Справа № 813/205/13-а
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 р.
Справа № 876/6604/13
Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Улицького
В. З., Гулида Р. М.,

за участю секретаря
Корнієнко О. А.

представника позивача Вальчук О.
М.

представника відповідача
Скрипник С. В.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 3 квітня 2013
року у справі № 813/205/13-а за позовом
Приватного підприємства "Сімат" до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про скасування
податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

9 січня 2013 року приватне підприємство
"Сімат" звернулося з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Державної податкової служби
України, яким просило визнати
неправомірними дії відповідача та
скасувати податкове
повідомлення-рішення №/16673 від 10
жовтня 2012 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем при проведенні перевірки
не взято до уваги договори про оренду
майна та особливості здійснення
підприємницької діяльності позивачем,
а відтак зроблені висновки про
неможливість виконання укладених
договорів є безпідставними.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 3 квітня 2013
року позовні вимоги задоволено
повністю.

З таким рішенням суду не погодився
відповідач. Подав апеляційну скаргу, в
якій посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою в
задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
першої інстанції не взято до уваги той
факт, що до перевірки позивачем не
подавались договори оренди чи інше
підтвердження того, що позивач взагалі
мав можливості виконувати умови
договору.

В судовому засіданні представник
відповідача надав пояснення,
апеляційну скаргу підтримав. Просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судовому
засіданні надав пояснення, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не належить до задоволення з
наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи судом
апеляційної інстанції встановлено, що
основними видами діяльності позивача
за КВЕД Підприємства є:
33.20-установлення та монтаж машин і
устаткування; 43.21-електромонтажні
роботи; 46.90-неспеціалізована оптова
торгівля; 47.42-роздрібна торгівля
телекомунікаційним устаткуванням у
спеціалізованих магазинах;
61.10-діяльність у сфері проводового
електрозв'язку; 42.21-будівництво
трубопроводів, що підтверджується
довідкою Головного управління
статистики у Львівській області АА
№661903 з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України.

Відповідачем, на підставі наказу ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова
Львівської області ДПС від 17 вересня 2012
року №609 "Про проведення позапланової
виїзної документальної перевірки", з 17
вересня 2012 року по 19 вересня 2012 року,
була проведена позапланова невиїзна
перевірка позивача з питань
взаєморозрахунків з ТзОВ "Сістем Трейд
Україна" за травень 2011 року.

За результатами перевірки 26 вересня 2012
року складено акт №1426/22-1009/35444426.

Згідно з даним актом в ході перевірки
встановлено порушення позивачем вимог
пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, внаслідок
чого занижено податок на додану
вартість за травень 2011 року на суму 24266
грн.

Акт перевірки був оскаржений позивачем
в адміністративному порядку, проте за
наслідками розгляду був залишений без
змін.

На основі акта перевірки відповідачем
10 жовтня 2012 року прийнято податкове
повідомлення-рішення №/16673, яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 24267 грн, в тому числі за
основним платежем - 24266 грн, за
штрафними (фінансовими) санкціями - 1
грн.

Дане податкове повідомлення-рішення
було оскаржене позивачем в
адміністративному порядку, проте за
наслідками розгляду було залишено без
змін.

Проведеною документальною перевіркою
ПП "Сімат" на підставі отриманих
документів виявлено взаєморозрахунки
позивача з ТзОВ "Сістем Трейд Україна"
протягом травня 2011 року. Актом
перевірки закріплено, що позивачем до
перевірки не надано усіх первинних
документів, зокрема:
товарно-транспортних накладних,
рахунків-фактур, шляхових листів, які
засвідчують фактичне перевезення
товару; авансових звітів, які б
підтверджували відрядження посадових
осіб Підприємства щодо укладення
договору; актів виконаних робіт на
транспортування ТМЦ зі складу ТзОВ
"Сістем Трейд Україна" (Продавця) до ПП
"Сімат", що унеможливило зробити
висновок щодо реалізації товару (робіт,
послуг) та його придбання у повній мірі,
а відтак, на думку податкового органу
відсутнє підтвердження фактичного
придбання товару та їх зв'язок з
веденням господарської діяльності.

