Справа № 2а-2590/10/1770
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 березня 2014 року Справа № 16853/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Попка Я.С., Іщук Л.П.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційні
скарги фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 та територіального управління
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в
Рівненській області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2010 року у справі за її позовом до
територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області про
визнання постанов нечинними, -

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- ФОП) звернулася до суду з
адміністративним позовом до
територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Рівненській області (далі
- ТУ ГДІАТ в Рівненській області) про
визнання нечинними постанов про
застосування фінансових санкцій за №
0713 від 04.09.2009 року, № 0760 від 21.09.2009 року,
№ 0820 від 12.10.2009 року, № 0821 від 12.10.2009
року, № 0887 від 19.11.2009 року, № 0964 від
21.12.2009 року, № 0123 від 08.02.2010 року, № 0125
від 08.02.2010 року, № 0126 від 08.02.2010 року, №
0223 від 31.03.2010 року, № 0714 від 04.09.2009 року,
№ 0822 від 12.10.2009 року, № 0963 від 21.12.2009
року, № 0120 від 08.02.2010 року, № 0121 від
08.02.2010 року, № 0171 від 09.03.2010 року, № 0222
від 31.03.2010 року, № 0965 від 21.12.2010 року, №
0122 від 08.02.2010 року, № 0124 від 08.02.2010 року.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2010 року у справі № 2а-2592/10/1770 вказаний
позов задоволено частково. Визнано
протиправними та скасовано постанови
ТУ ГДІАТ в Рівненській області № 0713 від
04.09.2009 року, № 0760 від 21.09.2009 року, № 0820
від 12.10.2009 року, № 0821 від 12.10.2009 року, №
0887 від 19.11.2009 року, № 0964 від 21.12.2009 року,
№ 0123 від 08.02.2010 року, № 0125 від 08.02.2010
року, № 0126 від 08.02.2010 року, № 0223 від
31.03.2010 року, № 0822 від 12.10.2009 року, № 0963
від 21.12.2009 року, № 0120 від 08.02.2010 року, №
0121 від 08.02.2010 року, № 0171 від 09.03.2010 року,
№ 0222 від 31.03.2010 року, № 0965 від 21.12.2009
року, № 0122 від 08.02.2010 року, № 0124 від
08.02.2010 року. В частині визнання нечинною
постанови № 0714 від 04.09.2009 року
відповідача у позові відмовлено.

Зазначене судове рішення в
апеляційному порядку оскаржено
сторонами.

У поданій апеляційній скарзі позивач
просить зазначену постанову суду
скасувати в частині відмови позовних
вимог і прийняти нову про задоволення
позову у повному обсязі. Вимоги за
апеляційною скаргою обґрунтовує тим,
що судом першої інстанції не
застосовано ст. 6 Закону України «Про
автомобільний транспорт», відповідно
до якої рейдові перевірки дотримання
автомобільними перевізниками вимог
законодавчих і нормативно-правових
актів щодо забезпечення безпеки
пасажирських перевезень та безпеки
дорожнього руху здійснюються органом
державного контролю не частіше одного
разу на квартал. Стверджує, що
інспекторами
Головоавтотрансінспекції не дотримано
вимог до оформлення завдання на
перевірку, як того вимагає постанова
Кабінету Міністрів України № 1567 від
08.11.2006 року.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить зазначену
постанову суду змінити в частині
задоволення позову, відмовивши у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі. Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що надання документів
у судове засідання жодним чином не
підтверджує факту знаходження їх у
водія під час здійснення перевірки.
Зазначає, що судове рішення не
відповідає дійсним обставинам справи.

