовування фінансових санкцій,
передбачених законом; призначення
(перерахунку) і виплати пенсій та
щомісячного довічного грошового
утримання суддям у відставці;
забезпечення своєчасного і в повному
обсязі фінансування та виплати пенсій,
допомоги на поховання та інших виплат,
які згідно із законодавством
здійснюються за рахунок коштів
Пенсійного фонду України та інших
джерел, визначених законодавством;
обліку коштів Пенсійного фонду
України, ведення статистичної та
бухгалтерської звітності; надання
страхувальникам та застрахованим
особам інформації, визначеної
законодавством.

Закон України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» №
2462-ІV від 8 липня 2010 року набрав чинності
з 1 січня 2011 року (далі Закон № 2462).

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови і порядок
його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначає Закон
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», пунктом 7
частини 1 статті 1 якого визначено, що
Пенсійний фонд України - орган,
уповноважений відповідно до цього
Закону вести облік платників єдиного
внеску, забезпечувати збір та ведення
обліку страхових коштів, контролювати
повноту та своєчасність їх сплати,
вести Державний реєстр
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та виконувати
інші функції, передбачені законом.

Тобто, відповідач у справі - орган
владних повноважень, який виконує
владні управлінські функції, надані
йому чинним законодавством, відносно
платників єдиних внесків.

За пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №
2462 платниками єдиного внеску є:
роботодавці - підприємства, установи та
організації, інші юридичні особи,
утворені відповідно до законодавства
України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання, які
використовують працю фізичних осіб на
умовах трудового договору (контракту)
або на інших умовах, передбачених
законодавством, чи за
цивільно-правовими договорами (крім
цивільно-правового договору,
укладеного з фізичною особою -
підприємцем, якщо виконувані роботи
(надавані послуги) відповідають видам
діяльності, зазначеним у витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), у
тому числі філії, представництва,
відділення та інші відокремлені
підрозділи зазначених підприємств,
установ і організацій, інших юридичних
осіб, які мають окремий баланс і
самостійно ведуть розрахунки із
застрахованими особами.

Тобто, позивач у справі віднесений до
платників єдиного внеску за пунктом 1
частини 1 статті 4 Закону № 2462.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» єдиний внесок
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування -
консолідований страховий внесок, збір
якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2
Закону № 2462 платник єдиного внеску
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок; вести облік
виплат (доходу) застрахованої особи та
нарахування єдиного внеску за кожним
календарним місяцем і календарним
роком, зберігати такі відомості в
порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» встановлено, що
платник єдиного внеску зобов'язаний,
зокрема, своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок.

Статтею 9 Закону № 2462 для такого
платника єдиного внеску, як позивач
передбачений наступний порядок:

- сплата єдиного внеску здійснюється
виключно у національній валюті шляхом
внесення відповідних сум єдиного
внеску на рахунки територіальних
органів Пенсійного фонду, відкриті в
центральному органі виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, для його зарахування
(частина 5);.

- єдиний внесок сплачується шляхом
перерахування платником безготівкових
коштів з його банківського рахунку
(частина 7);

- платники єдиного внеску, крім
платників, зазначених у пунктах 4 і 5
частини першої статті 4 цього Закону,
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за календарний місяць, не
пізніше 20 числа наступного місяця, крім
гірничих підприємств, які зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за календарний місяць, не пізніше 28
числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1
частини першої статті 4 цього Закону,
під час кожної виплати заробітної
плати (доходу, грошового забезпечення),
на суми якої (якого) нараховується
єдиний внесок, одночасно з видачею
зазначених сум зобов'язані сплачувати
нарахований на ці виплати єдиний
внесок у розмірі, встановленому для
таких платників (авансові платежі).
Винятком є випадки, якщо внесок,
нарахований на ці виплати, вже
сплачений у строки, встановлені
абзацом першим цієї частини, або за
результатами звірення платника з
органом доходів і зборів за платником
визнана переплата єдиного внеску, сума
якої перевищує суму внеску, що підлягає
сплаті, або дорівнює їй. Кошти
перераховуються одночасно з
отриманням (перерахуванням) коштів на
оплату праці (виплату доходу, грошового
забезпечення), у тому числі в
безготівковій чи натуральній формі.
При цьому фактичним отриманням
(перерахуванням) коштів на оплату праці
(виплату доходу, грошового
забезпечення) вважається отримання
відповідних сум готівкою, зарахування
на рахунок одержувача, перерахування
за дорученням одержувача на будь-які
цілі, отримання товарів (послуг) або
будь-яких інших матеріальних цінностей
у рахунок зазначених виплат, фактичне
здійснення з таких виплат відрахувань
згідно із законодавством або
виконавчими документами чи будь-яких
інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у
пункті 4 частини першої статті 4 цього
Закону, зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за календарний рік,
до 10 лютого наступного року, крім
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
членів сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, які
сплачують єдиний внесок, нарахований
за календарний квартал, до 20 числа
місяця, що настає за кварталом, за який
сплачується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у
пункті 5 частини першої статті 4 цього
Закону, зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за календарний рік,
до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного
внеску подають звітність до органу
доходів і зборів (звітним періодом), є
календарний місяць, крім платників,
зазначених у пунктах 4 і 5 частини
першої статті 4 цього Закону, для яких
звітним періодом є календарний рік.
(частина 8);

