Справа № 809/386/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р.
справа №
809/386/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.,

при секретарі Драгомирецькому І.М.,

за участю:

представників позивача: прокурора
Верховинського району
Івано-Франківської області - Блищак
О.В., Сілецької С.Ю.,

представника відповідача:
Верховинської районної ради
Івано-Франківської області - не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
прокурора Верховинського району
Івано-Франківської області до
Верховинської районної ради
Івано-Франківської області про
визнання протиправним та скасування
рішення позачергової двадцять другої
сесії районної ради від 27 січня 2014 року
"Про утворення Загону народної
самооборони як органу громадського
формування з охорони правопорядку на
території Верховинського району", -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 30 січня 2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом прокурора Верховинського
району Івано-Франківської області
(надалі по тексту - позивач, прокурор
Верховинського району) до
Верховинської районної ради
Івано-Франківської області (надалі по
тексту - відповідач, Верховинська
районна рада, районна рада) про
визнання протиправним та скасування
рішення позачергової двадцять другої
сесії районної ради від 27 січня 2014 року
"Про утворення Загону народної
самооборони як органу громадського
формування з охорони правопорядку на
території Верховинського району".

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
порушення вимог статей 8, 19, 140, 144
Конституції України (надалі по тексту -
Основний Закон, Конституція), статей 43,
59 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (далі по
тексту - Закону 280/97-ВР), статей 4, 6
Закону України "Про участь громадян в
охороні громадського порядку і
державного кордону", Верховинською
районною радою 27 січня 2014 року прийнято
протиправне рішення "Про утворення
Загону народної самооборони як органу
громадського формування з охорони
правопорядку на території
Верховинського району". Даним рішенням
вирішено питання щодо діяльності так
званих утворень "Загонів народної
самооборони" як органів громадського
формування з охорони правопорядку в
районі із повноваженнями по
забезпеченню охорони адміністративних
приміщень і правопорядку при
проведенні мирних зібрань, при тому що
врегулювання таких правовідносин не
входить до компетенції органів
місцевого самоврядування.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала з
підстав, наведених в позовній заяві.
Додатково пояснила, що в силу вимог
статті 20, частини 5 статті 23,
Закону України "Про прокуратуру",
прокурор Верховинського району
звернувся до адміністративного суду із
вказаним позовом в інтересах держави.
За відсутності органу, уповноваженого
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах, в
розгляді даної справи прокурор володіє
статусом позивача. Зазначили, що
відповідач як орган місцевого
самоврядування наділений лише певними
повноваженнями щодо допомоги та
підтримки у відповідному самостійному
процесі створення громадських
формувань з охорони громадського
порядку, обсяг яких визначений
положеннями Закону України "Про участь
громадян в охороні громадського
порядку і державного кордону" та
Типового статуту громадського
формування з охорони громадського
порядку і державного кордону, описів
зразків бланка посвідчення і
нарукавної пов'язки члена такого
формування. Рекомендуючи селищній і
сільським радам утворити такі загони,
визначаючи Типовий статут такого
громадського формування та обсяг
повноважень з охорони правопорядку для
таких формувань, відповідач вийшов за
межі повноважень, визначених для нього
Конституцією України, статтею 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та іншими законами України.
Зокрема, із змісту оскаржуваного
рішення слідує, що Верховинською
районною радою рекомендовано
Верховинській селищній раді та
сільським радам утворити Загони
народної самооборони як органу
громадського формування з охорони
правопорядку, яким доручено
забезпечити охорону адміністративних
приміщень і громадського правопорядку
при проведенні мирних зібрань на
території району. Втім, згідно з
частинами 1 та 2 статті 4 Закону України
"Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону" громадські формування з
охорони громадського порядку і
державного кордону створюються на
добровільних засадах за місцем роботи,
навчання або проживання громадян.
Рішення про створення громадських
формувань з охорони громадського
порядку і державного кордону
приймається на зборах (конференціях)
громадян. З огляду на вищенаведене,
рекомендація Верховинської районної
ради у формі рішення скерована
безпосередньо Верховинській селищній
і сільським радам про утворити такими
органам місцевого самоврядування
відповідних загонів народної
самооборони як органу громадського
формування з охорони правопорядку,
порушує встановлений Законом порядок
створення та реєстрації громадських
формувань з охорони громадського
порядку, а відтак положення
оскаржуваного рішення є
протиправності. У зв'язку із вказаним,
представники позивача просять позов
задовольнити повністю та скасувати
оскаржуване рішення.