Відповідно до договору поставки від 25
березня 2011 року №250311, ТзОВ "Сістем
Трейд Україна" (Постачальник) та
позивач (Покупець) уклали договір,
згідно з яким Постачальник
зобов'язується поставити Покупцю товар
в комплектності відповідно до
письмових заявок, які відображаються у
специфікації. Договором передбачено,
що право власності на товар, а також
ризики його пошкодження або витрати
переходять від контрагента до позивача
з моменту отримання відповідного
товару на складі ПП "Сімат" на підставі
видаткових накладних з повним
переліком товару.

В результаті господарської діяльності
ПП "Сімат" у травні 2011 року на підставі
Договору із ТзОВ "Сістем Трейд Україна"
було придбане та отримане обладнання,
що підтверджується виписаними
видатковими накладними, а саме: №106 від
5 травня 2011 року на суму 5289,90 грн (у т.ч.
ПДВ 881,65 грн); №109 від 16 травня 2011 року на
суму 56088,42 грн (у т.ч. ПДВ 9348,07 грн); №112
від 17 травня 2011 року на суму 74739,90 грн (у
т.ч. ПДВ 12456,65 грн); №115 від 20 травня 2011
року на суму 9475,80 грн (у т.ч. ПДВ 1579,30 грн)
та податковими накладними: №4 від 5
травня 2011 року на суму 5289,90 грн (у т.ч.
ПДВ 881,65 грн); №6 від 13 травня 2011 року на
суму 56088,42 грн (у т.ч. ПДВ 9348,07 грн); №11 від
17 травня 2011 року на суму 74739,90 грн (у т.ч.
ПДВ 12456,65 грн); №13 від 20 травня 2011 року на
суму 9475,80 грн (у т.ч. ПДВ 1579,30 грн).

Оплата за отриманий товар
підтверджується платіжними
дорученнями про перерахунок позивачем
грошових коштів на рахунок ТзОВ "Сістем
Трейд Україна": №2653 від 6 травня 2011 року
в сумі 5289,90 грн; №2683 від 13 травня 2011 року
в сумі 28044,21 грн; №2684 від 13 травня 2011
року в сумі 28044,21 грн; №2713 від 25 травня
2011 року в сумі 9475,80 грн; №2714 від 25 травня
2011 року в сумі 74739,90 грн.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій, в тому
числі, з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 цієї статті,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 цієї статті передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 вказаної статті
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Суд першої інстанції вірно вказує на
той факт, що підстави, які позбавляють
платника податків права на включення
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту, чітко передбачені
ПК і це, зокрема, є непідтвердження
податкового кредиту податковими
накладними, або підтвердження
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 ПК України.
Проте доказів на підтвердження
наявності таких фактів суду надано не
було.

Відповідно до Закону України "Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" від 16 липня 1999 року
№996-ХІV, обґрунтування відображення
господарських операцій в податковому
обліку здійснюється на підставі даних
бухгалтерського обліку. Таким чином,
для надання первинним документам
юридичної сили і доказовості, вони
повинні бути складені до вимог чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні",
підставою для бухгалтерського обліку
господарської операції є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Виходячи з вимог вказаного вище Закону,
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, для надання первинним документам
юридичної сили і доказовості, вони
повинні відповідати вимогам чинного
законодавства України. При цьому,
фактичні витрати на послуги повинні
оформлятися відповідними документами,
які б підтверджували фактичне
виконання тієї чи іншої господарської
операції.

Згідно з частиною 2 статті 3 цього
Закону бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Крім того варто звернути увагу на
неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії у
випадку неправомірних дій іншої
компанії. До такого висновку дійшов
Європейський суд з прав людини. Так,
пунктом 71 рішення у справі "Булвес
проти Болгарії" ЄСПЛ вказано: "...Суд
вважає, що компанія-заявник не повинна
нести відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Відтак право на податковий кредит
особи зі статусом платника податку, яка
здійснює такі операції, не може
залежати від факту недійсності
попередньої або наступної операції у
низці поставок, в яку входять ці
операції, через шахрайство з ПДВ, про
яке платник податку не знав і не міг
знати.