- днем сплати єдиного внеску
вважається: 1) у разі перерахування сум
єдиного внеску з рахунку платника на
відповідні рахунки Пенсійного фонду -
день списання банком або Державним
казначейством України суми платежу з
рахунку платника незалежно від часу її
зарахування на рахунок Пенсійного
фонду; 2) у разі сплати єдиного внеску
готівкою - день прийняття до виконання
банком або іншою установою - членом
платіжної системи документа на переказ
готівки разом із сумою коштів у
готівковій формі (частина 10);

- у разі несвоєчасної або не в повному
обсязі сплати єдиного внеску до
платника застосовуються фінансові
санкції, передбачені цим Законом, а
посадові особи, винні в порушенні
законодавства про збір та ведення
обліку єдиного внеску, несуть
дисциплінарну, адміністративну,
цивільно-правову або кримінальну
відповідальність згідно із законом
(частина 11);

- єдиний внесок підлягає сплаті
незалежно від фінансового стану
платника (частина 12).

За статтею 25 Закону № 2462 передбачені
наступні заходи впливу у разі
несвоєчасної сплати єдиного внеску:

- суми недоїмки стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
штрафів (частина 3);

- за рахунок сум, що надходять від
платника єдиного внеску або від
державної виконавчої служби,
погашаються суми недоїмки, штрафних
санкцій та пені у порядку календарної
черговості їх виникнення. У разі якщо
платник має несплачену суму недоїмки,
штрафів та пені, сплачені ним суми
єдиного внеску зараховуються в рахунок
сплати недоїмки, штрафів та пені у
порядку календарної черговості їх
виникнення (частина 6);

- на суму недоїмки нараховується пеня з
розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати
за кожний день прострочення платежу
(частина 10);

- територіальний орган Пенсійного
фонду застосовує до платника єдиного
внеску такі штрафні санкції за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум
(пункт 2 частини 11);

- нарахування пені, передбаченої цим
Законом, починається з першого
календарного дня, що настає за днем
закінчення строку внесення
відповідного платежу, до дня його
фактичної сплати (перерахування)
включно (частина 13).

- про нарахування пені та застосування
штрафів, передбачених цим Законом,
посадова особа територіального органу
Пенсійного фонду в порядку,
встановленому Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, приймає рішення,
яке протягом трьох робочих днів
надсилається платнику єдиного внеску
(частина 14).

Підпунктом 7.2.2 пункту 7.2 розділу VII
Інструкції про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України від 27 вересня 2010 року № 21-5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 27 жовтня 2010 р. за № 994/18289, за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум.
При цьому складається рішення про
застосування штрафних санкцій та
нарахування пені за формою згідно з
додатком 10 до вказаної Інструкції.
Розрахунок цієї фінансової санкції
здійснюється на підставі даних карток
особових рахунків платників. При
застосуванні штрафів, зазначених у
цьому підпункті, приймається одне
рішення після сплати (погашення) у
повному обсязі недоїмки окремо за
кожний базовий звітний період
незалежно від кількості випадків
сплати за вказаний період.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
14.05.1992 № 2343-12 «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (далі - Закон
№ 2343) для цілей цього Закону терміни
вживаються в такому значенні, зокрема:

