Справа № 806/7156/13-а
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
Житомир справа № 806/7156/13-a

час прийняття: 10 год. 55 хв.
категорія 8.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

за участі секретаря Длугаш О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі представника відповідача
Кужель З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Житомирської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області про визнання
недійсними та скасування податкових
повідомлень - рішень від 15.10.2013 р.
№, № та №,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у
якому просив визнати недійсними та
скасувати податкові повідомлення -
рішення, прийняті Житомирською ОДПІ 15
жовтня 2013 року: № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із застосуванням
штрафних санкцій у розмірі 170,00 грн.; №
про збільшення грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на суму 102578,13 грн. та
застосування штрафних санкцій в
розмірі 12909,72 грн.; № про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму 131308
грн. та застосування штрафних санкцій в
розмірі 30609 грн. У обґрунтування
позовних вимог фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 зазначав, що
висновки викладені в акті перевірки
від 03.10.2013 року № 977/17-2/НОМЕР_4 не тільки
не відповідають чинному законодавству,
а й прямо суперечать йому, оскільки
жодне збільшення валового доходу не
може призвести до зменшення грошового
зобов'язання з податку. Також вказує, що
займався реальною господарською
діяльністю і безспірно ніс витрати по
утриманню рухомого майна, вів книгу
обліку доходів і витрат, тому його дії
не містять порушень вимог п. 177.4 ст. 177 ПК
України, так як до переліку витрат були
включені витратити безпосередньо
пов'язані з отриманням доходів.
Придбання дизельного палива для
використання вантажного автомобіля за
прямими призначеннями та запасних
частин для його ремонту, на думку
позивача, є витратами пов'язаними із
здійсненням господарської діяльності.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
вважає, що незобов'язаний вести
бухгалтерський облік, тому висновки в
акті щодо поширення на нього вимог
Закону України "Про бухгалтерський
облік та бухгалтерську звітність в
Україні" і порушення вимог цього закону
є хибними. За таких обставин, позивач
просить скасувати податкові
повідомлення - рішення відповідача від
15.10.2013 р. №, № та № як
протиправні.

Позивач у засіданні суду позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
просив їх задовольнити, на підставі
доводів викладених у позовній заяві та
письмових поясненнях по справі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив
відмовити у задоволенні позову,
враховуючи твердження наведені у
письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог з наступних підстав.

Встановлено, що у період з 10.09.2013 року по
23.09.2013 року з продовженням терміну
проведення перевірки на три робочих
дні з 24.09.2013 року по 26.09.2013 року
посадовими особами Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
проведена документальна планова
перевірка діяльності ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року.

Перевіркою встановлено порушення
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
вимог:

- пп. 16.1.2 пп. 16.1.12 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1, п. 44.3, п.
44.5, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.
138.2 ст. 138 (пп. 139.1.5 пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139), п.
140.2, п. 140.4 ст. 140, п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, у результаті чого
занижено суму податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
за період, що перевірявся, на суму 102578,13
грн. в тому числі у період з 01.04.2011 р. по
31.12.2011 р. на суму 50939,25 грн., та у період з
01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. на суму 51638,88 грн.;

- п. 198.3, п. 198.5 ст. 198, п. 199.1 ст. 199 та п. 200.1,
п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу
України, у результаті чого занижено
податок на додану вартість у періоді,
що перевірявся, на загальну суму 131308
грн., у тому числі по періодах: - за
квітень місяць 2011 року в сумі 696 грн., за
травень місяць 2011 року в сумі 1936 грн., за
червень 2011 року в сумі 6251 грн., за липень
2011 року в сумі 2536 грн., за серпень 2011
року в сумі 14503 грн., за вересень 2011 року
в сумі 1694 грн., за жовтень 2011 року в сумі
22904 грн., за листопад 2011 року в сумі 4269
грн., за грудень 2011 року в сумі 1031 грн.,
за січень 2012 року в сумі 368 грн., за лютий
2012 року в сумі 3607 грн., за березень 2012
року в 1654 грн., за квітень 2012 року в сумі
2339 грн., за травень 2012 року в сумі 2118
грн., за червень 2012 року в сумі 1771 грн.,
за липень 2012 року в сумі 9523 грн., за
серпень 2012 року в сумі 11192 грн., за
вересень 2012 року в сумі 14315 грн., за
жовтень 2012 року в сумі 10741 грн., за
листопад 2012 року в сумі 11627 грн., за
грудень 2012 року в сумі 6233 грн.;

- п. 177.1 ст. 117 Податкового кодексу
України, оскільки ФОП ОСОБА_1 не було
подано заяву про ре6єстрацію платником
податку на додану вартість в листопаді
2011 року.

