Справа № 809/434/14
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"18" березня 2014 р.
Справа № 809/434/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Маковійчук С.М.

за участю:

представника позивача - Кічури Г.В.,

представників відповідача - Ватутіна
І.П., Лисанюка М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Індуктор",

про стягнення заборгованості в сумі
584019,96 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (надалі
також - позивач) звернулася в суд з
адміністративним позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Індуктор" (надалі також - відповідач)
про стягнення заборгованості в сумі
584019,96 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
результаті несплати відповідачем
податкового зобов'язання по земельному
податку з юридичних осіб утворився
податковий борг в сумі 584019,96 грн.
Оскільки, станом на момент звернення до
суду відповідачем не надано доказів
сплати узгодженого податкового
зобов'язання, позивач просить стягнути
заборгованість в судовому порядку.

Представник позивача вимоги, викладені
в адміністративному позові підтримала
в повному обсязі. Просила позов
задовольнити повністю.

Представники відповідача проти позову
заперечили з підстав, наведених в
письмовому запереченні. Зокрема
вказали, що підставою виникнення
податкового зобов'язання по земельному
податку з юридичних осіб стали
донарахування у зв'язку з прийняттям
рішення Івано-Франківської міської
ради від 10 липня 2008 року «Про
затвердження матеріалів нормативної
грошової оцінки земель міста
Івано-Франківська», проте пункт 2
даного рішення, за яким введення в дію
нової грошової оцінки здійснюється з
дати прийняття рішення
Івано-Франківської міської ради від
10.07.2008 року скасований в судовому
порядку. Таким чином, оскільки грошова
оцінка земельних ділянок
використовується для визначення
розміру земельного податку, який
вноситься до держбюджету та формує
його дохідну частину, за цим слідує
висновок про неправомірність рішення
Державної податкової інспекції в
частині введення в дію нової грошової
оцінки в середині бюджетного року та в
свою чергу неправомірність
донарахування земельного податку в 2008,
2009 та 2010 роках, що й стало причиною
формування даного боргу. Просили в
задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши адміністративний позов,
заслухавши пояснення представника
позивача та представників відповідача,
дослідивши письмові докази та інші
матеріали справи судом встановлено
наступне.

Відповідно до відомостей з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, юридична
особа - публічне акціонерне товариство
"Індуктор" зареєстроване 13.11.1998 року.
Згідно із ст. 15 Податкового кодексу
України відповідач є платником
податків та зборів.

Судом встановлено, що 3 серпня 2010 року
позивачем проведено невиїзну
документальну перевірку платника
земельного податку, результати якої
відображені в акті №13317/15-3 від 03 серпня
2012 року (а.с.7-9). Перевіркою встановлено,
що відповідачем не проведені зміни у
розрахунках земельного податку за
період з 10.07.2008 року по 31.12.2008 року, 2009
року та 2010 року, та неправильно
визначено базу оподаткування, що
пов'язано із зміною нормативної
грошової оцінки землі на території
Івано-Франківської міської ради,
визначеної XXIX сесією міської ради від
10.07.2008 р. Таким чином, відповідач
занизив податкове зобов'язання по
земельному податку за період з 10.07.2008
року по 31.12.2008 рік, 2009 рік та 2010 рік на
суму 495475,07 грн., чим допустив порушення
статті 14 Закону України «Про плату за
землю» від 03.07.1992 року за №2535-ХІІ,
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин (надалі також - Закон
№2535), п.5 Порядку подання податкового
розрахунку земельного податку,
затвердженого наказом ДПА України від
26.10.2001 р. за №434, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 19
листопада 2001 року за №969/6154 та пп. 4.1.4
п.4.1 ст.4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетом та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000 року за
№2181-ІІІ, чинного на момент виникнення
спірних правовідносин (надалі також -
Закон №2181).

На підставі виявлених порушень,
позивачем винесено податкове
повідомлення-рішення №/0 від 13
серпня 2010 року, згідно з яким
відповідачу визначено податкове
зобов'язання в загальному розмірі 584019,96
грн., з яких 389346,66 грн за основним
платежем та 194673,30 грн за штрафними
(фінансовими) санкціями (а.с.10).