- грошове зобов'язання - зобов'язання
боржника сплатити кредитору певну
грошову суму відповідно до
цивільно-правового правочину
(договору) та на інших підставах,
передбачених законодавством України.
До грошових зобов'язань відносяться
також зобов'язання щодо сплати
податків, зборів (обов'язкових
платежів), страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування;
зобов'язання, що виникають внаслідок
неможливості виконання зобов'язань за
договорами зберігання, підряду, найму
(оренди), ренти тощо та які мають бути
виражені у грошових одиницях. До складу
грошових зобов'язань боржника, в тому
числі зобов'язань щодо сплати податків,
зборів (обов'язкових платежів),
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування, не
включаються неустойка (штраф, пеня) та
інші фінансові санкції, визначені на
дату подання заяви до господарського
суду, а також зобов'язання, які виникли
внаслідок заподіяння шкоди життю і
здоров'ю громадян, зобов'язання з
виплати авторської винагороди,
зобов'язання перед засновниками
(учасниками) боржника - юридичної особи,
що виникли з такої участі. Склад і
розмір грошових зобов'язань, у тому
числі розмір заборгованості за
передані товари, виконані роботи і
надані послуги, сума кредитів з
урахуванням відсотків, які
зобов'язаний сплатити боржник,
визначаються на день подання до
господарського суду заяви про
порушення справи про банкрутство, якщо
інше не встановлено цим Законом;

- кредитор - юридична або фізична особа,
а також органи доходів і зборів та інші
державні органи, які мають
підтверджені у встановленому порядку
документами вимоги щодо грошових
зобов'язань до боржника; конкурсні
кредитори - кредитори за вимогами до
боржника, які виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство і
виконання яких не забезпечено заставою
майна боржника; поточні кредитори -
кредитори за вимогами до боржника, які
виникли після порушення провадження у
справі про банкрутство; забезпечені
кредитори - кредитори, вимоги яких
забезпечені заставою майна боржника
(майнового поручителя).

За приписами ст. 19 Закону № 2343
мораторій на задоволення вимог
кредиторів - зупинення виконання
боржником грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), термін
виконання яких настав до дня введення
мораторію, і припинення заходів,
спрямованих на забезпечення виконання
цих зобов'язань та зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), застосованих до дня введення
мораторію.

Мораторій на задоволення вимог
кредиторів вводиться одночасно з
порушенням провадження у справі про
банкрутство, про що зазначається в
ухвалі господарського суду. Ухвала є
підставою для зупинення виконавчого
провадження. Про запровадження
мораторію розпорядник майна
повідомляє органи державної
виконавчої служби за
місцезнаходженням (місцем проживання)
боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів: забороняється
стягнення на підставі виконавчих та
інших документів, що містять майнові
вимоги, у тому числі на предмет застави,
за якими стягнення здійснюється в
судовому або в позасудовому порядку
відповідно до законодавства, крім
випадків перебування виконавчого
провадження на стадії розподілу
стягнутих з боржника грошових сум (у
тому числі одержаних від продажу майна
боржника), перебування майна на стадії
продажу з моменту оприлюднення
інформації про продаж, а також у разі
звернення стягнення на заставлене
майно та виконання рішень у немайнових
спорах; забороняється виконання вимог,
на які поширюється мораторій; не
нараховується неустойка (штраф, пеня),
не застосовуються інші фінансові
санкції за невиконання чи неналежне
виконання зобов'язань із задоволення
всіх вимог, на які поширюється
мораторій; зупиняється перебіг
позовної давності на період дії
мораторію; не застосовується індекс
інфляції за весь час прострочення
виконання грошового зобов'язання, три
проценти річних від простроченої суми
тощо.

Мораторій на задоволення вимог
кредиторів застосовується до вимог
кредиторів щодо відшкодування збитків,
що виникли через відмову боржника від
виконання правочинів (договорів) у
процедурі санації, у порядку,
передбаченому цим Законом.

Дія мораторію на задоволення вимог
кредиторів не поширюється на вимоги
поточних кредиторів; на виплату
заробітної плати та нарахованих на ці
суми страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування;
відшкодування шкоди, заподіяної
здоров'ю та життю громадян; на виплату
авторської винагороди, аліментів, а
також на вимоги за виконавчими
документами немайнового характеру, що
зобов'язують боржника вчинити певні
дії чи утриматися від їх вчинення.

