Справа № 820/14007/13-а
Суддя: Бездітко Д.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 березня 2014 р.
№ 820/14007/13-а

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого - Судді Бездітка Д.В.,

при секретарі судового засідання -
Ділбарян А.О.,

за участю: представника позивача - Шуть
К.І.,

представника відповідача - Ломая Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО
"ІВАШКІВСЬКИЙ ІНКУБАТОР"

до Державної екологічної інспекції у
Харківській області

про скасування припису ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю
"СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО
"ІВАШКІВСЬКИЙ ІНКУБАТОР", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
відповідача, Державної екологічної
інспекції у Харківській області, в
якому з урахуванням заяви про зміну
позовних вимог, просить суд визнати
протиправним та скасувати припис
Державної екологічної інспекції в
Харківській області №06-22-212 від 23
вересня 2013 р.

Свій позов позивач обґрунтував тим, що
оскаржуваний припис Державної
екологічної інспекції у Харківській
області прийнятий з порушенням норм
діючого законодавства України, що є
підставою для його скасування,
посилаючись на відомості, які
викладені в позовній заяві.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі з підстав зазначених у
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив в їх задоволенні відмовити
через безпідставність. Згідно наданих
до суду письмових заперечень пояснив,
що припис Державної екологічної
інспекції у Харківській області №06-22-212
від 23 вересня 2013 р. є цілком законним та
обґрунтованим, винесений відповідно до
чинного законодавства, а позовні
вимоги позивача є безпідставними та
необґрунтованими.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши
доводи позову, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що Державною
екологічною інспекцією у Харківській
області видано наказ від 27.08.2013 року
№1134/01-03 та направлення на проведення
планового заходу (перевірки)
дотримання вимог природоохоронного
законодавства України Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор».

Враховуючи викладене, з 28.08.2013 р. по
17.09.2013 р. проведено планову перевірку
дотримання вимог природоохоронного
законодавства Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» про що
складено відповідний акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами № 1134/01-03/06-11 та доданим до
нього в якості додатку - акту
обстеження засміченої земельної
ділянки від 28.08.2013 р. № 1134/01-03-1засм.

З метою усунення порушень виявлених
під час здійснення планового заходу
(перевірки), Держекоінспекцією
складено припис від 23 вересня 2013 року №
06-22-212 та направлено його
рекомендованим листом.

Стосовно пункту 1 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» зобов'язано
розробити план оргтехзаходів по
усуненню виявлених недоліків, з
встановленням термінів та
відповідальних виконавців, затвердити
його відповідним наказом та копію
наказу разом з планом надати Державній
екологічній інспекції у Харківській
області та пункту 14 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» зобов'язано
надати звіт про хід виконання приписів
до Інспекції, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої та
восьмої статті 7 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» на підставі акта, який
складено за результатами здійснення
планового заходу, в ході якого виявлено
порушення вимог законодавства,
протягом п'яти робочих днів з дня
завершення заходу складається припис,
розпорядження або інший розпорядчий
документ про усунення порушень,
виявлених під час здійснення заходу.
Припис - обов'язкова для виконання у
визначені строки письмова вимога
посадової особи органу державного
нагляду (контролю) суб'єкту
господарювання щодо усунення
порушень вимог законодавства.

Суд зазначає, що припис є актом
владного реагування, який виноситься
органом держаної влади у випадках, коли
виявлено порушення закону з боку
суб'єкта господарювання. При цьому,
таке порушення має очевидний характер,
є дійсним (триваючим) і має бути
припиненим внаслідок винесення
припису.

Як вбачається зі змісту пунктів 1 та 14
оскаржуваного припису, в обґрунтування
підстав їх винесення суб'єкт владних
повноважень посилався на положення
статті 20-2 Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища».

Разом з тим, положення вищезазначеної
норми Закону не містить посилання на
підстави та не закріплює за
відповідачем права вимагати від
суб'єктів господарювання розробляти
план оргтехзаходів по усуненню
виявлених недоліків, з встановленням
термінів та відповідальних виконавців,
його затвердженням відповідним
наказом та надання копії наказу і плану
Державній екологічній інспекції, а
також надавати звіт про хід виконання
припису.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
до висновку, що пункти 1 та 14
оскаржуваного припису є незаконними та
таким, що підлягають скасуванню.