Не погоджуючись з нарахованим
зобов'язанням, відповідач оскаржив
вищевказане податкове
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку до
податкового органу.

Рішенням Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську про
результати розгляду скарги
№26509/10/25-026/272/44 від 21.10.2010 року, податкове
повідомлення-рішення №/0 від
13.08.2010 року залишено без змін, а скаргу
генерального директора ВАТ «Індуктор»
- без задоволення (а.с.13-15). За
результатами розгляду скарги, на
вимогу пункту 6.2 статті 6 Закону №2181,
винесено повторне податкове
повідомлення-рішення №/1 від
25.10.2010 року (а.с.11).

В подальшому, рішенням Державної
податкової адміністрації в
Івано-Франківській області від 17.11.2010
року відмовлено в прийнятті скарги
відповідача та встановлено, що сума
податкового зобов'язання по земельному
податку в сумі 584019,96 грн. вважається
узгодженою, і податкове
повідомлення-рішення №/0 від
13.08.2010 року (№/1 від 25.10.2010 року) не
підлягають подальшому
адміністративному оскарженню (а.с.16-17).
Також, на вимогу пункту 6.2 статті 6
Закону №2181, винесено податкове
повідомлення-рішення №/2 від
23.11.2010 року (а.с.12).

Не погоджуючись з рішенням Державної
податкової адміністрації в
Івано-Франківській області від 17.11.2010
року, відповідач оскаржив його до
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду, також
звернувся до суду із вимогою
призупинити дію податкового
повідомлення-рішення №/2 від 23
листопада 2010 року. Проте, 25.01.2011року
відповідач відмовився від
адміністративного позову, у зв'язку із
чим, ухвалою суду, на підставі пункту 2
частини 1 статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, провадження у справі закрито.

Так, у відповідності до підпункту 5.2.4
пункту 5.2 статті 5 Закону №2181, день
закінчення процедури
адміністративного оскарження
вважається днем узгодження
податкового зобов'язання платника
податків. При зверненні платника
податків до суду з позовом щодо
визнання недійсним рішення
контролюючого органу податкове
зобов'язання вважається неузгодженим
до розгляду судом справи по суті та
прийняття відповідного рішення.

Відповідач, відмовившись від
адміністративного позову про
скасування рішення від 17.11.2010 р. №
4255/10/25-019/173/437, зобов'язання вчинення дій
та призупинення дії податкового
повідомлення-рішення №/2 від
23.11.2010 року завершив процедуру
узгодження податкового зобов'язання, а
відтак визнав суму заборгованості, яка
в момент набрання законної сили ухвали
про закриття провадження, набула
статусу податкового боргу.

У відповідності до пункту 3 частини 1
статті 161 Кодексу адміністративного
судочинства України (надалі також - КАС
України), під час прийняття постанови,
суд, зокрема, вирішує яку правову норму
належить застосувати до спірних
правовідносин. Судом встановлено, що
спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про плату за землю»
від 03.07.1992 року за №2535-ХІІ, чинним на
момент виникнення спірних
правовідносин, Законом України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетом та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000 року за №2181-ІІІ, чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин та Податковим кодексом
України за № 2755-VI від 02.12.2010 року.

Абзацом 1 статті 2 Закону №2535
встановлено, що використання землі в
Україні є платним. Плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом. Відповідно до статті 14
Закону №2535, платники земельного
податку, а також орендної плати за
земельні ділянки державної або
комунальної власності (крім громадян)
самостійно обчислюють суму земельного
податку та орендної плати щороку,
станом на 1 січня і до 1 лютого поточного
року подають відповідному органу
державної податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою центральним
податковим органом, з розбивкою річної
суми рівними частками за місяцями.
Згідно з статтею 17 Закону №2535,
податкове зобов'язання по земельному
податку, а також по орендній платі за
землі державної та комунальної
власності, визначене у податковій
декларації на поточний рік,
сплачується рівними частками
власниками та землекористувачами
земельних ділянок за
місцезнаходженням земельної ділянки
за базовий податковий (звітний) період,
який дорівнює календарному місяцю,
щомісячно протягом 30 календарних днів,
наступних за останнім календарним днем
звітного (податкового) місяця.

Підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону
№2181 встановлено, що контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника
податків у разі, зокрема, якщо дані
документальних перевірок результатів
діяльності платника податків свідчать
про заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, заявлених у
податкових деклараціях.

Згідно з пунктом 6.1 статті 6 Закону №2181,
у разі коли сума податкового
зобов'язання розраховується
контролюючим органом відповідно до
статті 4 цього Закону, такий
контролюючий орган надсилає платнику
податків податкове повідомлення, в
якому зазначаються підстава для такого
нарахування, посилання на норму
податкового закону, відповідно до якої
був зроблений розрахунок або
перерахунок податкових зобов'язань,
сума податку чи збору (обов'язкового
платежу), належного до сплати, та
штрафних санкцій за їх наявності,
граничні строки їх погашення, а також
попередження про наслідки їх несплати
в установлений строк та граничні
строки, передбачені законом для
оскарження нарахованого податкового
зобов'язання (штрафних санкцій за їх
наявності).

Пунктом 17.1.3. статті 17 Закону №2181
передбачалося, що у разі коли
контролюючий орган самостійно
донараховує суму податкового
зобов'язання платника податків за
підставами, викладеними у підпункті "б"
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього
Закону, такий платник податків
зобов'язаний сплатити штраф у розмірі
десяти відсотків від суми недоплати
(заниження суми податкового
зобов'язання) за кожний з податкових
періодів, установлених для такого
податку, збору (обов'язкового платежу),
починаючи з податкового періоду, на
який припадає така недоплата, та
закінчуючи податковим періодом, на
який припадає отримання таким
платником податків податкового
повідомлення від контролюючого органу,
але не більше п'ятдесяти відсотків
такої суми та не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян сукупно за весь строк
недоплати, незалежно від кількості
податкових періодів, що минули.

З огляду на вказані правові норми, що
діяли на момент винесення податкового
повідомлення-рішення №/2 від
23.11.2010 року, позивачем правомірно
визначено 50 відсотків розміру штрафних
санкцій від основної суми податкового
зобов'язання, що складає 194673,30 грн.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідачу
надсилалися податкові вимоги за
попередні періоди (а.с.18,19), проте,
оскільки податковий борг не погашався
в повному обсязі з моменту його
виникнення, на підставі приписів
пункту 6.2 статті 6 Закону № 2181, повторно
податкова вимога з врахуванням
грошового зобов'язання за податковим
повідомленням-рішенням №/2 від
23.11.2010 року не надсилалася.

Щодо тверджень відповідача, що нова
грошова оцінка, введена рішенням
Івано-Франківської міської ради в
середині бюджетного року, є
неправомірною, що підтверджується
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22 грудня 2010 року, та є
наслідком нарахування грошового
зобов'язання в сумі 584019,96 грн слід
зазначити, що даним обставинам, суд
зобов'язаний був б надавати оцінку при
вирішенні справи в межах оскарження
податкового повідомлення-рішення
№/2 від 23.11.2010 року.

Проте, беручи до уваги приписи частини
третьої статті 157 КАС України та
встановлений факт узгодження даного
податкового зобов'язання в результаті
відмови від позову в адміністративній
справі №2а-4144/10/0970 за позовом
відкритого акціонерного товариства
«Індуктор» до ДПІ в Івано-Франківській
області про скасування рішення від
17.11.2010 р. № 4255/10/25-019/173/437, зобов'язання
вчинення дій та призупинення дії
податкового повідомлення-рішення
№/2 від 23.11.2010 року, в суду відсутні
підстави вважати нарахування
грошового зобов'язання в сумі 584019,96 грн.
неправомірним.

Окрім цього, станом на момент розгляду
даної адміністративної справи щодо
спірних правовідносин існує правова
позиція, викладена в постанові
Верховного Суду України від 09.04.2013 року
в адміністративній справі №21-423а12,
згідно з якою Верховний Суд України
дійшов висновку, що нормативна грошова
оцінка як економічна та правова
категорія є динамічною, залежить від
ряду факторів суб'єктивного та
об'єктивного характеру і може
змінюватися протягом бюджетного
періоду.