Вказує, що в суд першої інстанції було
встановлено, що насправді вимоги
припису позивачем виконані не були і
суд дійшов помилкового висновку про те,
що перевірка виконань вимог припису не
може здійснюватися під час рейдової
перевірки.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянтів у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що
апеляційну скаргу ФОП слід залишити
без задоволення, а апеляційну скаргу ТУ
ГДІАТ в Рівненській області -
задовольнити з таких міркувань.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ФОП, суд першої інстанції виходив із
того, що факт перевезення пасажирів за
кільцевим маршрутом Рівне-Київ-Рівне
працівниками ГДІАТ не встановлено та
не надано доказів на підтвердження
такого факту, а твердження позивача, що
автомобілі здійснювали рейси з
пасажирами лише в один бік: Київ - Рівне
або Рівне - Київ, а в інший їхали без
пасажирів, не спростовані. Тому
перевезення пасажирів за маршрутом
Київ - Рівне або Рівне - Київ відповідно
до Закону «Про автомобільний
транспорт» допускається одним водієм,
в зв'язку з чим за даними фактами
порушення чинного законодавства
позивачем допущено не було і наявності
підстав для застосування до нього
фінансових санкцій не вбачається.

Відсутність полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів спростовується
показаннями водія транспортного
засобу, який ствердив наявність такого
полісу під час перевірки.

Суд прийшов до висновку, що акт
проведення перевірки додержання вимог
законодавства про автомобільний
транспорт під час виконання перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом № 105887 від 08.07.2009 року є
належним та допустимим доказом у
справі, оскільки було встановлено, що
позивач надавав послуги з нерегулярних
пасажирських перевезень без
оформлення документів, передбачених п.
3 Положення про обов'язкове особисте
страхування від нещасних випадків на
транспорті та ст. 39 Закону України «Про
автомобільний транспорт», не видавши
страхових полісів кожному
застрахованому пасажиру. Додана до
позовної заяви копія договору
обов'язкового особистого страхування
від нещасних випадків на транспорті №
36/3603628/1802/09 не є належним доказом
страхування пасажирів, перевезення
яких здійснювалось під час перевірки,
оскільки правовідносини, передбачені
цим договором, не стосуються кожного з
пасажирів.

Оскільки постанова відповідача № 0714
від 04.09.2009 року прийнята в межах та на
підставі чинного законодавства
України, тому в цій частині позовних
вимог позивачу слід відмовити.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам апелянтів,
що викладені у апеляційних скаргах, суд
апеляційної інстанції виходить із
таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
07.08.2009 року, 27.08.2009 року, 10.09.2009 року,
09.09.2009 року, 24.09.2009 року, 19.11.2009 року,
30.12.2009 року, 31.12.2009 року, 02.01.2010 року,
23.02.2010 року працівниками ГДІАТ
проведено рейдові перевірки ФОП щодо
дотримання законодавства про
автомобільний транспорт під час
виконання перевезень пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом,
результати яких зафіксовані у актах за
№ 137194 від 07.08.2009 року, № 155031 від 27.08.2009
року, № 155081 від 10.09.2009 року, № 153559 від
09.09.2009 року, № 155156 від 24.09.2009 року, № 156125
від 19.11.2009 року, № 156634 від 30.12.2009 року, №
156302 від 31.12.2009 року, № 156346 від 02.01.2010
року, № 156799 від 23.02.2010 року.

На підставі наведених актів ТУ ГДІАТ в
Рівненській області було винесено
постанови за № 0713 від 04.09.2009 року, № 0760
від 21.09.2009 року, № 0820 від 12.10.2009 року, №
0821 від 12.10.2009 року, № 0887 від 19.11.2009 року,
№ 0964 від 21.12.2009 року, № 0123 від 08.02.2010
року, № 0125 від 08.02.2010 року, № 0126 від
08.02.2010 року, № 0223 від 31.03.2010 року про
застосування до позивача фінансових
санкцій в розмір 510 грн. за кожним у
зв'язку із наданням послуг з
перевезення пасажирів на маршруті
протяжністю 500 км одним водієм, чим
порушено вимоги ч. 1 абз. 8 ст. 60 Закону
України «Про автомобільний транспорт».