Що стосується пункту 2 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано отримати позитивний
висновок державної екологічної
експертизи на розміщення птахо
комплексу, суд звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону
України «Про екологічну експертизу»
здійснення державної екологічної
експертизи є обов'язковим для видів
діяльності та об'єктів, що становлять
підвищену екологічну небезпеку.
Перелік видів діяльності та об'єктів,
що становлять підвищену екологічну
небезпеку, встановлюється Кабінетом
Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої
влади, що забезпечує формування
державної політики у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
і центрального органу виконавчої
влади, що забезпечує формування
державної політики у сфері охорони
здоров'я.

В момент перевірки з 28.08.2013 р. по 17.09.2013 р.
діяла постанова Кабінету Міністрів
України №554 від 27.07.1995р., у якій
зазначено, що відповідно до пункту 17 до
видів діяльності, які становлять
підвищену екологічну небезпеку,
відноситься тваринництво
(тваринницькі комплекси
продуктивністю більш як 5000 голів і
птахофабрики).

Згідно положень розділу 2 Закону
України «Про затвердження
ветеринарно-санітарних правил для
птахівничих господарств і вимог до їх
проектування» №53 від 03.07.2001 р.
«птахофабрика - це підприємство з
виробництва яєць або м'яса птиці».

Позивач в позові з цього приводу
зазначає про те, що він не є
птахофабрикою, а є інкубаторієм, тобто
інкубаторно-птахівничою станцією.

Суд погоджується з даною позицією
позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до розділу 2 Закону України
«Про затвердження
ветеринарно-санітарних правил для
птахівничих господарств і вимог до їх
проектування» №53 від 03.07.2001 р.
«Інкубаторій (інкубаторно-птахівнича
станція) - суб'єкт підприємницької
діяльності будь-якої форми власності,
що здійснює виробництво, інкубацію
яєць та реалізацію виведеного добового
молодняку.

Згідно довідки АБ №604360 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України позивач здійснює
розведення свійської птиці (КВЕД 01.47).

Відповідно до положень Наказу
Державної служби статистики №396 від 23
грудня 2011 року «Про затвердження
Методологічних основ та пояснень до
позицій Класифікації видів
економічної діяльності» КВЕД 01.47
«Розведення свійської птиці» включає:
розведення та вирощування свійської
птиці: курей, індиків, качок, гусей,
цесарок; одержування яєць свійської
птиці; діяльність інкубаторних станцій
з вирощування свійської птиці, не
включає: забій свійської птиці,
одержування пір'я та пуху свійської
птиці; розведення та вирощування
перепелів і страусів.

Згідно пункту 17 Постанови Кабінету
Міністрів України № 554 від 27.07.1995 року
«Про перелік видів діяльності та
об'єктів, що становлять підвищену
екологічну небезпеку» (яка діяла на
момент перевірки та втратила чинність
19.11.2013 року) інкубаторій
(інкубаторно-птахівнича станція) не
відноситься до переліку видів
діяльності, що становлять підвищену
екологічну небезпеку.

Враховуючи те, що Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» не є
птахівничою станцією, а є інкубаторієм,
діяльність якого не становить
підвищену екологічну небезпеку, суд
приходить до висновку, що обов'язок
здійснення державної екологічної
експертизи у Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» відсутній, а
відтак вимоги визначені в пункті 2
оскаржуваного припису є незаконними та
такими, що не підлягають виконанню.

Стосовно пункту 3 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано не допускати здійснення
діяльності птахокомплексу за
відсутності позитивного висновку
державної екологічної експертизи, суд
звертає увагу на наступне.

Враховуючи той факт, що зазначений
пункт 3 спірного припису є похідним від
пункту 2 припису, суд дійшов до висновку
про те, що він також є безпідставним,
адже в обґрунтуванні зазначені ті самі
статті Закону України «Про екологічну
експертизу», що передбачають підстави
здійснення державної екологічної
експертизи, проведення якої для
Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» не є
обов'язковим.

Щодо пункту 4 оскаржуваного припису,
яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано встановити зону санітарної
охорони суворого режиму на
артсвердловині, суд повідомляє
наступне.

Судом встановлено, що на території, яка
належить позивачу, знаходиться
артезіанська свердловина. Зазначена
артезіанська свердловина
використовується позивачем на
підставі дозволу на спеціальне
водокористування виданого Державним
управлінням охорони навколишнього
природного середовища в Харківській
області від 30.10.2012 р. Укр. №6065 А/Хр. В
зазначеному дозволі вказано, що
позивач здійснює водокористування з
метою забезпечення власних
господарсько-побутових потреб для
розведення птиці.

Згідно положень статті 1 Водного
кодексу України зона санітарної
охорони - це територія і акваторія, де
запроваджується особливий
санітарно-епідеміологічний режим з
метою запобігання погіршення якості
води джерел централізованого
господарсько-питного водопостачання, а
також з метою забезпечення охорони
водопровідних споруд.

Відповідно до положень статті 93
Водного кодексу України з метою
охорони водних об'єктів у районах
забору води для централізованого
водопостачання населення, лікувальних
і оздоровчих потреб встановлюються
зони санітарної охорони, які
поділяються на пояси особливого
режиму. Режим зон санітарної охорони
водних об'єктів встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про правий режим
зон санітарної охорони водних
об'єктів» №2024 від 18.12.1998 р. зони
санітарної охорони встановлюються з
метою забезпечення охорони водних
об'єктів у районах забору води для
централізованого водопостачання
населення, лікувальних та оздоровчих
потреб.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що зони санітарної охорони,
які включають охорону водних джерел та
водогосподарських споруд,
встановлюються лише в місцях
централізованого водопостачання
населення. Суд також зазначає, що в
вищезазначених нормативно-правових
актах обов'язок встановлення зон
санітарної охорони в місцях
нецентралізованого водопостачання
відсутній. Відсутній також і порядок їх
встановлення для джерел
нецентралізованого водопостачання.

Відповідно до частини 1 статті 59
Водного кодексу України під час
здійснення спеціального
водокористування для задоволення
питних і побутових потреб населення в
порядку централізованого
водопостачання підприємства, установи
та організації, у віданні яких
перебувають питні та
господарсько-побутові водопроводи,
здійснюють забір води безпосередньо з
водних об'єктів відповідно до
затверджених у встановленому порядку
проектів водозабірних споруд,
нормативів якості води і дозволів на
спеціальне водокористування.

В розумінні статті 1 Закону України
«Про питну воду та питне
водопостачання» централізованим
водопостачанням є господарська
діяльність із забезпечення
споживачів водою за допомогою
комплексу об'єктів, споруд,
розподільних водопровідних мереж,
пов'язаних єдиним технологічним
процесом виробництва та
транспортування води.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про питну воду та питне
водопостачання» під нецентралізованим
водопостачанням розуміється
забезпечення індивідуальних
споживачів водою з джерел
водопостачання.

Судом встановлено, що позивач здійснює
спеціальне водокористування з метою
задоволення власних
господарсько-побутових потреб, тобто в
порядку нецентралізованого
водопостачання, а тому встановлення
зон санітарної охорони навколо
артезіанської свердловини для нього не
вимагається.

Окрім того, в силу частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Відповідно до пункту 8 частини 4 Указу
Президента України №454/2011 від 13.04.2011 р.
«Про Положення про Державну екологічну
інспекцію України» державна
екологічна інспекція здійснює
перевірку дотримання встановленого
режиму господарської діяльності у
зонах санітарної охорони джерел
питного та господарсько-побутового
водопостачання, водоохоронних зонах,
прибережних захисних смугах, смугах
відведення та берегових смугах водних
шляхів.

Суд звертає увагу на те, що чинним
законодавством України передбачені
лише повноваження Державної
екологічної інспекції щодо здійснення
перевірки вже встановленого режиму
господарської діяльності у зонах
санітарної охорони, а не повноваження
зобов'язувати суб'єктів господарювання
встановлювати зони санітарної охорони.
Вищезазначені повноваження належать
Державній санітарно-епідеміологічній
службі України.

Відповідно до пункту 1 Положення про
державну санітарно-епідеміологічну
службу України, затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
№400/2011, Держсанепідслужба України
входить до системи органів виконавчої
влади у галузі охорони здоров'я та
утворюється для забезпечення
реалізації державної політики у сфері
санітарного та епідемічного
благополуччя населення.

Згідно пункту 6.1. Наказу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища «Про затвердження
Державних санітарних норм та правил
"Гігієнічні вимоги до води питної,
призначеної для споживання людиною"
№400 від 12.05.2010 р. державний
санітарно-епідеміологічний нагляд у
сфері питного водопостачання
населення здійснює державна
санітарно-епідеміологічна служба
згідно з санітарним законодавством у
порядку запобіжного та поточного
нагляду.

Відповідно до положень Наказу
Міністерства охорони навколишнього
середовища №287 від 10.04.2013 р. «Про
затвердження уніфікованих форм актів
перевірок дотримання вимог
природоохоронного законодавства, що
містять перелік питань для здійснення
планових заходів державного нагляду
(контролю)» державна
санітарно-епідеміологічна служба
України перевіряє розроблення проекту
про організацію (установлення) зони
санітарної охорони джерела
водопостачання, погодження проекту про
організацію (установлення) зони
санітарної охорони джерела
водопостачання з територіальним
органом Держсанепідемслужби України,
організацію зони санітарної охорони
водного об'єкта у складі першого,
другого та третього поясу, дотримання
встановленого режиму у зоні санітарної
охорони у першому, другому та третьому
поясі.

Згідно пункту 7 частини 4 статті 4 ЗУ
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» орган державного нагляду
(контролю) не може здійснювати
державний нагляд (контроль) у сфері
господарської діяльності, якщо закон
прямо не уповноважує такий орган на
здійснення державного нагляду
(контролю) у певній сфері
господарської діяльності та не
визначає повноваження такого органу
під час здійснення державного нагляду
(контролю).

Суд зазначає, що суб'єкт владних
повноважень має діяти виключно в межах
та у спосіб, що встановлений законом.
Розширене тлумачення органом
державної влади способів здійснення
своїх повноважень не допускається.

Таким чином, при проведенні планової
перевірки дотримання Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» вимог
природоохоронного законодавства в
частині, що стосується зобов'язання
встановити зону санітарної охорони на
артсвердловині, відповідач
скористався повноваженнями іншого
органу державної влади, вийшов за межі
власних повноважень, визначених
Положення про Державну екологічну
інспекцію України», чим порушив
положення статті 19 Конституції
України, статті 4 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності».

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що вимоги пункту
4 оскаржуваного припису є
безпідставними та такими, що не
підлягають виконанню.

Щодо пункту 5 оскаржуваного припису,
яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано надати до інспекції
інформацію стосовно кількості
забраної води з артезіанської
свердловини в період з 01.01.2010 р. по 31.12.2010
р., з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р., з 01.01.2012 р. по
29.10.2012 р. та пункту 8 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано надати до інспекції
інформацію стосовно часів роботи
джерел викиду в період з 01.01.2010 р. по
24.12.2012 р. по кожному джерелу та
календарному місяцю окремо, суд
зазначає наступне.

Згідно пункту 4.7. Наказу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України №464 від 10.09.2008 р.
«Про затвердження Порядку організації
та проведення перевірок суб'єктів
господарювання щодо дотримання вимог
природоохоронного законодавства»
державні інспектори під час здійснення
перевірок мають право відбирати зразки
продукції, одержувати пояснення,
довідки, документи, матеріали,
відомості з питань, що виникають під
час державного контролю, відповідно до
закону.

Суд звертає увагу на те, що пункт 5 та
пункт 8 оскаржуваного припису не
містить посилання на конкретне
порушення та яким чином воно має бути
усунено, адже ні в акті, ні в приписі
немає будь-яких посилань на ненадання
позивачем інформації в рамках
проведення перевірки, жодних звернень
державних інспекторів до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» щодо надання
даної інформації в ході перевірки не
надходило, тому сама вимога є
безпідставною.

Оскільки під час розгляду справи
відповідачем не надано доказів того, що
зазначені документи були витребувані у
позивача, суд приходить до висновку про
необґрунтованість пункту 5 та пункту 8
оскаржуваного припису.

Стосовно пункту 6 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано забезпечити ведення
журналу обліку забору води з
артезіанської свердловини за фірмою
ПОД-12, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 4 Постанови
Кабінету міністрів України «Про
затвердження Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади» №731 від 28.12.1992 р.
державній реєстрації підлягають
нормативно-правові акти будь-якого
виду (постанови, накази, інструкції
тощо), якщо в них є одна або більше норм,
що мають міжвідомчий характер, тобто є
обов'язковими для інших міністерств,
органів виконавчої влади, а також
органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ і організацій, що
не входять до сфери управління органу,
який видав нормативно-правовий акт.

Згідно положень частини 5
вищезазначеного Положення, на державну
реєстрацію зокрема не подаються акти,
що мають рекомендаційний,
роз'яснювальний та інформаційний
характер.

Форма ПОД-12, про яку йде мова в пункті 6
припису, затверджена Наказом
Державного комітету статистики «Про
затвердження типових форм первинного
обліку» №264 від 27.07.1998 р., який не
пройшов державну реєстрацію.

Суд погоджується з твердженням
позивача про те, що наказ Державного
комітету статистики України від 27.07.1998
року №264 не зареєстрований в
Міністерстві юстиції України, а тому,
зазначені вказівки носять
рекомендаційний характер.

