Справа № 570/72/14-а
Суддя: Кушнір Н.В. Н. В.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №570/72/14-а
номер провадження 2-а/570/22/2014
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року

Рівненський районний суд Рівненської
області (як місцевий адміністративний
суд)

в особі судді
Кушнір Н.В.

з участю позивача
ОСОБА_1,

його представника
ОСОБА_2,

представника відповідача
Матюхіної А.О.,

представника третьої особи
адвоката ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання
Бардабуша В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в приміщенні
Рівненського районного суду
Рівненської області (м.Рівне
вул.Дубенська 25 б ) адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Квасилівської
селищної ради Рівненського району
Рівненської області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: ОСОБА_5 про визнання
рішення селищної ради недійсним,

в с т а н о в и в:

в поданій до суду заяві ОСОБА_1 просить
визнати недійсним рішення виконавчого
комітету Квасилівської селищної ради
Рівненського району Рівненської
області № 146 від 27 листопада 2012 року.

По суті справи стверджує, що він є
власником на праві приватної спільної
часткової власності 61/100 частини
житлового блоку АДРЕСА_1. Інші 39/100
зазначеного жилого блоку належать
ОСОБА_5. Відповідно до Свідоцтва про
право власності на нерухоме майно № 40
від 15.07.2011року його частина блоку
складають: житлова кімната, а коридор,
душова, туалет, умивальник перебувають
у спільному користуванні.

За час його вимушеної відсутності у
вказаному жилому блоці у липні-серпні
2011 року ОСОБА_5 без його відома і згоди
та згоди відповідних державних
органів, самовільно зніс стіни душової,
туалету та умивальника та збудував на
їх місці та частині коридору кухню та
з'єднаний туалет з ванною, чим порушив
його законні права та житлове
законодавство.

На його вимогу про повернення
належного йому жилого блоку до
попереднього стану, визначеного
технічним паспортом, ОСОБА_5 в
порушення ст.100 ЖК України ніяк не
відреагував, як і на вимогу відповідних
органів державної влади, тому він
звернувся з відповідним позовом до
суду. У процесі судового розгляду 26
вересня 2012 року між ними укладено
мирову угоду, затверджену відповідною
ухвалою суду, згідно умов якої ОСОБА_5
зобов'язується продати в жовтні 2012 року
ОСОБА_1 належні йому 39/100 житлового
блоку АДРЕСА_1 за вказаною адресою.

На підставі зазначеної мирової угоди
сторони подали спільну заяву до
відповідача з проханням надати дозвіл
на перепланування вказаного житлового
блоку, де чітко зазначалося, що
підставою для подачі цієї заяви стало
досягнення згоди в частині
користування зазначеним житловим
блоком та переходом права власності на
39/100 належних ОСОБА_5 до ОСОБА_1.

Розглянувши цю заяву, відповідачем
прийнято оскаржуване рішення № 146 від 27
листопада 2012 року, яким вирішено надати
дозвіл жителям смт.Квасилів ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 на проведення перепланування
житлового блоку АДРЕСА_1 згідно діючого
законодавства. ОСОБА_5 відмовився
виконувати умови договору та
повідомив, що не збирається продавати
позивачу свою частину спірного
житлового блоку, а мирову угоду уклав
лише для того, щоб легалізувати
самовільну перебудову. Відтак, у
зв'язку з тим що мирову угоду укладено
під впливом обману, колегією суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Рівненської області
12 вересня 2013 року скасовано ухвалу
Рівненського районного суду
Рівненської області від 26 вересня 2012
року у справі №1716/2166/2012, якою зазначену
мирову угоду було затверджено.

Вважає, що оскаржуване рішення не
відповідає вимогам чинного
законодавства, бо прийняте під впливом
обману з боку ОСОБА_5 та на підставі
недостовірних даних, а саме скасованої
в подальшому мирової угоди. Окрім того,
порушено його законні права та
охоронювані законом інтереси, бо
узаконено перебудову, проведену з
порушенням норм чинного житлового та
санітарного законодавства та
позбавлено можливості законно
зобов'язати ОСОБА_5 повернути житловий
блок до попереднього стану.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали заяву повністю
і по аналогічних підставах. В
обґрунтування позовних вимог
представник позивача покликається на
те, що оскаржуване рішення прийняте та
підставі недостовірних даних та під
впливом обману зі сторони третьої
особи, про що позивачу стало відомо
лише після винесення 12 вересня 2013 року
ухвали апеляційного суду Рівненської
області, якою була скасована ухвала
Рівненського районного суду
Рівненської області від 26 вересня 2012
року про затвердження мирової угоди у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5 про повернення приміщення
житлового блоку гуртожитку до
попереднього стану та стягнення
моральної шкоди та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання
права на перепланування та визнання
перепланування таким, що покращує
житлові умови та відповідає
будівельним нормам та визнання
незаконними дій.

Додатково показав, що із заявою на
неправомірні дії ОСОБА_5 до
правоохоронних органів щодо його
шахрайських дій позивач не звертався.
Питання обману зі сторони ОСОБА_5,, який
обманув і відповідача, і ОСОБА_1,
апеляційним судом не досліджувалося,
бо суд знайшов іншу підставу для
скасування мирової угоди. На підставі
оскаржуваного рішення співвласниками
отримані нові свідоцтва про право
власності і без його скасування немає
сенсу розгляд вищевказаної цивільної
справи, провадження по якій зупинено до
винесення рішення по даній справі. Якщо
суд не скасує дане рішення, будуть
порушені права позивача як
співвласника майна, оскільки
проживання двох сімей у цьому блоці є
неможливим.

Представник відповідача позов визнала.
По суті спору показала, що при
винесенні оскаржуваного рішення
відповідач пішов назустріч сторонам,
оскільки не мав права виносити таке
рішення на користь заявників без
надання ними ж узгодженого в
установленому порядку проекту
реконструкції житлового блоку. Саме
скасування в подальшому мирової угоди
є підставою для визнання оскаржуваного
рішення недійсним. Підтвердила, що на
час винесення оскаржуваного рішення
реконструкція вже була проведена і цим
рішенням ніби то вона узаконювалася.
Вважає, що рішення винесене на підставі
заяви, але з порушенням закону, бо
перепланування без попереднього
дозволу є протиправним.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору у судове
засідання не з'явився, хоча завчасно та
належним чином був повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи,
клопотань про відкладення розгляду
справи від нього не надходило, подав до
суду заяву про розгляд справи у його
відсутність. Його представник просить
слухати справу у його відсутність. На
думку суду, неприбуття у судове
засідання осіб, які беруть участь у
справі та які були належним чином
повідомлені, не перешкоджає судовому
розгляду.

Представник третьої особи заперечує
проти позову. Вважає, що позивач в
адміністративній справі намагається
вирішити всі питання, які повині бути і
є предметом цивільної справи, яка
перебуває в провадженні Рівненського
районного суду Рівненської області. Їх
позиція базується на суб"єктивній
оцінці незалежних від них подій.
Проживання двох сімей в одному блоці,
звичайно, створює незручності, але не є
протизаконним.

По суті справи стверджує, що предмети
мирової угоди та оскаржуваного рішення
не є тотожними.

Підставою скасування апеляційним
судом ухвали суду першої інстанції про
визнання мирової угоди стало саме те,
що мирова угода не стосується прав та
обов'язків сторін та предмета позову, а
не укладення мирової угоди під впливом
обману, як позивач зазначає у позовній
заяві і намагається переконати в цьому
суд.

Усі підстави поданої до Квасилівської
селищної ради заяви з сторони ОСОБА_5
лишаються незмінними та домовленість
із ОСОБА_1 чинною. Її довіритель
погоджується на будь-які умови
купівлі-продажу частини майна з метою
виникнення одноосібного права
власності на нього у будь-кого з
співвласників.

Оскаржуване рішення виконкому
прийняте відповідачем на підставі
вільного волевиявлення сторін і зміна
позивачем своєї позиції щодо спірних
стосунків сторін вже після прийняття
виконкомом оскаржуваного рішення, не є
законною підставою для його
скасування.