За результатами перевірки складено акт
про результати документальної
планової виїзної перевірки ОСОБА_1 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012
року дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року №
977/17-2/НОМЕР_4 від 03 жовтня 2013 року.

15 жовтня 2013 року Житомирською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Житомирській області на
підставі акту перевірки № 977/17-2/НОМЕР_4
від 03.10.2013 р. прийняті податкові
повідомлення - рішення № , яким
ОСОБА_1 збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) у розмірі 170,00 грн.;
№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на 115487,85 грн., у тому числі
за основним платежем у розмірі 102578,13
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями в розмірі 12909,72 грн.; № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 161917 грн. (за основними
платежем - 131308 грн., за штрафними
санкціями - 30609 грн.).

Визначаючись щодо заявлених позовних
вимог, суд виходив з наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіряючи оскаржувані податкові
повідомлення - рішення Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області від
15 жовтня 2013 року, на відповідність
вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд зважає
на таке.

Щодо податкового повідомлення -
рішення № .

Підставою для прийняття вказаного
податкового повідомлення - рішення, на
думку контролюючого органу, слугувало
встановлене під час проведення
планової перевірки порушення
позивачем п. 117.1 ст. 117 Податкового
кодексу України, яке полягало у не
поданні ФОП ОСОБА_1 заяви про
реєстрацію платником податку на додану
вартість в листопаді 2011 року.

Судом безспірно встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрований 02.03.2007 року як фізична
особа - підприємець Виконавчим
комітетом Житомирської міської ради та
06.03.2007 року узятий на облік як платник
податків ДПІ у м. Житомирі,
правонаступником якої є Житомирська
ОДПІ ГУ Міндоходів у Житомирській
області. З 01.01.2011 року позивач здійснює
діяльність на загальній системі
оподаткування.

У акті перевірки від 03.10.2013 р. №
977/17-2/НОМЕР_4 зафіксовано, що перевіркою
встановлено, що ФОП ОСОБА_1 за період з
01.01.2010 року по 31.12.2010 року здійснено
операції з надання послуг з
розрахункового рахунку на загальну
суму 611658 грн. (без ПДВ). У період з 01.12.2010
року по 31.03.2011 року позивач діяльність
не здійснював, доходів не отримував. Як
платник податку на додану вартість
позивач зареєстрований 18.03.2011 року, про
що також свідчить копія свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість НОМЕР_5 від 18.03.2011 року.

Сама ж заява про реєстрацію платника
податку на додану вартість ОСОБА_1
зареєстрована в контролюючих органах
ще 09 лютого 2011 року.

Статтею 117 Податкового кодексу України
закріплена відповідальність за
порушення встановленого порядку
взяття на облік (реєстрації) в органах
державної податкової служби, зокрема, у
пункті 117.1 цієї статті вказано, що
неподання у строки та у випадках,
передбачених цим Кодексом, заяв або
документів для взяття на облік у
відповідному органі державної
податкової служби, реєстрації змін
місцезнаходження чи внесення інших
змін до своїх облікових даних,
неподання виправлених документів для
взяття на облік чи внесення змін,
подання з помилками чи у неповному
обсязі, неподання відомостей стосовно
осіб, відповідальних за ведення
бухгалтерського обліку та/або
складення податкової звітності,
відповідно до вимог встановлених цим
Кодексом, тягнуть за собою накладення
штрафу на самозайнятих осіб у розмірі
170 гривень, на юридичних осіб,
відокремлені підрозділи юридичної
особи чи юридичну особу, відповідальну
за нарахування та сплату податків до
бюджету під час виконання договору про
спільну діяльність, - 510 гривень.

У свою чергу, вимоги щодо реєстрації
осіб як платників податку на додану
вартість визначені статтею 181
Податкового кодексу України.

Так, пунктом 181.1 вказаної статті
Податкового кодексу України, у
редакції, що діяла станом на листопад
2011 року, (далі - ПК України), передбачено,
що у разі якщо загальна сума від
здійснення операцій з постачання
товарів/послуг, що підлягають
оподаткуванню згідно з цим розділом, у
тому числі з використанням локальної
або глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку в
органі державної податкової служби за
своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) з дотриманням вимог,
передбачених статтею 183 цього Кодексу,
крім особи, яка є платником єдиного
податку.

Згідно із п. 183.1 ст. 183 ПК України,
будь-яка особа, що підлягає
обов'язковій реєстрації чи прийняла
рішення про добровільну реєстрацію як
платника податку, подає до органу
державної податкової служби за своїм
місцезнаходженням (місцем проживання)
реєстраційну заяву.

У разі обов'язкової реєстрації особи як
платника податку реєстраційна заява
подається до органу державної
податкової служби не пізніше 10 числа
календарного місяця, що настає за
місяцем, в якому вперше досягнуто
обсягу оподатковуваних операцій,
визначеного у статті 181 цього Кодексу
(п. 183.2 ст. 183 ПК України).

Відповідно до п. 183.10 ст. 183 ПК України,
будь-яка особа, яка підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку, і у випадках та в порядку,
передбачених цією статтею, не подала до
органу державної податкової служби
реєстраційну заяву, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

Отже, застосування до особи, що
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку на додану вартість,
якою не було своєчасно подано до
контролюючого органу відповідної
заяви штрафних санкцій нормами ПК
України не передбачено. Однак, такій
особі, враховуючи приписи Податкового
кодексу України, орган державної
податкової служби зобов'язаний
самостійно за результатами проведення
документальної перевірки визначити
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість без
врахування сум податку, нарахованих
під час придбання товарів/послуг, та
застосувати штраф у розмірі 25
відсотків (50 відсотків - при повторному
порушенні) суми такого зобов'язання.

Також слід зауважити, що в акті
перевірки від 03.10.2013 року № 977/17-2/НОМЕР_4
(т. 1 а.с. 35) та в письмових запереченнях
проти позову відповідачем самостійно
вказується на те, що ФОП ОСОБА_1
зобов'язаний був зареєструватися
платником ПДВ з 01.01.2011 року до 10.01.2011
року. Про підстави і умови виникнення
обов'язку у позивача звернутися до
контролюючого органу з відповідною
заявою у листопаді 2011 року ні в акті
перевірки, ні в письмових запереченнях
відповідачем не зазначається.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що висновок Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
порушення позивачем, у результаті не
подання заяви про реєстрацію платником
податку на додану вартість в листопаді
2011 року, вимог п. 117.1 ст. 117 ПК України є
хибним, а тому податкове повідомлення -
рішення від 15.10.2013 року №
необхідно скасувати як неправомірне.

Стосовно податкового повідомлення -
рішення № .

Зі змісту акту перевірки від 03.10.2013 року
№ 977/17-2/НОМЕР_4 видно, що висновку
Житомирської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Житомирській області про заниження
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 у
період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року суми
податку на доходи фізичних осіб від
провадження діяльності, що підлягає
сплаті до бюджету на 102578, 13 грн.
слугували виявлені під час перевірки,
на думку відповідача, порушення
позивачем:

- п. 164.1 ст. 164, пп. 165.1.1, пп. 165.1.49 п. 165.1 ст. 165
Податкового кодексу України, яке
полягало у завищенні позивачем
загального оподаткованого доходу,
отриманого від провадження діяльності
у період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року, на
суму 64746,32 грн. у зв'язку з тим, що у
період з 01.01.2011 р. по 31.12.2012 р.
підприємцем до складу
загальнообов'язкового оподаткованого
доходу включено суми коштів отримані з
Житомирського міського центру
зайнятості, перерахованої дотації на
створення додаткових робочих місць,
які були відображені позивачем у книзі
обліку доходів та витрат та включені до
податкової декларації за 2011 - 2012 роки
при підрахунку валового доходу; у
період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. ФОП ОСОБА_1
до складу загального оподаткованого
доходу включено суму коштів від ПП
"Агротехазот" у сумі 38333,33 грн. без ПДВ,
які були повернуті останньому як
помилково перераховані, записані до
книги обліку та включені до податкової
декларації при підрахунку валового
доходу за 2012 рік;

- пп. 16.1.2 пп. 16.1.12 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1, п. 44.3, п.
44.5, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.
138.2 ст. 138 (пп. 139.1.5 пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139), п.
140.2, п. 140.4 ст. 140, п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, в результаті чого ОДПІ
встановлено завищення витрат,
пов'язаних із здійсненням діяльності в
період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року на
677328,85 грн., у тому числі у період з 01.01.2011
року по 31.12.2011 року на суму 313158,82 грн., у
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року на
суму 364170,03 грн.

Суд не погоджується із такими
твердженнями відповідача, враховуючи
наведене нижче.

Згідно із пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162
Податкового кодексу України (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, далі - ПК
України), платниками податку на доходи
фізичних осіб є фізична особа -
резидент, яка отримує доходи як з
джерела їх походження в Україні, так і
іноземні доходи.

В силу пункту 164.1 ст. 164 ПК України,
загальний оподатковуваний дохід -
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду.

Відповідно до пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, доходи - загальна сума доходу
платника податку від усіх видів
діяльності, отриманого (нарахованого)
протягом звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентальному шельфі у виключній
(морській) економічній зоні, так і за їх
межами.

