Справа № 2а-9032/12/2670
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року
м. Київ К/800/30759/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі м. Києва
Державної податкової служби на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26 жовтня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року

у справі№ 2а-9032/12/2670за позовомФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 доДержавної
податкової інспекції у Дарницькому
районі м. Києва Державної податкової
служби провизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
(надалі також - ФОП ОСОБА_4, позивач)
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі м. Києва
Державної податкової служби (надалі
також - ДПІ, відповідач) про скасування
податкового повідомлення-рішення від 24
лютого 2012 року № /885.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 26
жовтня 2012 року позовні вимоги
адміністративного позову задоволено:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від 24
лютого 2012 року № /885.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дарницькому
районі м. Києва Державної податкової
служби залишено без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 26 жовтня 2012 року - без
змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 11
лютого 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року і прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Позивач не скористався процесуальним
правом надати письмові заперечення на
касаційну скаргу, що не перешкоджає її
розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Так, фактичною підставою для
нарахування зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість у розмірі
203977, 54 грн., на підставі податкового
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки від 1 лютого
2012 року № 747/17/4/НОМЕР_1, про порушення
позивачем вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (надалі також - Закон;
тут і надалі - в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі - в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) внаслідок чого
завищено суму податкового кредиту за
грудень 2010 року 19200,46 грн., а з січня 2011
року по жовтень 2011 року - в сумі 166540,88
грн. Зазначені висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що правочини
позивача та ФОП ОСОБА_4 щодо придбання
товару є нікчемними, оскільки не
спрямовані на настання реальних
правових наслідків, що ними обумовлені.
При цьому податковий орган посилався
на неможливість фактичного здійснення
контрагентами-постачальниками ФОП
ОСОБА_4 господарських операцій.

Так, відповідно до підпункту 7.4.1 пункту
7.4. статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону не підлягають включенню
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України, який
набрав чинності 1 січня 2011 року, право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги), є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку, що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Так, як встановлено судами попередніх
інстанцій, між ФОП ОСОБА_5 (як
замовником) та ФОП ОСОБА_4 (як
виконавецем) було укладено договір
підряду № 63 від 1 червня 2011 року,
відповідно до умов якого виконавець
приймає на себе зобов'язання з надання
замовнику послуг з мерчандайзингу
(сукупність послуг з розміщення
товарів замовника на полицях
безпосередньо у торгівельному залі), а
замовник зобов'язався прийняти і
оплатити належним чином надані послуги
за плату, розмір якої складає 11 700,00 грн.,
в тому числі ПДВ 9 750,00 грн.

На виконання вказаного договору ФОП
ОСОБА_4 було надано обумовлені послуги,
про що свідчать складені акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
видаткові накладні, податкові
накладні. Суми податку на додану
вартість на підставі отриманих від ФОП
ОСОБА_4 податкових накладних включено
позивачем до складу податкового
кредиту у розмірі 185 751,34 грн.

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та ФОП ОСОБА_4

Крім того, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
господарські відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на факт реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом за умови ненадання
податковим органом доказів, які б
спростовували відповідність наданих
платником податків документів
податкового обліку дійсності.

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

За правилами статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а
оскаржувані рішення слід залишити без
змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі м. Києва
Державної податкової служби відхилити,
а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 жовтня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко