Справа № 2а-501/10/0370
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/59166/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
адміністративну справу за касаційною
скаргою Волинського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 12
березня 2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 вересня 2012 року у справі за
позовом Волинського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до сільськогосподарського
виробничого кооперативу ім. Т. Г.
Шевченка про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,-

у с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року Волинське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до Волинського
окружного адміністративного суду з
позовом до сільськогосподарського
виробничого кооперативу ім. Т.Г.
Шевченка про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі 4 796, 00грн., із них
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 4 400, 00грн. та пені - 396, 00грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2010 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04 вересня
2012 року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі Волинське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, не погоджуючись з рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувані рішення
та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Частина перша статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» передбачає, що для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Відповідно до
частини третьої цієї статті
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до Порядку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 січня 2007р. №70, звіт про зайнятість
і працевлаштування інвалідів
роботодавці подають (надсилають
рекомендованим листом) щороку до 1
березня відділенням Фонду, в яких вони
зареєстровані, за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом. Інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Отже, на відповідача покладено
обов'язок створення робочих місць та
інформування про це позивача та
органів зайнятості, у порядку,
встановленому вищезазначеними
нормативними актами.

Судом встановлено, що 25 лютого 2009 року
відповідачем був поданий звіт до
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2008 рік.

Також, судом встановлено, що
сільськогосподарськім виробничим
кооперативом ім. Т.Г. Шевченка з січня
по жовтень 2008 року щомісячно
подавалися звіти до Старожилівського
районного центру зайнятості про
наявність двох вакансій для
працевлаштування інвалідів. Крім того,
відповідачем особисто приймалися міри
для працевлаштування інвалідів.

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо інформування
центру зайнятості про наявність
вільних місць на підприємстві та
потребу у направленні центром
зайнятості інвалідів для
працевлаштування.

За змістом статті 18-1 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» Державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Відповідно до частини 2 статті 218
Господарського кодексу України
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до учасника
господарських відносин за порушення
ним правил, встановлених законодавчими
актами, при наявності в діях суб'єкта
господарювання вини у вчиненні такого
правопорушення та якщо ним не
приймались заходи, спрямовані на
недопущення господарського
правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що
сільськогосподарським виробничим
кооперативом ім. Т.Г. Шевченка було
вжито заходів, передбачених
законодавством, спрямованих на
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
недопущення правопорушень в сфері
господарських правовідносин. У зв'язку
з цим покладення на
сільськогосподарський виробничий
кооператив ім. Т.Г. Шевченка
відповідальності за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для їх
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження відповідача інвалідів, які
бажають працевлаштуватися, має
узгоджуватись із підставами,
передбаченими частиною другою 218
Господарського кодексу України.

Доказів того, що відповідач не створив
робочі місця для інвалідів, відмовив
інвалідам у прийнятті на роботу,
несвоєчасно надавав державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів позивачем не надано, а тому
підстави для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських санкцій
- відсутні.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли вірного
висновку, постановивши рішення про
відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що доводи касаційної скарги,
висновків судів першої та апеляційної
інстанцій не спростовують та не дають
підстав вважати, що судами при розгляді
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення без змін.

Оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанції відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права, то вони не можуть
бути скасованими чи зміненими з
підстав, наведених в касаційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Волинського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:

з оригіналом згідно

помічник судді
А.О. Кулеша