Саме спільна заява сторін була
підставою для прийняття оскаржуваного
рішення, тому покликання на
недостовірність даних, як на підставу
визнання його недійсним, є абсурдним.

Оскаржуване рішення відповідає
вимогам чинного законодавства,
прийняте відповідачем в межах його
повноважень, на підставі добровільної
заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яку позивач не
відкликав, а відтак, вимоги позивача є
необґрунтованими та безпідставними.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, з»ясувавши
обставини та вивчивши матеріали
справи, дослідивши подані письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов таких висновків.

Відповідно до змісту ч.2 ст.19
Конституції України органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі та у межах повноважень та
засобами, передбаченими Конституцією
та законами України. Зазначені
положення Конституції України
кореспондовані в ст.24 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

Згідно ст.144 Конституції України органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
для виконання на відповідній
території. У відповідності із ст.59
вищевказаного Закону рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України
«Про місцеве самоврядування» акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку. Саме
незгода позивача із вищевказаним
рішенням відповідача слугувало
підставою для його звернення до суду.

За змістом ч.ч.4, 5 ст.11 КАС України суд
повинен визначити характер спірних
правовідносин та зміст правової
вимоги, матеріальний закон, який їх
регулює, а також факти, що підлягають
встановленню і лежать в основі вимог та
заперечень; з'ясувати, які є докази на
підтвердження зазначених фактів.

Суд вважає, що з урахуванням
закріпленої в ст.204 ЦК України
презумпції правомірності правочину, а
також враховуючи вимоги ст.71 КАС
України, за якою обов'язок доказування
правомірності рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень покладається на такого
суб'єкта, сторони повинні надати суду
належні та достовірні докази своїх
тверджень про те, що оскаржуване
рішення винесена під впливом обману та
на підставі недостовірних даних.

Спірні правовідносини у даній справі
виникли з приводу правомірності
рішення виконавчого комітету
Квасилівської селищної ради
Рівненського району Рівненської
області № 146 від 27 листопада 2012 року
щодо надання дозволу на проведення
перепланування житлового блоку
АДРЕСА_1, тому предметом позову є саме
визнання його недійсним.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в жовтні 2012 року
звернулися до відповідача із спільною
заявою про надання дозволу на
проведення перепланування належного
їм житлового блоку, долучивши
свідоцтво про право власності на нього.

Така заява є умовним одностороннім
правочином, якому притаманне
правомірне вольове вчинення
заявниками юридичної дії, спрямованої
на свідоме створення конкретного
цивільного результату для себе,
зокрема, отримання дозволу на
перепланування. Правочин є направленим
на виникнення прав та обов»язків, які
перебувають в залежності від настання
обставин правового характеру, а саме,
чи прийме орган місцевого
самоврядування рішення про надання
такого дозволу заявникам чи відмовить
в наданні. У зв»язку з поданням заяви у
відповідача у відповідності до
законодавства про місцеве
самоврядування виник обов»язок
розглянути заяву та прийняти
відповідне рішення. Від волевиявлення
відповідача залежало виникнення прав
та обов»язків у заявників.

Рішення позивача, оформлене у вигляді
оскаржуваного рішення про надання
дозволу на проведення перепланування є
також одностороннім правочином, в
результаті вчинення якого виникли
права та обов»язки як у відповідача,
так і у позивача та третьої особи у
відповідності до норм законодавства.