Задовольняючи вимоги ФОП в цій частині,
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно з представленими позивачкою
договорами, перевезення пасажирів
здійснювалося за маршрутами
«Київ-Рівне» та «Рівне-Київ»,
протяжність яких не перевищує 500 км, а
тому наявність двох водіїв у
транспортному засобі на такому
маршруті є необов'язковим.

Апеляційний суд з такими висновками
суду першої інстанції не погоджується,
виходячи з таких підстав.

Засади організації та діяльності
автомобільного транспорту визначені
Законом України «Про автомобільний
транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-III,
в редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин (далі - Закон №
2344-III).

Згідно ст. 6 Закону N 2344-III та п. 1
постанови Кабінету Міністрів України
від 08.09.2004 року № 1190 ГДІАТ є урядовим
органом державного управління, що діє в
складі Міністерства транспорту та
зв'язку України, який здійснює
державний контроль за додержанням
суб'єктами господарювання, які
провадять діяльність у сфері
автомобільного транспорту, вимог
законодавства про автомобільний
транспорт, норм та стандартів
законодавчо регульованої сфери, що
визначають організацію перевезення
пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом, безпеки автомобільних
перевезень.

Відповідно до вимог абз. 10 ст. 35 Закону
№ 2344-III на автобусні маршрути
протяжністю понад 500 км у рейс повинно
направлятися два водії. Для
забезпечення безпеки дорожнього руху,
два водії повинні знаходитись в
транспортному засобі під час всього
маршруту.

Поняття «автобусний маршрут»
визначено статтею 1 Закону № 2344-III,
відповідно до якої, автобусний маршрут
- це шлях проходження автобуса між
початковим та кінцевим пунктами з
визначеними місцями на дорозі для
посадки (висадки) пасажирів.

Відповідно до абз. 8 ст. 60 Закону № 2344-III,
за перевезення пасажирів на маршруті
протяжністю понад 500 кілометрів одним
водієм застосовується санкція - штраф у
розмірі тридцяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Із наявних у матеріалах справи
дорожніх листів від 22-23.01.2010 року (т. 1,
а.с. 9), від 18-19.02.2010 року (т. 1, а.с. 14), від
23.02.2010 року (т. 1, а.с. 19), від 05-06.11.2009 року
(т. 1, а.с. 126), від 15-16.12.2009 року (т. 1, а.с. 163),
від 25-26.12.2009 року (т. 1, а.с. 168), від 30.12.2009
року (т. 1, а.с. 172), від 30.12.2009 року (т. 1, а.с.
176), від 30-31.12.2009 року (т. 1, а.с. 181), від
19.11.2009 року (т. 1, а.с. 192), від 07.08.2009 року (т.
2, а.с. 10), від 27.08.2009 року (т. 2, а.с. 15), від
10.09.2009 року (т. 2, а.с. 18), від 24.09.2009 року (т.
2, а.с. 22), від 19.11.2009 року (т. 2, а.с. 24), від
30.12.2009 року (т. 2, а.с. 27) слідує, що
позивачем здійснено нерегулярні
перевезення за маршрутом
«Рівне-Київ-Рівне», протяжність якого
становить понад 500 км, що є
загальновідомою обставиною та
доказуванню не підлягає.

Дорожній лист згідно ст. 1 Закону N 2344-III -
це документ установленого зразка для
визначення та обліку роботи
транспортного засобу, а тому позивач,
відрядивши водія у рейс, визначив йому
маршрут, за яким здійснюється
перевезення, «Рівне-Київ-Рівне».

Суд першої інстанції безпідставно взяв
до уваги доводи відповідача про те, що
згідно з укладеними договорами
перевезення пасажирів здійснювалося
за маршрутами «Київ-Рівне» та
«Рівне-Київ», оскільки п. 1 вказаних
договорів визначено тільки напрямок
руху «Київ-Рівне», однак не визначено
маршрут.

