Справа № 0670/5438/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" березня 2014 р. м. Київ
К/800/1319/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом публічного
акціонерного товариства «Соколівський
кар'єр» (далі - Товариство) до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Житомирі Житомирської області про
визнання протиправними дій, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Соколівський
кар'єр» на постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 20 червня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2010 року Товариство звернулося
до суду з позовом, у якому просило
визнати: незаконним призначення пенсії
за віком на пільгових умовах
громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 (далі ? працівники позивача) із
застосуванням управлінням ПФУ пунктів
«а», «б» частини першої статті 13 Закону
України від 5 листопада 1991року №1788-XII
«Про пенсійне забезпечення» (у
редакції спірного періоду; далі - Закон
№1788-XII); протиправними дії відповідача
щодо зобов'язання Товариства
відшкодовувати фактичні витрати на
виплату і доставку пенсій зазначеним
особам; стягнути з управління ПФУ
неправомірно нараховані та
безпідставно сплачені Товариством
кошти на відшкодування фактичних
витрат на виплату і доставку пільгових
пенсій у сумі 142 684 грн. 62 коп. та пеню в
розмірі 120 відсотків річних облікової
ставки НБУ.

Позовні вимоги Товариство
обгрунтовувало тим, що його працівники
набули стаж, який дає право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах, до 1 січня 1992 року, а
тому пенсії цим особам мали
призначатися за пунктом «а» статті 100
Закону № 1788-XII, і позивач не ніс би в
такому випадку відшкодування витрат на
виплату і доставку пенсій.

Постановою Житомирського
окружного адміністративного суду від
12 грудня 2012 року позов задоволено.

Житомирський апеляційний
адміністративний суд постановою від
20 червня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасував та відмовив у
позові.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні
позову апеляційний суд, на підставі
наявних у справі даних встановив і
правильно виходив з того, що положення
статті 100 Закону № 1788-ХІІ не підміняє
положення статті 13 цього ж Закону
стосовно визначення кола осіб, які
мають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах, а лише
вирішує питання щодо визначення
необхідного стажу та віку для
призначення таких пенсій. Тому
обов'язок підприємств і організацій з
відшкодування понесених ПФУ після 1
січня 2004 року витрат на виплату і
доставку пенсій не пов'язаний із датою
призначення такої пенсії чи часом
набуття необхідного для цього
пільгового стажу.

Апеляційний суд правильно виходив з
того, що призначення працівникам
позивача пенсії на підставі пунктів а»,
«б»-«з» частини першої статті 13 Закону
№ 1788-XII ґрунтується на нормах чинного
законодавства.

За змістом пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України від 9 липня 2003
року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі -
Закон № 1058-ІУ) пенсійне забезпечення
застрахованих осіб, які працювали або
працюють на підземних роботах, роботах
з особливо шкідливими й особливо
важкими умовами праці за списком № 1 та
на інших роботах із шкідливими і
важкими умовами праці за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України, та за результатами
атестації робочих місць, на посадах, що
дають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах або за
вислугу років, які відповідно до
законодавства, що діяло раніше, мали
право на пенсію на пільгових умовах або
за вислугу років, здійснюється згідно з
окремим законодавчим актом через
професійні та корпоративні фонди. До
запровадження пенсійного забезпечення
через такі фонди особам, зазначеним в
абзаці першому цього пункту, пенсії
призначаються за нормами цього Закону
в разі досягнення пенсійного віку та
наявності трудового стажу,
передбаченого Законом № 1788-ХІІ. У цьому
випадку розміри пенсій визначаються
відповідно до статті 27 та з урахуванням
норм статті 28 Закону № 105 8-ІV. При цьому
зберігається порядок покриття витрат
на виплату і доставку цих пенсій, що
діяв до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058-ІУ
питання про відшкодування витрат на
виплату і доставку пенсій, призначених,
зокрема, відповідно до пунктів «б»-«з»
частини першої статті 13 Закону №
1788-ХІІ, було врегульовано Законом
України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР
«Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі - Закон
№ 400/97-ВР), відповідно до положень якого
позивач входив до переліку платників
збору на обов'язкове державне пенсійне
забезпечення.

Згідно з абзацом четвертим пункту 1
статті 2 Закону № 400/97-ВР для платників
збору, визначених пунктами 1 та 2 статті
1 цього Закону, об'єктом оподаткування є
також фактичні витрати на виплату і
доставку пенсій, призначених
відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13
Закону № 1788-ХІІ до досягнення
працівниками пенсійного віку,
передбаченого статтею 12 Закону №
1788-ХІІ.

Абзацом третім пункту 1 статті 4
Закону № 400/97-ВР встановлено ставку на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 100 відсотків від
об'єкта оподаткування, визначеного
абзацом четвертим пункту 1 статті 2
цього Закону.

Стосовно законності нарахування
управлінням ПФУ позивачу сум на
відшкодування витрат з виплати та
доставки пенсії, призначеної на
підставі пункту «а» статті 13 Закону
№1788-XII, то обов'язок відшкодовувати їх
ґрунтується на абзаці четвертому
підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих
положень Закону № 1058-IV, відповідно до
якого підприємства та організації з
коштів, призначених на оплату праці,
вносять до ПФУ плату, що покриває
фактичні витрати на виплату і доставку
пенсій особам, які були зайняті повний
робочий день на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці за
списком № 1 виробництв, робіт, професій,
посад і показників, затверджених
Кабінетом Міністрів України, крім тих,
що були безпосередньо зайняті повний
робочий день на підземних роботах
(включаючи особовий склад
гірничорятувальних частин) з видобутку
вугілля, сланцю, руди та інших корисних
копалин, на будівництві шахт та
рудників за списком робіт і професій,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України, починаючи з дня набрання
чинності цим Законом, у розмірі 20
відсотків з наступним збільшенням її
щороку на 10 відсотків до
100-відсоткового розміру відшкодування
фактичних витрат на виплату і доставку
цих пенсій до набуття права на пенсію
за віком відповідно до цього Закону.
Саме у відповідних 2007-2009 рокам розмірах
? 50, 60, 70 відсотків ? відповідачем
нараховувалися витрати позивачу.

Системний аналіз наведених положень
дає підстави для висновку, що витрати
на виплату та доставку пенсій,
призначених особам відповідно до
пунктів «а», «б»-«з» частини першої
статті 13 Закону №1788-XII за списками № 1 і
№2, покриваються підприємствами та
організаціями. При цьому обов'язок
підприємств та організацій з
відшкодування цих витрат, понесених
ПФУ після 1 січня 2004 року, не пов'язаний
із датою призначення такої пенсії чи
часом набуття необхідного для цього
пільгового стажу (до чи після набрання
чинності Законом №1058-IV).

За таких обставин апеляційний суд
підставно скасував рішення суду першої
інстанції і відмовив у позові.

Рішення апеляційного суду відповідає
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги його
висновків не спростовують, такі
ґрунтуються на помилковому
трактуванні правових норм, а тому
підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Соколівський
кар'єр» залишити без задоволення, а
постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 20 червня 2013
року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.