Статтею 177 ПК України регулюється
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
провадження господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування.

Пунктом 177.1 вказаної статті
Податкового кодексу України визначено,
що доходи фізичних осіб - підприємців,
отримані протягом календарного року
від провадження господарської
діяльності, оподатковуються за
ставками, визначеними в пункті 167.1
статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування, згідно із п. 177.2
ст. 177 ПК України, є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно із пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 177.3, 177.4 ст. 177 ПК
України, для фізичної особи -
підприємця, зареєстрованого як платник
податку на додану вартість, не
включаються до витрат і доходу суми
податку на додану вартість, що входять
до ціни придбаних або проданих товарів
(робіт, послуг). До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат виробництва (обігу) згідно з
розділом III цього Кодексу. Не належить
до витрат фізичної особи - підприємця
вартість придбаного рухомого і
нерухомого майна, що підлягає
державній реєстрації, у разі якщо таке
майно придбано до державної реєстрації
фізичної особи - суб'єктом
підприємницької діяльності та/або не
використовується в такій діяльності.

Враховуючи наведені норми права та
встановлені під час судового розгляду
справи обставини, суд погоджується із
твердження позивача, що висновок
контролюючого органу про те, що
збільшення валового доходу спричинило
зменшення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб є
невірним, оскільки у разі збільшення
доходу сума податку з доходів фізичних
осіб, що підлягає сплаті, також
збільшується.

За таких обставин, включені ФОП ОСОБА_1
до загального оподатковуваного доходу
суми коштів, отриманих з Житомирського
міського центру як дотації на
створення додаткових робочих місць та
кошти отримані від ПП "Агротехазот" і
повернуті як помилково перераховані не
призвели зменшення грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб.

Відносно ж висновку ОДПІ про завищення
позивачем витрат, пов'язаних із
здійсненням діяльності, у зв'язку з
включенням позивачем до їх складу
витрат по товарах, які не
використовувались в оподаткованих
операціях в межах господарської
діяльності ФОП ОСОБА_1, а саме вартості
придбаного дизельного палива і
запасних частин для обслуговування
автомобілів, то варто зазначити, що
норма п. 177.4 ст. 177 ПК України є
відправною нормою, яка вказує на те, що
витрати суб'єкта господарювання, який
не є платником податку на прибуток, але
надає звітність про доходи від заняття
підприємницької діяльністю,
формуються у тому ж порядку, як у
платників податку на прибуток.

Згідно із п. 138.1 ст. 138 р. ІІІ Податкового
кодексу України, витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПК
України, до складу інших витрат
включаються адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, зокрема: в)
витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник податку
для визначення об'єкта оподаткування
має право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Вичерпний перелік витрат, що не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку наведено у
статті 139 ПК України.

Так, пп. 139.1.1, 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 ПК України,
не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності; витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

У свою чергу, господарська діяльність,
згідно із пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Основні засоби - матеріальні активи, у
тому числі запаси корисних копалин
наданих у користування ділянок надр
(крім вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік) (пп. 14.1.138 п. 14.1 ст.
14 ПК України).

В розумінні пункту 4 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 7
"Основні засоби", затвердженого наказом
Міністерства Фінансів України від
27.04.2000 року № 92 (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), основні засоби -
матеріальні активи, які підприємство
утримує з метою використання їх у
процесі виробництва або постачання
товарів, надання послуг, здавання в
оренду іншим особам або для здійснення
адміністративних і
соціально-культурних функцій,
очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких
більше одного року (або операційного
циклу, якщо він довший за рік).

Судом беззаперечно встановлено, що в
перевіряємий період позивач
здійснював господарську діяльність за
такими видами КВЕД: ремонт і технічне
обслуговування машин і устаткування
промислового призначення; роздрібну
торгівлю деталями та приладдям для
автотранспортних засобів; вантажний
автомобільний транспорт.

Також матеріалами справи підтверджено,
що фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1
ліцензією Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті міністерства транспорту та
зв'язку України серії НОМЕР_6 від 21.10.2010
року надано дозвіл з 13.10.2010 року
здійснювати внутрішні перевезення
вантажів вантажними автомобілями,
причепами та напівпричепами. У зв'язку
з чим позивачем було укладено ряд
договорів про надання послуг по
транспортуванню вантажів на митній
території України і не тільки, а саме:

договір транспортного експедитування
№ 21 від 01.04.2011 року, відповідно до цього
договору та заявок ТОВ "Група Компанія
"Рідна Марка" (Замовник) позивач
організовує надання Замовнику
комплексу послуг, пов'язаних з
перевезенням вантажу по території
України і не тільки автомобільним
транспортом та визначених в цьому
договорі;