Таким чином, факт укладення зазначених
договорів не спростовує маршруту руху
автобуса, зазначеного у дорожньому
листі, оскільки договорами було
визначено тільки напрямок перевезення
пасажирів, а не маршрут.

Таким чином, оскільки транспортний
засіб позивача здійснював перевезення
пасажирів за маршрутом
«Рівне-Київ-Рівне», протяжність якого
перевищує 500 км, а перевіркою
встановлено відсутність у
транспортному засобі позивача другого
водія, суд апеляційної інстанції
приходить висновку про правомірність
застосування відповідачем фінансових
санкції в розмірі 510 грн. за кожною з
винесених постанов.

Щодо правомірності прийняття постанов
про застосування фінансових санкцій ТУ
ГДІАТ в Рівненській області № 0822 від
12.10.2009 року, № 0963 від 21.12.2009 року, № 0120
від 08.02.2010 року, № 0121 від 08.02.2010 року, №
0171 від 09.03.2010 року, № 0222 від 31.03.2010 року
суд встановив, що 09.09.2009 року, 05.11.2009
року, 15.12.2009 року, 25.12.2009 року, 22.01.2010 року,
18.02.2010 року ТУ ГДІАТ в Житомирській
області та м. Київ проведено рейдові
перевірки автомобілів, що належать
позивачу. Даними перевірками
встановлено надання послуг з
перевезення пасажирів без оформлення
договору з замовником транспортних
послуг - пасажиром та документу, що
засвідчує оплату транспортних послуг
(акт перевірки № 153559 від 09.09.2009 року);
без оформлення договору з замовником
транспортних послуг, документу, що
засвідчує оплату транспортних послуг;
дорожнього листа; посвідчення водія
відповідної категорії (акт перевірки №
155377 від 05.11.2009 року); неоформлення
документу про сплату транспортних
послуг (акт перевірки № 146510 від 15.12.2009
року); неоформлений договору із
замовником транспортних послуг;
неоформлений документ про сплату
транспортних послуг (акт перевірки №
161486 від 25.12.2009 року), неоформлений
документ про сплату транспортних
послуг (акт перевірки № 146644 від 22.01.2010
року), неоформлений документ про сплату
транспортних послуг (акт перевірки №
146799 від 18.02.2010 року).

На підставі зазначених актів
відповідачем винесені постанови про
застосування фінансових санкцій № 0822
від 12.10.2009 року, № 0963 від 21.12.2009 року, №
0120 від 08.02.2010 року, № 0121 від 08.02.2010 року,
№ 0171 від 09.03.2010 року, № 0222 від 31.03.2010 року
за надання транспортних послуг без
оформлення документів, передбачених
ст. 39 Закону України «Про автомобільний
транспорт».

Задовольняючи позов в цій частині суд
першої інстанції виходив з того, що
відсутність зазначених документів під
час перевірки не підтверджена належним
чином відповідачем, оскільки судом під
час судового засідання були досліджені
надані позивачем належним чином
завірені копії зазначених документів.

Дослідивши надані документи суд
прийшов до висновку, що фактів
порушення ст. 39 Закону України «Про
автомобільний транспорт» наведеними
актами перевірки не зафіксовано, у
зв'язку із чим підстав для винесення
постанов про застосування фінансових
санкцій у відповідача не було.

Апеляційний суд не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 39 зазначеного Закону,
автомобільні перевізники, водії,
пасажири повинні мати і пред'являти
особам, які уповноважені здійснювати
контроль на автомобільному транспорті
та у сфері безпеки дорожнього руху,
документи, на підставі яких
виконуються пасажирські перевезення.
При цьому, для нерегулярних
пасажирських перевезень такими
документами є: для автомобільного
перевізника - ліцензія, документ, що
засвідчує використання автобуса на
законних підставах, інші документи,
передбачені законодавством України;
для водія автобуса - посвідчення водія
відповідної категорії, реєстраційні
документи на транспортний засіб,
ліцензійна картка, дорожній лист,
договір із замовником транспортних
послуг, документ, що засвідчує оплату
транспортних послуг, інші документи,
передбачені законодавством України.