Представник відповідача у судове
засідання призначене на 18 лютого 2014
року не з'явився. Відповідач належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання, що
підтверджується отриманим 4 лютого 2014
року рекомендованими повідомленнями
про вручення поштового відправлення,
які містяться в матеріалах справи (а.с.
31). Відповідач 18 лютого 2014 року, перед
судовим засіданням, подав клопотання
про розгляд справи без участі його
представника (а.с. 33).

Відповідно до приписів частини 4 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції Закону
від 17.11.2011 року) у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Судом, за умови належного повідомлення
відповідача про розгляд справи у
відповідності до вимог частини 3 статті
33 і частини 3 статті 35 Кодексу
адміністративного судочинства
України, продовжено розгляд справи за
відсутності відповідача на підставі
частини 4 статті 128 коментованого
Кодексу.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення щодо них, дослідивши і
оцінивши зібрані по справі докази, в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 27 січня 2014 року
Верховинською районною радою прийнято
рішення "Про утворення Загону народної
самооборони як органу громадського
формування з охорони правопорядку на
території Верховинського району" (а.с.
10).

Резолютивною частиною даного рішення
районна рада вирішила:

1. Рекомендувати селищній та
сільським радам утворити Загони
народної самооборони як органу
громадського формування з охорони
правопорядку в відповідних
адміністративно-територіальних
одиницях.

2. Загону народної самооборони у
своїй діяльності керуватися Типовим
статутом громадського формування з
охорони правопорядку.

3. Доручити Загону народної
самооборони забезпечити охорону
адміністративних приміщень, а також
охорону правопорядку при проведенні
мирних зібрань громадян України на
території Верховинського району.

4. Контроль за виконанням рішення
покласти на голову Верховинської
районної ради Я. Кікінчука.

Як слідує з преамбули вказаного
рішення Верховинської районної ради,
при його прийнятті відповідач
керувався статтею 5 розділу ХІ
Конституції України, Законом України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
мотивуючи реалізацією права народу
України на самовизначення та
безпосереднє здійснення влади, в
зв'язку з узурпацією влади Президентом
України та Верховною Радою України
через прийняття 16 січня 2014 року в
неконституційний спосіб ряду законів,
які ведуть до встановлення диктатури в
державі та звужують зміст і обсяг
існуючих прав і свобод громадян, що
суперечить частині третій статті 22
Конституції України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Аналогічні за змістом
положення містить частина 3 статті 24
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень, не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує правовий порядок в
державі. Кожен випадок порушення
закону з боку органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їх
посадових осіб повинен тягнути за
собою відповідне реагування з боку
держави. Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи влади, яким такі
повноваження визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" прокурорський нагляд
за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України "Про прокуратуру" на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

В силу вимог пункту 1 частини 1, частини 2
статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.
При цьому, перевірка виконання законів
за наявності підстав може проводитися
і з власної ініціативи прокурора.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 цього
Закону передбачено, що прокурор, без
внесення подання, може звернутися до
суду щодо визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Таким чином, предметом прокурорського
нагляду за додержанням і застосуванням
законів є відповідність актів, які
видаються всіма органами, вимогам
Конституції України та чинним законам,
а до функцій прокурора входить
представництво інтересів держави в
суді у випадках, визначених пунктом 2
частини 5 статті 23 Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру", прокурор в межах
повноважень, у порядку та в спосіб,
передбачений законом, діє як посадова
особа органу державної влади та
набуває статусу позивача, а тому такі
справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

Оцінюючи правомірність рішення
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у частині 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, що певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
якої повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владні суб'єкти. Аналізуючи спірне
рішення, суд прийшов до висновку про
його протиправність, з огляду на
наступне.

Згідно з статтею 7 Конституції України
в Україні визнається і гарантується
місцеве самоврядування.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є сільські,
селищні та міські ради. Органи
місцевого самоврядування вправі
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.
Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Такий ж правопорядок функціонування
місцевого самоврядування закріплений
у статті 4 Європейської хартії
місцевого самоврядування, яка
ратифікована Верховною Радою України 15
липня 1997 року. Зокрема, вказана стаття
Європейської хартії місцевого
самоврядування встановлює, що головні
повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Конституційний Суд України у рішенні №
7 від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини 2 статті 19,
статті 144 Конституції України, статті 25,
частини 14 статті 46, частин 1, 10 статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" зазначив, що
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України. Гарантоване
державою місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою,
зокрема, через селищну раду та її
виконавчий орган, в особі виконавчого
комітету селищних рад, і передбачає
правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування відповідно до
Конституції України визначає Закон
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР
(надалі по тексту - Закон №280/97-ВР).