договір на виконання транспортних
послуг № 1381 від 16.05.2011 року, за умовами
якого СПД ФО ОСОБА_1 (Перевізник) надає
ТОВ "ТЕК"РАС Логістик" (Замовник)
транспортні послуги по території
України або здійснює міжнародні
вантажні перевезення;

договір перевезення вантажу № 13.06.2011-1
від 13.06.2011 року, за яким ПАТ
"Пиво-безалкогольний комбінат
"Радомишль" (Відправник) доручає, а
Перевізник зобов'язується виконати у
відповідності до умов даного договору
власним автомобільним транспортом
доставити довірені йому відправником
товарно - матеріальні цінності з місця
відправлення до пункту призначення і
видати вантаж уповноваженій на
одержання вантажу особі;

договір перевезення вантажів
автомобільним транспортом № 13/08-11 від
23.08.2011 року, який було укладено між ТОВ
"Укрпродукт Логістикс" (Експедитор) та
ФОП ОСОБА_1 (Перевізник). Пунктом 1 цього
договору визначено, що перевізник за
плату та на підставі заявки
експедитора здійснює перевезення
вантажів Замовника у міському,
приміському й міжміському сполученні.
Перевізник в інтересах Експедитора
виконує пов'язані з перевезенням
транспортно - експедиційні операції6
розроблення маршруту перевезення;
здійснення перевезення власними або
орендованими чи залученими
транспортними засобами; організація
забезпечення відправлення та
одержання вантажу; оформлення товарно -
транспортної документації, її
розсилання інші операції, пов'язані з
перевезенням.

договір на перевезення вантажів
автомобільним транспортом по Україні і
надання транспортно - експедиційних
послуг № 273 від 03.11.2011 року, який був
укладений між ФОП ОСОБА_4 та позивачем;

договір транспортного експедитування
№ 11 від 15.12.2011 року, за умовами якого
відповідно до цього договору та заявок
ПАТ "Пиво-безалкогольний комбінат
"Радомишль" (Замовника) ФОП ОСОБА_1
(Виконавець) організовує надання
Замовнику та надає замовнику комплекс
послуг, пов'язаних з перевезенням
вантажів замовника автомобільним
транспортом;

договір перевезення вантажів
автомобільним транспортом № 13 від
09.02.2012 р., який було укладено між ФОП
ОСОБА_1 (Перевізник) та ТОВ "Укрпродукт
Логістикс" (Замовник) про те, що
Перевізник за плату та на підставі
заявки Замовника здійснює перевезення
вантажів Замовника у міському,
приміському й міжміському сполученні;

договір на транспортне обслуговування
№ 16/02/12ТР від 16.02.2012 р., згідно із яким
ТОВ "ОНВІ" (Замовник) замовляє, ФОП
ОСОБА_1 (Перевізник) надає послуги по
організації і виконанню перевезень
автомобільним транспортом у
міжнародних сполученнях;

договір на виконання транспортних
послуг № 2341 від 17.09.2012 року, відповідно
до цього договору Перевізник надає ТОВ
"ТЕК "РАС Логістик" (Замовник)
транспортні послуги по території
України або здійснює міжнародні
вантажні перевезення.

На підтвердження реальності
здійснення господарської діяльності з
перевезення вантажів позивачем, крім
копій вказаних договорів, також надані
посвідчення про відрядження водіїв,
метою відрядження яких було
перевезення вантажів у період з квітня
2011 року по грудень 2012 року; рахунки -
фактура; акти здачі - приймання робіт
(надання послуг), податкові накладені,
виписані позивачем своїм контрагентам,
товарно - транспортні накладні за
спірний період; договори - заявки на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом, замовлення на перевезення
вантажів автомобільним транспортом по
договорам вказаним вище, заявки до
зазначених договорів на перевезення
вантажів в міжнародному сполученні.

В свою чергу, актом перевірки
встановлено, що протягом періоду, що
перевірявся самозайнята особа ОСОБА_1
використовував працю 5 оформлених
найманих осіб.

Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу та тимчасові
реєстраційні талони транспортного
засобу, копії яких наявні у матеріалах
справи, свідчать про те, що у власності
позивача, в перевіряємий період,
перебував транспортний засіб марки Volvo
FH 12, сідловий тягач -Е, та напівпричіп -
рефрижератор -Е, марки TRAILOR; напівпричіп
бортовий - Е, марки ASKO.