Тобто один суб'єкт господарювання не
відповідає за дії (бездіяльність)
іншого у разі порушення останнім норм
відповідного законодавства.

Судом встановлено, що товари придбані
позивачем у ТзОВ "Сістем Трейд Україна"
в подальшому були реалізовані ЗАТ
"Ензим", ТзОВ "Мамалигівський гіпсовий
завод", ПАТ "Волинь-Цемент", ТзОВ
"Шляхове будівництво "Альтком", ТзОВ
"Видавництво "Школярик", ТзОВ
"БРВ-Україна", АТ "СКФ Україна"
(публічне), ТзОВ "НБК Сенсор", ТзОВ
"Кроно-Україна",ТзОВ "Аквакомпаньон
АВС", ВАТ "Івано-Франківськцемент", ТзОВ
"Роздільський керамічний завод". Факт
купівлі-продажу підтверджується
договорами поставок, видатковими
накладними, податковими накладними, що
є у справі (а. с.79-159).

Не знаходить свого підтвердження
твердження відповідача про те, що у
позивача відсутні людські ресурси та
офісні приміщення для здійснення
господарської діяльності. Зокрема в
матеріалах справи є договір оренди №15
від 30 вересня 2010 року між ТзОВ "Росава
ЛТ" (Орендодавець) і ПП "Сімат" (Орендар)
про оренду офісного приміщення
загальною площею 47,1 м2, на 3-му поверсі у
будинку №4 по вул. Хімічній у м. Львові.

Крім того до матеріалів справи
долучено копію Штатного розпису, з
аналізу якого зрозуміло, що у позивача
був необхідний технічний та
комерційний персонал для здійснення
господарської діяльності.

Щодо доставки товару з Києва до Львова,
то така здійснювалась згідно з
договором поставки №250311 від 25 березня
2011 року на підставі видаткових
накладних №106 від 5 травня 2011 року №115
від 20 травня 2011 року перевізником ТзОВ
"Автолюкс" за рахунок постачальника на
склад перевізника.

Слід звернути увагу, що у володінні
позивача на основі договору оренди від
29 квітня 2011 року перебували 2
транспортних засоби, що
підтверджується матеріалами по справі.

Документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення для
власних потреб, є: для автомобільного
перевізника - документ, що засвідчує
використання транспортного засобу па
законних підставах, інші документи,
передбачені законодавством України;
для водія - посвідчення водія
відповідної категорії, реєстраційні
документи на транспортний засіб,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж,
інші документи, передбачені
законодавством України.

З цього зрозуміло, що доводи
відповідача про те, що здійснення
вантажних перевезень можливе лише за
умови наявності товарно-транспортних
накладних є помилковим, оскільки
товарно-транспортна накладна є лише
одним, але не єдиним, з рекомендованих
форм документів для здійснення
вантажних перевезень. Факт відсутності
товарно-транспортних накладних, за
наявності інших необхідних документів,
які підтверджують факт отримання
позивачем придбаних товарів, не може
бути доказом нездійснення
господарських зобов'язань.

З аналізу матеріалів справи зрозуміло,
що у позивача були необхідні
матеріальні, кадрові та інші ресурси
для здійснення господарської
діяльності. Твердження відповідача про
відсутність таких ресурсів не
знаходять свого підтвердження.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було правильно встановлено
обставини справи та ухвалено судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційну скаргу належить
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін. Доводи апеляційної
скарги не спростовують рішення суду
першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області - залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 3
квітня 2013 року у справі № 813/205/13-а - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий
Кузьмич С. М.

Судді
Улицький В. З.

Гулид Р. М.

Повний текст ухвали складено 7 березня
2014 року