Дія мораторію не поширюється на
задоволення вимог кредиторів у разі
одночасного задоволення вимог
кредиторів у процедурі розпорядження
майном керуючим санацією згідно з
планом санації або ліквідатором у
ліквідаційній процедурі в порядку
черговості, встановленому цим Законом.

Стягнення грошових коштів за вимогами
кредиторів за зобов'язаннями, на які не
поширюється дія мораторію, провадиться
з рахунку боржника в установі банку.
Контроль за такими стягненнями
здійснює арбітражний керуючий
(розпорядник майна, керуючий санацією,
ліквідатор).

Звернення стягнення на майно боржника
за вимогами, на які не поширюється дія
мораторію, здійснюється виключно за
ухвалою господарського суду, у
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство боржника.

Під час процедури розпорядження майном
боржнику дозволяється задовольняти
лише ті вимоги кредиторів, на які
згідно з частиною п'ятою цієї статті не
поширюється дія мораторію.

Задоволення забезпечених вимог
кредиторів за рахунок майна боржника,
яке є предметом забезпечення,
допускається лише в межах провадження
у справі про банкрутство.

Дія мораторію припиняється з дня
припинення провадження у справі про
банкрутство.

Правові наслідки дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
застосовуються, якщо провадження у
справі припинено на підставі пункту 11
частини першої статті 83 цього Закону.

Активи боржника, які перебувають у
податковій заставі, можуть бути
звільнені господарським судом з
податкової застави, про що виноситься
ухвала у судовому засіданні за участю
органу доходів і зборів.

Статтею 115 Господарсько-процесуального
кодексу України передбачено, що
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
«Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи,
порушення справи про банкрутство
розділило заборгованість позивача по
сплаті єдиного внеску на два різновиди:
конкурсну та поточну заборгованість.

Таким чином, колегія суддів наголошує
на обов'зок відповідача врахувати
ухвалу Господарського суду Луганської
області від 09.01.2013 року при винесенні
спірного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою господарського суду
Луганської області від 09.01.2013 року у
справі № 13-б/913/124/13-г за заявою ТОВ
«Ставр» порушено провадження у справі
про банкрутство ДП «Антрацит» та
введено мораторій на задоволення вимог
кредиторів.

Згідно звіту ВП «Автобаза» ДП
«Антрацит» за грудень 2012 року
позивачем самостійно нараховано
єдиний внесок у сумі 269796,22 грн.,
платіжними дорученнями № 2 від 17.01.2013
року, № № 14, 15 від 22.01.2013 року, № 16 від
31.01.2013 року.

Оскаржуваним рішенням застосовано
фінансові санкції за несвоєчасну
сплату єдиного внеску за період з 28.01.2013
року по 14.03.2013 року.

Аналізуючи приведене законодавство та
нормативні акти, які врегульовують
спірні правовідносини та встановлені
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог, оскільки позивачем єдиний
внесок за грудень 2012 року частково
сплачено з порушенням строку,
встановленим ч. 8 ст. 9 Закону № 2464, тобто
31 січня 2013 року, замість граничного
строку сплати - 28 січня 2013 року, тобто
відповідач, приймаючи рішення про
застосування штрафних санкцій, повинен
був виходити із суми несвоєчасно
сплаченого єдиного внеску та кількості
днів прострочення.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірність
прийнятого рішення відповідно до
пункту 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За таких підстав апеляційний
адміністративний суд вважає, що
постанова суду першої інстанції
прийнята при вірному застосуванні норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду відповідають обставинам
справи, тому не вбачає підстав для
скасування постанови.

На підставі викладеного керуючись ст. 19
Конституції України, Законом України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». ст. 2, ст.160, ст.
167, ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1
ст. 205, ст. 206, ст. 211, ст. 212, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Антрациті
та Антрацитівському районі Луганської
області на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 05
лютого 2014 року у справі № 812/9758/13-а -
залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 05 лютого 2014
року у справі № 812/9758/13-а за позовом
Державного підприємства «Антрацит» до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Антрациті та Антрацитівському
районі Луганської області про
скасування рішення про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду в порядку
письмового провадження набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, і може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів після
набрання законної сили.

Головуючий
І.В. Геращенко

Судді
Т.Г. Арабей

Л.В. Губська