Справа № К/9991/58582/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
м. Київ К/9991/58582/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Ріпкинської
районної державної адміністрації
Чернігівської області про стягнення
коштів, за касаційною скаргою
Управління праці та соціального
захисту населення Ріпкинської
районної державної адміністрації
Чернігівської області на постанову
Ріпкинського районного суду
Чернігівської області від 17 січня 2011
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 липня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року позивач звернувся з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Ріпкинської районної державної
адміністрації Чернігівської області
(далі УПСЗН) про стягнення коштів,
виплата яких передбачена статтею 37
Закону України від 28 лютого 1991 року
№796-ХІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі Закон
№796-ХІІ).

В обґрунтування позову зазначав, що є
особою потерпілою внаслідок
Чорнобильської катастрофи 4 категорії,
що проживає в населеному пункті
віднесеному до зони гарантованого
добровільного відселення, а тому має
право на щомісячну грошову допомогу у
зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробництва та особистого підсобного
господарства, передбачену Законом
№796-ХІІ.

Посилаючись на те, що всупереч
згаданому Закону спірна доплата
провадилась без застосування
кратності до встановленого розміру
мінімальної заробітної плати, а в
твердій сумі, просив стягнути з
відповідачів заборгованість з 1 липня
2010 року.

Постановою Ріпкинського районного
суду Чернігівської області від 17 січня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 липня 2011
року, позовні вимоги задоволено
частково, визнано протиправною
бездіяльність і зобов'язано УПСЗН
провести перерахунок та виплату
позивачу допомоги у зв'язку із
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства,
передбачену статтею 37 Закону №796-ХІІ з 1
липня 2010 року по 17 січня 2011 року, в решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі УПСЗН, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить їх
рішення скасувати та в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є
особою, потерпілою внаслідок
Чорнобильської катастрофи 4 категорії,
проживає в зоні гарантованого
добровільного відселення, віднесеної
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 23 липня 1991 року № 106.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх
інстанції, позивачу щомісяця
виплачувалася передбачена статтею
37Закону № 796-ХІІ виплата в розмірах,
визначених постановою Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Суди дійшли правильного висновку, що
виходячи із загальних засад пріоритету
законів над підзаконними нормативними
актами, при визначенні розміру спірної
виплати застосуванню підлягає саме
стаття 37 Закону № 796-ХІІ, а не постанова
Кабінету Міністрів України № 836 від 26
липня 1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг установлених
законом прав.

Статтею 37 Закону №796-ХІІ передбачено,
що громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства, зокрема у
зоні посиленого радіоекологічного
контролю - 30 процентів від мінімальної
заробітної плати.

Суди правильно виходили з того, що
норми Закону України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України», в частині змін до
Закону №796-ХІІ, не підлягають
застосуванню до даного спору, оскільки
рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року вони визнані
неконституційними.

Крім того, Законами України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»,
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» Кабінету Міністрів України надано
право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, Кабінетом Міністрів України в
цей період таке право використано не
було, а тому вказані норми не
підлягають застосуванню під час
визначення розміру виплати,
передбаченої статтею 37 Закону №796-ХІІ.

Окрім того, положеннями Закону №796-ХІІ
визначено основні засади щодо
реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на охорону
їх життя і здоров'я, оскільки,
відповідно до частини першої статті 50
Конституції України, кожен має право на
безпечне для життя і здоров'я довкілля
та на відшкодування завданої
порушенням цього права шкоди.

Законом №796-ХІІ Кабінет Міністрів
України не уповноважений зменшувати
встановлені останнім конкретні
розміри допомоги, доплат, пенсій і
компенсацій, зокрема, щомісячну
грошову допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства безпосередньо
у зоні гарантованого добровільного
відселення та доплату до пенсії у
зв'язку з проживанням у зоні
гарантованого добровільного
відселення. Навпаки, у частині першій
статті 67 зазначеного Закону
встановлено, що ці розміри
підвищуються Кабінетом Міністрів
України відповідно до зміни індексу
вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати, а встановлені ще в 1996
році Кабінетом Міністрів України
розміри цих допомоги та доплати
протягом тривалих років не
змінювалися. Тому, вони не відповідають
розмірам, встановленим іншими законами
України. Оскільки будь-яких рішень із
цих питань Верховною Радою України та
Кабінетом Міністрів України у
подальшому не приймалося, то виходячи
із загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними
актами при вирішенні даного спору,
застосуванню підлягають положення
статті 37 Закону №796-ХІІ .

Крім того, пільги, компенсації,
гарантії є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень, а
тому, враховуючи положення частини
третьої статті 22 Конституції України,
звуження підзаконним актом змісту та
обсягу права, наданого Законом №796-ХІІ,
є безпідставним.

Отже, висновок судів щодо нарахування
спірної виплати позивачу у зазначений
період відповідає нормам
матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи касаційної скарги
щодо неправильного застосування норм
матеріального права висновків судів не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
помилковому трактуванні наведених
правових норм.

За правилами частини першої 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення
Ріпкинської районної державної
адміністрації Чернігівської області
відхилити, а постанову Ріпкинського
районного суду Чернігівської області
від 17 січня 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 7 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.