Під час проведення рейдової перевірки
перевіряється, зокрема, наявність
визначених ст.ст. 39 і 48 Закону України
«Про автомобільний транспорт»
документів, на підставі яких
здійснюються перевезення
автомобільним транспортом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про
автомобільний транспорт» обов'язок
забезпечувати водія відповідною
документацією покладено на
автомобільного перевізника.

Статтею 39 зазначеного Закону
встановлено, що автомобільні
перевізники, водії, пасажири повинні
мати і пред'являти особам, які
уповноважені здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на
підставі яких виконуються пасажирські
перевезення.

Постановою відповідача № 0714 від 04.09.2009
року, яка винесена на підставі акту
перевірки № 105887 від 08.07.2009 року, до
позивача застосовано фінансову
санкцію в розмірі 1700 грн. за надання
послуг з перевезення пасажирів без
оформлення документів, передбачених
ст. 39 Закону України «Про автомобільний
транспорт».

Перевіркою встановлено, що позивач
надавав послуги з нерегулярних
пасажирських перевезень без
оформлення документів, передбачених п.
3 Положення про обов'язкове особисте
страхування від нещасних випадків на
транспорті та ст. 39 Закону України «Про
автомобільний транспорт», не видавши
страхових полісів кожному
застрахованому пасажиру.

Відповідно до пп. 14 п. 145 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1997 року № 176, на перевізника
покладено обов'язок здійснювати
обов'язкове особисте страхування
пасажирів від нещасних випадків на
транспорті.

Пунктом 58 зазначених Правил під час
здійснення нерегулярних перевезень
пасажирський перевізник забезпечує в
установленому законодавством порядку
страхування пасажирів.

Відповідно до п. 6 ст. 7 Закону України
«Про страхування», особисте
страхування від нещасних випадків на
транспорті є обов'язковим видом
страхування в Україні.

Статтею 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» передбачено,
що за надання послуг з перевезень
пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений
ст.ст. 39 та 48 цього Закону, накладається
штраф у розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Як слідує з матеріалів справи, жодних
доказів того, що на час перевірки
документи, передбачені ст. 39 Закону
України «Про автомобільний транспорт»,
дійсно знаходились у водія і він
пред'являв їх працівникам
контролюючого органу ФОП не надано.

Надання документів у судове засідання
суду першої інстанції жодним чином не
підтверджує факту знаходження
зазначених документів у водія під час
здійснення перевірки.

Оскільки відповідачем доведено факти
порушення позивачем вимог ст. 39 Закону
України «Про автомобільний транспорт»,
апеляційний суд вважає оскаржувані
постанови про застосування штрафних
санкцій за вказане порушення законними
та обґрунтованими.

Щодо правомірності прийняття постанов
про застосування фінансових санкцій
відповідачем № 0965 від 21.12.2009 року, № 0122
від 08.02.2010 року, № 0124 від 08.02.2010 року,
апеляційний суд зазначає таке.

ТУ ГДІАТ в Рівненській області
застосовано до позивача фінансові
санкції за невиконання перевізником
припису органу державного контролю
щодо усунення порушень транспортного
законодавства.

Визнаючи такі постанови незаконними,
суд першої інстанції виходив з того, що
акти перевірок складались за
результатами рейдових, а не
позапланових перевірок, що суперечить
вимогам ст. 6 Закону України «Про
автомобільний транспорт».

Апеляційний суд не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, з таких підстав.