Окрім цього, з'ясовано, що ОСОБА_1, на
підставі договору позички автомобіля
від 28.09.2011 року, який був посвідчений
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу, строком
з 28.09.2011 р. по 28.09.2021 р. прийняв у
тимчасове безоплатне користування від
ОСОБА_5 (Позичкодавець) автомобіль
марки Volvo FH 12, 1998 року випуску, та
напівпричіп SCHWARZMUELLER SPA3E, 1997 року
випуску.

Також позивачем прийнято в тимчасове
користування на строк з 01.08.2011 року по
21.10.2011 року автомобіль марки Volvo FH 12, 1997
року випуску, сідловий тягач - Е, від
ОСОБА_6, що підтверджено договором
позички транспортного засобу від 01.08.2011
року, який був посвідчений приватним
нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу.

01 січня 2012 року між ДП Автобаза ВАТ
"Житомирводбуд" та ФОП ОСОБА_1 було
укладено договір на технічне
обслуговування, перед рейсовий,
технічний та медичний огляди, послуги
служби безпеки руху, охорони праці та
пожежної безпеки, за умовами якого ДП
Автобаза ВАТ "Житомирводбуд" надає
транспортним засобам наступні послуги:
стоянка транспортних засобів по факту;
проведення поточного ремонту на
технічне обслуговування транспортного
засобу з оплатою по факту виконання
робіт; перед рейсовий технічний огляд
транспортних засобів та перед рейсовий
медичний огляд водіїв.

Також між вказаними сторонами було
укладено договір № 13 від 01.01.2012 року,
відповідно до якого ДП Автобаза ВАТ
"Житомирводбуд" (Орендодавець) передає,
а ПП ОСОБА_1 (Орендар) бере у тимчасове
платне користування нежиле приміщення
за адресою: АДРЕСА_1

У засіданні суду позивач пояснив, що з
метою виконання договорів про надання
послуг для заправки власних та
орендованих автомобілів ним було
укладено ряд договорів про купівлю -
продаж нафтопродуктів.

Встановлено, що між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Покупець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Март Індастріс Груп"
(Продавець) укладено договір № 31/МІГ-2010
купівлі - продажу нафтопродуктів від 25
листопада 2010 року. За цим договором
продавець зобов'язаний передати у
власність Покупцю дизельне паливо
(надалі - товар), а Покупець своєчасно
прийняти товар і оплатити його на
умовах цього договору.

Загальна кількість товару: сукупність
кількості окремих партій товару згідно
всіх додаткових угод, які є невід'ємною
частиною цього договору, укладених на
протязі дії.

Вартість товару зазначається з
урахуванням ПДВ, наливу, без або з
урахуванням транспортних витрат (в
залежності від умов поставки,
обумовлених Сторонами) та погоджується
у додаткових угодах. Вартість договору
визначається шляхом складання
вартості всього поставленого товару
протягом терміну дії договору.
Покупець здійснює 100% попередню оплату
товару, якщо інше не передбачено
додатковою угодою (п. 4 договору від
25.11.2010 р. № 31/МІГ-2010).

21.04.2011 року між Підприємством з
іноземними інвестиціями
"Лукойл-Україна" та ФОП ОСОБА_1 укладено
договір № КІ213000178.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору,
його предметом є нафтопродукти, які
Підприємство з іноземними
інвестиціями "Лукойл-Україна"
зобов'язується передати у власність
позивача, а останній прийняти і
оплатити товар. Отримання товару
Покупцем здійснюється на АЗС із
використанням паливних карт.
Асортимент і кількість товару, який
підлягає передачі за цим договором
визначається Покупцем самостійно в
межах коштів, які рахуються на паливній
карті, а також з урахуванням лімітів
відпуску товару, вказаних на паливній
карті.

01.11.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Укрпродукт
Логістикс" та ФОП ОСОБА_1 укладено
договір постановки № 011111, за умовами
якого Товариство зобов'язується
поставити у зумовлені даним договором
строки Покупцеві (позивач у даній
справі) паливно - мастильні матеріали, а
Покупець зобов'язується прийняти
вказаний товар і сплатити за нього
певну грошову суму за умовами цього
договору. ціна та кількість
зазначається сторонами на кожну партію
товару в накладній на відпуск товару,
яка є невід'ємною частиною даного
договору. Загальна ціна договору
складається із суми поставленого
товару згідно всіх накладних, такі
умови обумовлені у пункті 1 вказаного
договору поставки.

03 жовтня 2012 року між Товариством з
обмежено відповідальністю "Мобільний
термінал" і ФОП ОСОБА_1 підписано
договір № 1-Ж/03/10/12.