Відповідно статті 44 Водного кодексу
України водокористувачі зобов'язані
здійснювати облік забору та
використання вод, вести контроль за
якістю і кількістю скинутих у водні
об'єкти зворотних вод і забруднюючих
речовин та за якістю води водних
об'єктів у контрольних створах, а також
подавати відповідним органам звіти в
порядку, визначеному цим Кодексом та
іншими законодавчими актами.

Позивач зазначив, що ним здійснюється
первинний облік забору води в
довільній формі, що не заперечувалося
відповідачем.

З огляду на вищезазначені обставини,
суд приходить до висновку про
безпідставність пункту 6 припису та про
його скасування.

Щодо пункту 7 оскаржуваного припису,
яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано отримати дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря від дизель-генератора, суд
звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що у позивача на
зберіганні знаходиться не дизельний
генератор, а дизельний двигун,
власником якого є ОСОБА_3, про що
свідчить договір від 21.08.2012 р. З цим
погодився відповідач та надав до суду
лист про відмову від пункту 7
оскаржуваного припису. Використання
зазначеного дизельного двигуна,
відповідно до умов укладеного договору
від 21.08.2012 р., забороняється. На
підприємстві позивача була проведена
інвентаризація викидів забруднюючих
речовин в атмосферу та складено звіт,
який затверджений Директором
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» Безуглим Д.М.
За результатами проведеної
інвентаризації були виявлені усі
джерела викидів, які наявні у позивача,
серед яких відсутні такі джерела
викидів як дизельний двигун чи
дизельний генератор. На усі
стаціонарні джерела викидів
забруднюючих речовин, які
експлуатуються, позивачем було
отримано дозвіл №-45 від 25.12.2012 р.
терміном на 5 років з 25.12.2012 р. по 25.12.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про охорону
атмосферного повітря» джерело викиду -
об'єкт (підприємство, цех, агрегат,
установка, транспортний засіб тощо), з
якого надходить в атмосферне повітря
забруднююча речовина або суміш таких
речовин.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону
атмосферного повітря» забруднююча
речовина - речовина хімічного або
біологічного походження, що присутня
або надходить в атмосферне повітря і
може прямо або опосередковано
справляти негативний вплив на
здоров'я людини та стан навколишнього
природного середовища.

Відповідно до ч. 4 ст. 4-1 Закону України
«Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності», у разі
надання на підставі договору оренди
чи інших договорів у тимчасове
користування приміщень та обладнання
за умови збереження виду діяльності
і стану цих приміщень та обладнання
від орендаря або іншого користувача
не вимагається отримання документа
дозвільного характеру на їх
використання (експлуатацію), крім
потенційно небезпечних об'єктів та в
разі експлуатації машин, механізмів,
устаткування підвищеної небезпеки,
якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про об'єкти
підвищеної небезпеки» об'єкт
підвищеної небезпеки - об'єкт, на
якому використовуються,
виготовляються, переробляються,
зберігаються або транспортуються одна
або кілька небезпечних речовин чи
категорій речовин у кількості, що
дорівнює або перевищує нормативно
встановлені порогові маси, а також
інші об'єкти як такі, що відповідно до
закону є реальною загрозою виникнення
надзвичайної ситуації техногенного та
природного характеру.

Відповідачем не надано доказів того, що
з дизельного двигуна здійснюються
будь-які викиди в атмосферне повітря
забруднюючих речовин або сумішей таких
речовин, а також не доведено віднесення
дизельного двигуна чи дизельного
генератора до об'єктів, що становлять
реальну загрозу виникнення
надзвичайних ситуацій техногенного та
природного характеру. Тому, у суду
немає підстав вважати, що дизельний
двигун чи дизельний генератор є
джерелом викиду в розумінні Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря». У зв'язку з цим, з урахуванням
відмови відповідача від вимог до
позивача щодо виконання цього пункту
припису, суд приходить до висновку, що у
позивача відсутній обов'язок
отримувати дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря від дизельного генератора, а
тому пункт 7 оскаржуваного припису
підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 9 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано забезпечити ведення обліку
відходів та пакувальних матеріалів і
тари за формою 1-ВТ, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про відходи» суб'єкти господарської
діяльності у сфері поводження з
відходами зобов'язані виявляти і вести
первинний і поточний облік кількості,
типу і складу відходів, що утворюються,
знешкоджуються та видаляються, і
подавати щодо них статистичну
звітність у встановленому порядку.