Правочин, здійснений під впливом
обману, на підставі ст.230 ЦК може бути
визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спір, суд вважає також за
необхідне керуватись правовими
позиціями Верховного Суду України, які
викладені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", оскільки
позивач покликається як на одну з
підстав недійсності рішення його
винесення під впливом обману.
Відповідно до п.20 цієї Постанови
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Ознакою обману є умисел у
діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях винної особи,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Відповідно до ст.230
ЦК України обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Разом з тим, норми ст.230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Суд не погоджується з твердженням
сторони позивача, що оскаржуване
рішення прийняте відповідачем на
підставі недостовірних даних, оскільки
підставою прийняття цього рішення є
двостороння заява зацікавлених у цьому
осіб з посиланням на свідоцтво про
право власності сторін на нерухоме
майно. Правовстановлюючі документи на
нерухоме майно у встановленому законом
порядку недійсними не визнані. Також
він необґрунтовано стверджує, що
підставою поданої сторонами заяви була
саме мирова угода, оскільки такий
висновок спростовується зазначеними в
вищевказаній заяві сторін додатками, а
саме наявністю копії свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого відповідачем 15.07.2011 р. та
відсутністю у додатках мирової угоди
та ухвали суду про її визнання.

Позивач безпідставно зазначає
підставою свого позову постановлення
апеляційним судом Рівненської області
ухвали від 12 вересня 2013 року у справі
№1716/2166/2012, якою визнано недійсною
мирову угоду, укладену ОСОБА_5 та ОСОБА_1
щодо продажу ОСОБА_5 ОСОБА_1 своєї
частки майна в цьому житловому блоці.

Твердження позивача в обґрунтування
позовних вимог щодо отримання
оскаржуваного рішення від відповідача
шляхом обману, не повідомивши про своє
небажання в майбутньому продавати свою
частину майна позивачу не знайшли
свого підтвердження в ході судового
розгляду. Як показала представник
ОСОБА_5 його домовленість з ОСОБА_1 є
чинною. Позивачем не надано доказів та
не доведено відсутність волевиявлення
у заявників, яке має бути вільним і
відповідати їх внутрішній волі.

Доказом того, що сторони мали намір на
проведення перепланування є факт
підписання ними особисто відповідної
заяви. Відомості про те, що підписання
позивачем вказаної заяви та подальші
дії для оформлення договору
купівлі-продажу, а відповідачем
винесення оскаржуваного рішення
здійснені ними під впливом обману,
визначеного у ст.230 ЦК України як
підставу для визнання правочинів
недійсними, відсутні. Доказів, які
свідчили б про те, що зміст як заяви, так
і оскаржуваного рішення не відповідає
діючому законодавству України, дійсним
намірам сторін та що ці наміри
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, незаконне заволодіння
ним, позивачем не надано та не
встановлено судом.

В судовому засіданні не встановлено, що
третя особа діяла, як це зазначено у
позовній заяві, шляхом обману з метою
узаконення незаконного
перепланування. Оскільки, на думку
сторони позивача, дії ОСОБА_5 мають
злочинний характер, то доказом їх
вчинення може бути лише відповідне
рішення, винесене в порядку
кримінально-процесуального
судочинства. Однак у даній справі
позивач не посилається на факти
вчинення ОСОБА_5 таких дій, і не надає
докази притягнення його до
відповідальності за такі дії.

Таким чином, суд вважає, що на час
винесення оскаржуваного рішення воно
відповідає вимогам чинного
законодавства, прийняте в межах
повноважень, на підставі дійсної
добровільної спільної заяви ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, а відтак вимоги позивача є
безпідставними. Оскільки позивач
змінив свою позицію щодо спірних
стосунків сторін вже після прийняття
виконкомом оскаржуваного рішення, це
не є законною підставою для визнання
рішення недійсним.

Позивач не пред»являв позовні вимоги
про визнання недійсною спільної заяви,
а також не надав суду доказів
недійсності оскаржуваного рішення, у
зв»язку з чим всі юридичні наслідки,
створені на підставі заяви та рішення є
дійсними.

Разом з тим, суд не пов"язує винесення
вказаного рішення з неможливістю
захисту порушеного права позивача в
порядку цивільного судочинства, бо
право на судовий захист не порушується.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.158-163 КАС України, суд

п о с т а н ов и в :

відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Квасилівської селищної ради
Рівненського району Рівненської
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_5 про визнання рішення селищної
ради недійсним. .

Постанова може бути оскаржена до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський районний суд Рівненської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення.

Суддя
Кушнір Н.В.