Статтею 2 договору від 03.10.2012 року
визначено, що Продавець - ТОВ "Мобільний
термінал" протягом строку дії цього
договору зобов'язується передавати у
власність Покупця та відпускати через
мережу АЗС, визначених у додатку до
цього договору нафтопродукти в
асортименті: дизельне пальне,
неетильовані бензини А-95, А-92, А-76, А-80,
ГАЗ (далі - пальне), належної якості
(підтвердженої сертифікатами якості),
що відповідає державним стандартам, в
кількості, визначеній відповідно до
видаткових накладних, а Покупець
зобов'язується оплачувати вартість
пального на умовах цього договору та
отримувати пальне на АЗС.

Асортимент, кількість та ціна пального
вказується у рахунках - фактурі
Продавця, який виписується Продавцем
на підставі Заявки. Ціна договору
визначається шляхом підсумуванням сум
всіх видаткових накладних, виписаних
Продавцем протягом терміну дії
договору. Ціна пального включає ПДВ,
про це йдеться у статті 3 договору від
03.10.2012 року.

На підтвердження взаємовідносин з
вказаними контрагентами позивачем
надано до суду податкові накладні,
виписані позивачу продавцями паливно -
мастильних товарів у квітні, травні,
червні, серпні, вересні, листопаді та
грудні 2011 року; січні, березні, квітні,
травні, червні, липні, серпні, вересні,
жовтні, листопаді та грудні 2012 року;
видаткові накладні за вересень та
листопад 2011 року, квітень, травень,
червень, серпень, вересень, жовтень,
листопад і грудень 2012 року; акти
виборки (інформаційні звіти) за квітень
- червень 2011 р., за серпень - вересень 2011
р., грудень 2011 р., за січень, квітень,
травень, червень, липень, серпень,
вересень, жовтень, листопад та грудень
2012 року.

При цьому слід зазначити, що акт
перевірки не містить жодних зауважень
щодо форми і змісту наведених
позивачем письмових документів.
Доказів, які б вказували на недійсність
чи підробку первинних документів, або
їх невідповідність нормативно -
правовим актам відповідач суду не
надав. Факт придбання паливно -
мастильних матеріалів позивачем
представник відповідача не
заперечував.

Судом безспірно встановлено, що в
період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року
позивачем було придбано пальне в
кількості 119404,646 л.

Із актів списання за вказаний період,
копії яких наявні у матеріалах справи,
видно, що ФОП ОСОБА_1, було списано
пальне в кількості 111663, 520 л.

Під час судового розгляду справи
позивачем наголошувалось, що пальне
було використано під час надання ним
послуг з перевезення вантажів
відповідно до укладених договорів, про
що свідчать подорожні листи вантажного
автомобіля.

У свою чергу, контролюючий орган
вважає, що в подорожніх листах позивача
були відсутні обов'язкові відомості, а
саме в основному в них взагалі не
зазначений маршрут слідування,
відстані між ними, зазначалися лише
пункт доставки вантажу та загальний
пробіг автотранспорту, який значно
перевищує дані перевірки, що не дає
можливості ідентифікувати, куди саме і
на підставі яких документів слідував
автомобіль чи пов'язані дані поїздки з
господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1

Оглянуті в засіданні суду подорожні
листи за спірний період спростовують
наведені твердження відповідача,
оскільки складені на типовій формі № 2,
затвердженій наказом Мінтрансу
України від 29.12.2995 р. № 488/346, містять
необхідну інформацію про рух пального,
кілометраж, що проїхав автомобіль за
певним завданням, у них визначено
відстань та маршрут руху автомобіля
(звідки і куди рухався автомобіль),
результати роботи автомобілів і
причепів.

Суд критично оцінює посилання
відповідача на те, що проведеною
перевіркою встановлені відмінні
(значно менші) відстані від тих, що
вказані у подорожніх листах по всіх
маршрутах, оскільки в засіданні суду
перевіряючий пояснив, що відстань між
маршрутами слідування вантажних
автомобілів ним визначались не за
подорожніми листами, в яких вказаний
кілометраж, а самостійно за допомогою
комп'ютерної програми "Атлас
автомобільних доріг України", тобто
контролюючим органом під час перевірки
на власний розсуд (за непрямим методом)
визначено ймовірну відстань між
маршрутами слідування вантажних
автомобілів позивача, без дотримання
вимог Податкового кодексу України.
Зокрема, п. 83.1 ст. 83 ПК України, якою
визначено, що для посадових осіб
органів державної податкової служби
під час проведення перевірок
підставами для висновків є: документи,
визначені цим Кодексом; податкова
інформація; експертні висновки; судові
рішення; інші матеріали, отримані в
порядку та у спосіб, передбачені цим
Кодексом або іншими законами, контроль
за дотриманням яких покладений на
органи державної податкової служби.