Згідно статті 1 Закону України «Про
відходи», поводження з відходами - це
дії, спрямовані на запобігання
утворенню відходів, їх збирання,
перевезення, сортування, зберігання,
оброблення, перероблення, утилізацію,
видалення, знешкодження і захоронення,
включаючи контроль за цими операціями
та нагляд за місцями видалення.

Як встановлено судом та не
заперечувалося відповідачем,
Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» не здійснює
діяльності, пов'язаної з поводженням з
відходами, зазначені дії в розумінні
Закону України «Про відходи»
здійснюється іншим суб'єктом
господарювання Товариством з
обмеженою відповідальністю «ЄДИНІ
ЕКОЛОГІЧНІ СИСТЕМИ» на підставі
договору №0801/30У від 01.08.2013 р. та
ліцензій на поводження з небезпечними
відходами, які надають такому суб'єкту
повноваження здійснювати поводження з
відходами.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на здійснення позивачем
розміщення відходів, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про відходи», розміщення відходів - це
зберігання та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах.

Згідно листа Міністерства екології та
природних ресурсів України №16687/07/10-11
від 05.09.2011 р. «Про відмінність в
термінах «Розміщення відходів» та
«Зберігання відходів», зазначено про
те, що терміни «розміщення відходів - це
зберігання та захоронення відходів в
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах» та «зберігання відходів -
тимчасове розміщення відходів в
спеціально відведених місцях чи
об'єктах (до їх утилізації чи
видалення)» спеціально зазначені в
статті 1 Закону, оскільки подальша доля
цих відходів суттєво відрізняється.
Якщо розміщені відходи назавжди чи
практично на невизначений
довготривалий термін будуть заборонні
чи займуть визначене місце на поверхні,
то відходи, які тимчасово зберігаються
в подальшому можуть бути передані на
утилізацію чи видалення, та вказані
остаточні операції можливо будуть
проведені в інших місцях та іншими
суб'єктами господарювання. Таким чином,
тимчасове зберігання відходів в
контейнерах чи урнах не є розміщенням
відходів в розумінні статті 1 Закону
України «Про відходи».

Отже, з огляду на вищевикладене та з
урахуванням положень договору №0801/30У
від 01.08.2013 р. про надання послуг щодо
поводження з відходами, розміщення
відходів здійснюється спеціалізованим
підприємством Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЄДИНІ ЕКОЛОГІЧНІ
СИСТЕМИ», а не позивачем.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що пункт 9 припису є
безпідставним та підлягає скасуванню.

Щодо пункту 10 оскаржуваного припису,
яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано забезпечити здавання
статистичної звітності за формою
1-відходи, суд звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України «Про державну статистику»
державна статистична діяльність
проводиться органами державної
статистики згідно з цим Законом та
відповідно до завдань, віднесених до
їх компетенції, на засадах
професійної незалежності та
самостійності.

В частині 2 статті 5 Закону України «Про
державну статистику» зазначається про
те, що втручання будь-яких державних
органів та органів місцевого
самоврядування, інших юридичних
осіб, об'єднань громадян, посадових та
інших осіб у державну статистичну
діяльність, зокрема, з питань змісту
статистичної інформації, вибору джерел
її отримання, статистичної
методології, форм і термінів збирання
та поширення даних статистичних
спостережень тощо, забороняється.

Згідно пункту 7 частини 4 статті 4 Закону
України «Про основні засади державного
нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності» орган
державного нагляду (контролю) не може
здійснювати державний нагляд
(контроль) у сфері господарської
діяльності, якщо закон прямо не
уповноважує такий орган на здійснення
державного нагляду (контролю) у
певній сфері господарської діяльності
та не визначає повноваження такого
органу під час здійснення державного
нагляду (контролю).

Суд звертає увагу на те, що чинним
законодавством України не передбачені
повноваження для Державної
екологічної інспекції зобов'язувати
суб'єктів господарювання здавати
статистичну звітність за певною
встановленою формою. Зазначені
повноваження у виключному порядку
належать органам державної статистики.
Відповідач, зазначаючи обов'язок для
позивача щодо здавання статистичної
звітності за формою 1-відходи,
скористався повноваженнями іншого
органу державної влади, вийшов за межі
власних повноважень, чим порушив
приписи статті 19 Конституції України,
статті 4 Закону України «Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності».

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що пункт 10 оскаржуваного
припису безпідставний,
необґрунтований та такий, що підлягає
скасуванню.