Главою 4 Розділу ІІ Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено організаційно-правову
основу місцевого самоврядування та
загальну і виключну компетенція
(повноваження) районних і обласних рад.

Стаття 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються районними радами на
пленарних засіданнях. Перелік
виключної компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 37
пунктів частини першої і 4 пункти
частини третьої статті 43 даного Закону.

За приписами частини 2 статті 43
коментованого Закону районні ради
можуть розглядати і вирішувати на
пленарних засіданнях й інші питання,
віднесені до їх відання цим та іншими
законами. Тобто, знову ж таки Закон
закріплює можливість вирішення не
будь-яких інших питань, а тільки тих,
які законодавчо віднесені до
повноважень відповідної ради.

Таким чином, законодавчому визначенню
змісту інституту місцевого
самоврядування властиві принаймні дві
найважливіші ознаки. Це - самостійність
територіальної громади, органів
місцевого самоврядування у вирішенні
певного кола питань і те, що предметами
відання місцевого самоврядування є не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних
громад. Перелік таких питань визначено
у Конституції України та законах
України. При цьому, органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і
самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Як зазначено в преамбулі рішення
Верховинської районної ради від 27
січня 2014 року, при його
прийнятті відповідач керувався
статтею 5 розділу ХІ Конституції
України.

Так, вказана норма Конституції України
визначає, що Україна є республікою.
Носієм суверенітету і єдиним джерелом
влади в Україні є народ. Народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування. Право визначати і
змінювати конституційний лад в Україні
належить виключно народові і не може
бути узурповане державою, її органами
або посадовими особами.

Статтею 6 Конституції України
передбачено, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову. Органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Крім того, нормами
Основного закону визначено органи, на
які покладається реалізація
законодавчої, виконавчої та судової
функцій.

З цього конституційного положення у
системному взаємозв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України, слідує,
що органи місцевого самоврядування не
є органами державної влади, а місцеве
самоврядування слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні
(стаття 7 Конституції України).

В рішенні від 5 жовтня 2005 року №6-рп/2005
(справа про здійснення влади народом),
Конституційний суд України зазначив,
що положення частини 2 статті 5
Конституції України "носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ" треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України. Положення частини 4
статті 5 Конституції України "ніхто не
може узурпувати державну владу" треба
розуміти як заборону захоплення
державної влади шляхом насилля або в
інший неконституційний чи незаконний
спосіб органами державної влади та
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами чи їх
об'єднаннями.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" місцеве самоврядування
здійснюється територіальними
громадами сіл, селищ, міст як
безпосередньо, так і через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, а також через районні та
обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Форми безпосереднього здійснення
місцеве самоврядування
територіальними громадами сіл, селищ,
міст, їх членами передбачено статтями 7,
8, 9, 13, 14 коментованого Закону через
місцеві референдуми, загальні збори
громадян, місцеві ініціативи,
громадські слухання, через органи
самоорганізації населення. При цьому,
здійснення місцевого самоврядування в
таких формах також обмежене питаннями
місцевого значення, що належать до
відання місцевого самоврядування
згідно вказаного Закону, та інших
законодавчих актів.

Із змісту резолютивної частини
оскаржуваного рішення слідує, що
Верховинською районною радою
рекомендовано Верховинській селищній
раді та сільським радам утворити
Загони народної самооборони як органу
громадського формування з охорони
правопорядку, яким доручено
забезпечити охорону адміністративних
приміщень і громадського правопорядку
при проведенні мирних зібрань на
території району, а також визначено
нормативний документ - Типовий статут
громадського формування з охорони
правопорядку, яким необхідно у своїй
діяльності керуватися згаданим
суб'єктам.

Тобто, рішенням відповідача від 27 січня
2014 року радам, розміщеним в межах
Верховинського району, рекомендовано
утворити відповідні громадські
формування, визначено для них типовий
статут, а також наділено їх відповідним
обсягом повноважень.

За змістом вимог статті 1 Закону
України "Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону" засади участі громадян в
охороні громадського порядку і
державного кордону громадяни України
відповідно до Конституції України
мають право створювати в установленому
цим Законом порядку громадські
об'єднання для участі в охороні
громадського порядку і державного
кордону, сприяння органам місцевого
самоврядування, правоохоронним
органам, Державній прикордонній службі
України та органам виконавчої влади, а
також посадовим особам у запобіганні
та припиненні адміністративних
правопорушень і злочинів, захисті
життя та здоров'я громадян, інтересів
суспільства і держави від протиправних
посягань, а також у рятуванні людей і
майна під час стихійного лиха та інших
надзвичайних обставин (далі -
громадські формування з охорони
громадського порядку і державного
кордону).