Приписами п.п. 2.7 і 2.9 Основних вимог
щодо забезпечення безпечного
перевезення пасажирів під час
здійснення нерегулярних пасажирських
перевезень, затверджених наказом
Міністерства транспорту та зв'язку
України та МВС України № 250/100 від 04.03.2008
року, визначено, що автомобільний
перевізник напередодні виконання
нерегулярного перевезення (крім
туристично-екскурсійних, ритуальних
перевезень та перевезень по території
одного населеного пункту) повідомляє
факсограмою, телефонограмою,
електронною поштою або в телефонному
режимі відповідне територіальне
управління Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі (далі - територіальні
управління Головавтотрансінспекції)
про намір здійснювати такі перевезення
та зазначає при цьому дані про себе
(найменування юридичної особи або
прізвище, ім'я, по батькові фізичної
особи - підприємця, номер та серія
ліцензії), про водія(їв) (прізвище, ім'я,
по батькові, номер мобільного телефону
- за наявності), автобус(и) (марка,
реєстраційний номер, серія та номер
ліцензійної картки(ок), маршрут руху,
дата і час перевезення (початковий та
кінцевий пункти, дата, час виїзду та
орієнтовний час повернення), а також
повідомляє про пасажиромісткість
автобуса(ів) та з якою метою будуть
здійснюватись перевезення.

У разі відмови від здійснення
перевезень або неможливості їх
виконання автомобільний перевізник
повідомляє про це відповідне
територіальне управління
Головавтотрансінспекції

У відповідному територіальному
управлінні Головавтотрансінспекції
зазначена інформація реєструється в
журналі та їй присвоюється відповідний
номер, що повідомляється
автомобільному перевізнику, який, у
свою чергу, проставляє його в
дорожньому листі.

Аналіз складених матеріалів перевірок
свідчить про те, що наведені вимоги
позивачем не були дотримані, що
виявлено під час проведення
відповідачем рейдових перевірок.

При цьому, згідно з п. 31 постанови
Кабінету Міністрів України від 8
листопада 2006 року № 1567 «Про
затвердження Порядку здійснення
державного контролю на автомобільному
транспорті» за результатами розгляду
справи про порушення керівник органу
державного контролю або його заступник
за наявності підстав виносить припис
щодо усунення порушень законодавства
про автомобільний транспорт. Припис
підлягає обов'язковому виконанню в
зазначений у ньому строк. Про виконання
припису уповноважена особа суб'єкта
господарювання повинна письмово
повідомити керівникові органу
державного контролю. Припис
складається за формою згідно з
додатком 6 у двох примірниках, один з
яких видається уповноваженій особі
суб'єкта господарювання під розписку
чи надсилається рекомендованим листом
із повідомленням.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» невиконання
перевізниками або їхніми
представниками приписів органів
державного контролю щодо усунення
порушень транспортного законодавства
тягне за собою накладення штрафу у
розмірі сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян. Накладати
такі санкції від імені центрального
органу виконавчої влади з питань
автомобільного транспорту
уповноважені посадові особи урядового
органу державного управління з питань
контролю на автомобільному транспорті.

З огляду на викладене, на думку
апеляційного суду, правових підстав
для скасування зазначених постанов
відповідача № 0965 від 21.12.2009 року, № 0122
від 08.02.2010 року, № 0124 від 08.02.2010 року про
накладення на позивача фінансових
санкцій відповідно до приписів абз. 12 ч.
1 ст. 60 Закону України «Про
автомобільний транспорт» немає.

Таким чином, оскільки при вирішенні
даного публічно-правового спору судом
першої інстанції було допущено
порушення норм матеріального права, а
мотиви, з яких виходив суд під час
ухвалення свого рішення, не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскаржувана постанова підлягає
скасуванню з прийняттям нової про
відмову у задоволенні позову ФОП у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Апеляційну територіального управління
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в
Рівненській області задовольнити.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2010 року у справі № 2а-2590/10/1770 скасувати
та прийняти нову, якою відмовити у
задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Я.С.Попко

Л.П.Іщук