Стосовно пункту 11 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано розробити паспортизацію та
інвентаризацію відходів, суд зазначає
наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного
пункту припису, в обґрунтування
підстав його винесення суб'єкт владних
повноважень посилався на положення
статті 17 Закону України «Про відходи».

В статті 17 Закону України «Про відходи»
та в інших положеннях цього закону не
міститься обов'язку суб'єктів
господарювання проводити
інвентаризацію та паспортизацію
відходів.

Окрім того, згідно пункту 2 Постанови
Кабінету Міністрів «Про затвердження
порядку ведення державного обліку та
паспортизації відходів» від 1
листопада 1999 р. N2034 інвентаризація
відходів - комплекс разових
організаційно-технічних заходів з
виявлення, ідентифікації, опису і
реєстрації відходів, обліку обсягів їх
утворення, утилізації та видалення, а
також виявлення і обстеження місць
утворення відходів і об'єктів
поводження з ними.

Відповідно до пункту 9 Постанови
Кабінету Міністрів «Про затвердження
порядку ведення державного обліку та
паспортизації відходів» від 1
листопада 1999 р. N 2034 паспортизація
відходів ведеться підприємствами з
метою їх вичерпної ідентифікації та
визначення оптимальних шляхів
поводження з ними.

Тобто, метою проведення інвентаризації
та паспортизації є виявлення та
ідентифікація усіх відходів, які
виробляються в процесі здійснення
діяльності суб'єктом господарювання
для наявності можливості в подальшому
здійснювати дії щодо поводження з
відходами.

Згідно пункту 2 Постанови Кабінету
Міністрів України №1218 від 03.08.1998 р. «Про
затверджено Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів»
розгляд заяв, проектів лімітів на
утворення та розміщення небезпечних
відходів, погодження таких проектів
лімітів, видачу дозволів на
розміщення небезпечних відходів
здійснює Мінприроди відповідно до
цього Порядку.

Відповідно до пункту 12 та пункту 15
Постанови Кабінету Міністрів України
№1218 від 03.08.1998 р. «Про затверджено
Порядку розроблення, затвердження і
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів», зазначено, що до
заяви про одержання дозволу на
розміщення відходів додаються: проект
лімітів на утворення та розміщення
відходів, відомості про склад і
властивості відходів, що утворюються, а
також ступінь їх небезпечності для
навколишнього природного середовища
та здоров'я людини; довідка про
допустимі обсяги утворення відходів,
довідка про питомі показники утворення
відходів, висновки
санітарно-епідеміологічної
експертизи щодо об'єктів поводження з
відходами, тощо. Дозвіл набирає
чинності після затвердження лімітів на
утворення та розміщення відходів.

Судом встановлено, що позивачем були
отримані в установленому законом
порядку дозвіл на розміщення відходів
у 2013 році та ліміти на утворення та
розміщення відходів на 2013 рік, які були
чинними на час проведення перевірки та
винесення припису.

За таких обставин, враховуючи
відсутність заперечень відповідача,
суд приходить до висновку, що пункт 11
оскаржуваного припису є
необґрунтованим та таким, що підлягає
скасуванню.

Стосовно пункту 12 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано ліквідувати смітник на
території СТОВ «Івашківський
інкубатор», за адресою: Харківська
область, Золочівський район, с. Івашки,
вул. Центральна, 181, суд звертає увагу на
наступне.

В акті обстеження засміченої земельної
ділянки (до акта перевірки дотримання
вимог природоохоронного
законодавства) №1134/01-03-1заг від 28.08.2013 р.
державним інспектором з охорони
навколишнього природного середовища
було виявлені відходи металобрухту.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону
України «Про металобрухт» металобрухт
- непридатні для прямого використання
вироби або частини виробів, які за
рішенням власника втратили
експлуатаційну цінність внаслідок
фізичного або морального зносу і
містять у собі чорні або кольорові
метали чи їх сплави, а також вироби з
металу, що мають непоправний брак,
залишки чорних і кольорових металів і
їх сплавів.

Суд приходить до висновку, що акту
обстеження засміченої земельної
ділянки для встановлення факту
засмічення земельної ділянки
відходами металобрухту не достатньо,
оскільки з наданих документів, що
містяться в матеріалах справи, зокрема
в самому акті обстеження засміченої
земельної ділянки відсутня будь-яка
інформація щодо виявленого металу, не
зрозуміло якими критеріями керувався
державний інспектор, визначаючи
знайдений метал металобрухтом, зокрема
ним не зазначено жодної інформації,
якою було б підтверджено непридатність
виявленого металу до використання,
наявність в виявленому металі чорних
або кольорових металів чи сплавів,
браку тощо. Будь-яких інших матеріалів
в якості підтвердження вищезазначених
фактів відповідачем до суду надано не
було.