Громадські формування з охорони
громадського порядку і державного
кордону можуть бути створені на
засадах громадської самодіяльності як
зведені загони громадських формувань,
спеціалізовані загони (групи) сприяння
міліції та Державній прикордонній
службі України, асоціації громадських
формувань тощо.

Положеннями статті 4 коментованого
Закону визначено, що громадські
формування з охорони громадського
порядку і державного кордону
створюються на добровільних засадах за
місцем роботи, навчання або проживання
громадян.

Рішення про створення громадських
формувань з охорони громадського
порядку і державного кордону
приймається на зборах (конференціях)
громадян. На збори можуть бути
запрошені представники трудових
колективів, навчальних закладів,
правоохоронних органів, підрозділів
Державної прикордонної служби України
та громадськості. Громадські
формування з охорони громадського
порядку і державного кордону
створюються у складі не менше ніж 10
осіб.

Місцеві державні адміністрації, органи
місцевого самоврядування та
правоохоронні органи надають всіляку
допомогу та підтримку у створенні
громадських формувань з охорони
громадського порядку і державного
кордону.

Відповідно до вимог частин 1 та 4 статті
6 Закону України "Про участь громадян в
охороні громадського порядку і
державного кордону" для реєстрації
громадського формування з охорони
громадського порядку і державного
кордону його засновники подають до
відповідного виконавчого органу
сільської, селищної, міської, районної
у місті ради за місцем його діяльності
рішення про його створення, підтримане
відповідним органом внутрішніх справ
чи підрозділом Державної прикордонної
служби України, узгоджене з цими
органами положення (статут), інформацію
про склад керівного органу, а також
список членів формування.

Реєстраційні документи, зазначені у
частині першій цієї статті,
розглядаються відповідним виконавчим
органом сільської, селищної, міської,
районної у місті ради у місячний термін
з дня їх надходження. У разі потреби
орган, який здійснює реєстрацію,
проводить перевірку відомостей,
зазначених у поданих йому документах.
Рішення про реєстрацію або відмову в
ній повідомляється засновникові
письмово у 10-денний термін з дня
прийняття відповідного рішення.

Системний аналіз коментованих норм
Закону вказує на те, що громадські
формування з охорони громадського
порядку створюються самостійно
громадянами на добровільних засадах,
відповідне рішення про створення
такого громадських формувань
приймається на зборах (конференціях)
громадян без участі органів місцевого
самоврядування, для реєстрації
формування його засновники подають до
відповідного виконавчого органу ради
за місцем його діяльності рішення про
його створення. Сама ж реєстрація
формувань, за наслідками попереднього
розгляду документів виконкомами,
здійснюється відповідними
територіальними органами Міністерства
юстиції України згідно вимог Закону
України "Про громадські об'єднання".

В свою чергу, органи місцевого
самоврядування лише надають всіляку
допомогу та підтримку у створенні
громадських формувань з охорони
громадського порядку. Інших
повноважень для місцевих рад, в тому
числі щодо утворення громадських
формувань з охорони громадського
порядку, визначення для них типового
статуту, а також наділено їх
відповідним обсягом повноважень, не
визначено Законом України "Про участь
громадян в охороні громадського
порядку і державного кордону" та
Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Таким чином, при розгляді і вирішення
по суті заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржуване рішення
прийнято поза межами повноважень та не
в спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Рішення 22 сесії VI демократичного
скликання Верховинської районної ради
від 27 січня 2014 року "Про утворення
Загону народної самооборони як органу
громадського формування з охорони
правопорядку на території
Верховинського району" в розумінні
вимог статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" не є
нормативно-правовим актом, а відтак,
відповідно до пункту 1 частини 2 статті
162 Кодексу адміністративного
судочинства України, його належить
визнати протиправним та скасувати, а
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Судові витрати відповідно до положень
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України з сторін не
стягуються.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та
скасувати рішення Верховинської
районної ради Івано-Франківської
області від 27 січня 2014 року "Про
утворення Загону народної самооборони
як органу громадського формування з
охорони правопорядку на території
Верховинського району".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів, у зв'язку із
тим, що закінчення такого терміну
припадало на вихідний день, постанова в
повному обсязі виготовлена 24.02.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.