Частиною 1 статті 244-2 КАС України
встановлено, що рішення Верховного
Суду України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

В сукупності вищенаведених обставин, в
суду відсутні підстави для визнання
податкового боргу в сумі 584019,96 грн
таким, що визначений податковим
органом неправомірно, а тому
нараховане грошове зобов'язання
підлягає стягненню в судовому порядку.

Частиною 1 статті 67 Конституції України
визначений конституційний обов'язок
кожного сплачувати податки і збори в
порядку і розмірах, встановлених
законом.

Законом України від 02.12.2010 року № 2756-VI
прийнятий Податковий кодекс України,
який набрав чинності з 01.01.2011 року.
Даний Кодекс регулює відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів.

За змістом підпункту 16.1.4. пункту 16.1
статті 16 Податкового кодексу України
платник податків зобов'язаний
сплачувати податки та збори в строки та
у розмірах, встановлених цим Кодексом
та законами з питань митної справи.

Підпунктом 14.1.175. пункту 14.1. статті 14
Податкового кодексу України визначено,
що податковий борг - сума грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгодженого платником податків або
узгодженого в порядку оскарження, але
не сплаченого у встановлений цим
Кодексом строк, а також пеня,
нарахована на суму такого грошового
зобов'язання.

Згідно із пунктом 87.1. статтею 87
Податкового кодексу України джерелами
самостійної сплати грошових
зобов'язань або погашення податкового
боргу платника податків є будь-які
власні кошти, у тому числі ті, що
отримані від продажу товарів (робіт,
послуг), майна, випуску цінних паперів,
зокрема корпоративних прав, отримані
як позика (кредит), та з інших джерел, з
урахуванням особливостей, визначених
цією статтею, а також суми надміру
сплачених платежів до відповідних
бюджетів. Пунктом 87.2. даної статті
Податкового кодексу України
передбачено, що джерелами погашення
податкового боргу платника податків є
будь-яке майно такого платника
податків з урахуванням обмежень,
визначених цим Кодексом, а також іншими
законодавчими актами.

Згідно з п.95.3. ст.95 Податкового кодексу
України стягнення коштів з рахунків
платника податків у банках,
обслуговуючих такого платника
податків, здійснюється за рішенням
суду, яке направляється до виконання
органам державної податкової служби, у
розмірі суми податкового боргу або
його частини.

Пунктом 95.4 ст.95 Податкового кодексу
України встановлено, що орган
державної податкової служби на
підставі рішення суду здійснює
стягнення коштів у рахунок погашення
податкового боргу за рахунок готівки,
що належить такому платнику податків.
Стягнення готівкових коштів
здійснюється в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Також, суд зазначає, що позивач в
прохальній частині позовної заяви
помилково просить суд стягнути
податковий борг в сумі 584019,96 грн в дохід
державного бюджету, оскільки, у
відповідності до статті 290 Податкового
кодексу України, плата за землю
зараховується до відповідних місцевих
бюджетів у порядку, визначеному
Бюджетним кодексом України для плати
за землю.

У відповідності до приписів пункту 4
частини 1 статті 69 Бюджетного кодексу
України, плата за землю зараховується
до бюджетів місцевого самоврядування.

Оскільки на момент судового розгляду
даної справи відповідач не надав суду
підтвердження сплати податкового
боргу в розмірі 584019,96 грн, вказана сума
боргу підлягає стягненню в судовому
порядку в дохід місцевого бюджету.

За наведених підстав, суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги в
цілому є обґрунтованими, а позов таким,
що підлягає до задоволення.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з розрахункових рахунків у
банках, що обслуговують Публічне
акціонерне товариство "Індуктор"
(ідентифікаційний код 14313501) та за
рахунок готівки, що належить
Публічному акціонерному товариству
"Індуктор" (ідентифікаційний код 14313501) в
дохід місцевого бюджету податковий
борг із земельного податку з юридичних
осіб в сумі 584019 (П'ятсот вісімдесят
чотири тисячі дев'ятнадцять) гривень 96
коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя: /підпис/
Тимощук О.Л.

Постанова складена в повному обсязі
24.03.2014 року.