Окрім того, згідно положень пунктів 3.2.,
3.3., 3.4. Методики визначення розмірів
шкоди, зумовленої забрудненням і
засміченням земельних ресурсів через
порушення природоохоронного
законодавства» затвердженої Наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища №149 від 04.04.2007 р.,
зазначено про те, що землі вважаються
засміченими, якщо на відкритому ґрунті
наявні сторонні предмети і матеріали,
сміття без відповідних дозволів, що
призвело або може призвести до
забруднення навколишнього природного
середовища. Факти забруднення
(засмічення) земель встановлюються
уповноваженими особами, які здійснюють
державний контроль за додержанням
вимог природоохоронного законодавства
шляхом оформлення актів перевірок,
протоколів про адміністративне
правопорушення та інших матеріалів, що
підтверджують факт забруднення та
засмічення земель.

З наданих документів відповідача не
зрозуміло, які саме сторонні предмети
були виявлені під час перевірки, які
підстави для визначення цих предметів
сторонніми, віднесення їх до сміття,
які їх правові підстави.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за необхідне зазначити про те, що
відповідачем не доведено факту
наявності засмічення території СТОВ
«Івашківський інкубатор» відходами
металобрухту за адресою: Харківська
область, Золочівський район, с. Івашки,
вул. Центральна, 181, а тому положення
пункту 12 оскаржуваного припису щодо
ліквідації смітника є безпідставними
та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо пункту 13 оскаржуваного припису,
яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське товариство
«Івашківський інкубатор» було
зобов'язано не допускати розміщення
відходів на земельній ділянці без
твердого покриття, суд зазначає
наступне.

Суд звертає увагу на те, що пункт 13
оскаржуваного припису не містить
посилання на конкретне порушення, яке
вчинено позивачем, окрім того в
зазначеному пункті відповідач
зобов'язав позивача дотримуватися
зазначених вимог постійно, що
суперечить правовій суті припису.

Судом також встановлено, що позивач
взагалі не здійснює розміщення
відходів, зазначені дії вчинюються
спеціальним суб'єктом господарювання
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЄДИНІ ЕКОЛОГІЧНІ
СИСТЕМИ» на підставі договору №0801/30У
від 01.08.2013 р.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що пункт 13 підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 86 КАС України
передбачено, що суд оцінює докази, які є
у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86);
ніякі докази не мають для суду наперед
встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта
владних повноважень має бути законними
та обґрунтованими, прийнятими чи
вчиненими в межах наданих повноважень,
мати під собою конкретні об'єктивні
факти, на підставі яких його ухвалено
або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст.
2 КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, перевіряє чи
прийнято такі рішення на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення, своєчасно,
тобто протягом розумного строку. Також
рішення суб'єкта владних повноважень
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частина 2 ст. 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З огляду на це, суд дійшов до висновку,
що припис Державної екологічної
інспекції у Харківській області №06-22-212
від 23.09.2013 року підлягає скасуванню, а
позовні вимоги позивача в цій частині
підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про визнати
протиправним припису Державної
екологічної інспекції в Харківській
області №06-22-212 від 23 вересня 2013 р., суд
зазначає наступне.

Вимоги про визнання протиправним та
скасування рішення суб'єкта владних
повноважень є однорідними позовними
вимогами та передбачають один і той
самий спосіб захисту прав позивача. Суд
звертає увагу на те, що поняття
скасування припису передбачає, тим
самим, визнання його протиправним. Отже
в цій частині позовних вимог слід
відмовити, оскільки дана позовна
вимога є похідною.

Крім того, суд зазначає, що відповідно
до положень ст. 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про скасування або визнання
нечинним рішення відповідача - суб'єкта
владних повноважень повністю чи
окремих його положень.

Відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО
"ІВАШКІВСЬКИЙ ІНКУБАТОР" до Державної
екологічної інспекції у Харківській
області про скасування припису -
задовольнити частково.

Скасувати припис Державної
екологічної інспекції у Харківській
області №06-22-212 від 23 вересня 2013 р.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
"СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО
"ІВАШКІВСЬКИЙ ІНКУБАТОР" () сплачений при поданні позову
судовий збір в розмірі 68.82 грн.
(шістдесят вісім гривень 82 копійки).

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 24
березня 2014 року.

Суддя
Д.В. Бездітко