Між тим, суд звертає увагу на те, що
визначення кілометражу за допомогою
комп'ютерної програми автомобільних
доріг має відмінності від реального
кілометражу, який проїжджає кожен
автомобіль, оскільки під час обрахунку
за допомогою вказаної програми не
враховуються обмеження щодо руху
вантажного транспорту, об'їзди,
додатковий кілометраж на стоянки,
заправки, послідовність вигризки
вантажу на об'єктах, людський фактор
водія, тощо.

Окрім цього, позивач у своїх поясненнях
навів приклади самостійного,
вибіркового перерахунку кілометражу
автомобілів за допомогою електронних
карт з урахуванням конкретних адрес
накладних та подачі автомобілів на
завантаження за результатами якого
позивачем знову ж таки встановлено
більшу відстань ніж визначено
перевіряючим під час перевірки.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що використання під час
перевірки результатів комп'ютерної
програми для визначення відстані між
маршрутами як єдиного доказу на
підтвердження сумнів контролюючого
органу не відповідності кілометражу є
неприпустимим, тому доводи відповідача
про завищення позивачем відстані, яка
була пройдена автомобілями під час
здійснення вантажних перевезень та як
наслідок списання більшої кількості
дизельного палива, ніж вказано
позивачем у актах, є безпідставними.

Також суд не погоджується із
посиланнями представника відповідача
на те, що позивачу під час списання
палива необхідно було враховувати
наказ Мінтранспорту України від 10.02.1998
р. № 43, а саме максимально списувати
дизельне паливо в розмірі 46л. на 100 км.
Так як згідно із приписами Норм витрат
палива і мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 10 лютого 1998 р. №
43, ці Норми витрат палива і мастильних
матеріалів на автомобільному
транспорті призначені для планування
потреби підприємств, організацій та
установ (далі - підприємств) в
паливно-мастильних матеріалах і
контролю за їх витратами, ведення
звітності, запровадження режиму
економії і раціонального використання
нафтопродуктів, а також можуть
застосовуватись для розроблення
питомих норм витрат палива.

Натомість, позивач є фізичною особою -
підприємцем, який у своїй діяльності
того планування не здійснює, а
використовує пальне з урахуванням
фактичних вантажних перевезень.
Тягачі, які використовує позивач для
здійснення своєї господарської
діяльності в переліку до вказаного
наказу не вказані.

Під час судового розгляду справи
позивач погодився із тим, що залишок
ТМЦ станом на 31.12.2012 р. дійсно повинен
становити 7741, 126 л., про що свідчать
первинні бухгалтерські документи,
проте через його помилку в поясненнях
було вказано 3266,646 л.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що придбання та використання
позивачем паливно - мастильних
матеріалів у перевіряємому періоді
було зумовлено господарською
діяльністю ФОП ОСОБА_1

Крім того, висновок Житомирської ОДПІ
про завищення валових витрат
обґрунтовано тим, що позивачем
включено до складу валових витрат
вартість придбання запасних частин,
придбання шин, технічного
обслуговування.

Зважаючи на вказане, судом з'ясовано, що
дійсно ФОП ОСОБА_1 (Покупцем) було
укладено ряд договорів
довгострокового постачання з ФОП
ОСОБА_7 (Постачальник) (договір
довгострокового постачання № 52 від
01.04.2011 року); з ФОП ОСОБА_8 (договір № 58
від 01.07.2011 р.); з ФОП ОСОБА_9 (договір № 118
від 01.08.2011 р.); з ФОП ОСОБА_10 (договір № 26
від 01.08.2011 р.); з ФОП ОСОБА_11 (договір
постачання № 1 від 01.10.2011 р.); з ФОП
ОСОБА_12 (договір постачання № 33 від
27.02.2012 р.); з ФОП ОСОБА_9 (договір
постачання № 143 від 01.04.2012 р.).

Пунктом 1 цих договорів передбачено, що
Постачальник зобов'язується на протязі
дії договору поставляти Покупцю товар
(в тому числі, але не виключно - запасні
частини для вантажних автомобілів та
напівпричепів (причепів) автомашин,
авто хімію, супутні товари для
автотранспорту та інше) за його
замовленнями окремими партіями за
цінами, в асортименті та кількості, що
остаточно погоджується сторонами в
накладних, які є невід'ємною частиною
Договору, а Покупець зобов'язується
приймати товар та оплачувати його на
встановлених Договором умовах.
Загальний обсяг та асортимент товару,
що поставляється за цим Договором,
визначається кількістю та
асортиментом товару, поставленого
окремими партіями за всіма видатковими
накладними відповідно до умов Договору
на протязі його дії. Загальна сума
Договору складає суму ціни товару,
вказану в видаткових накладних
протягом дії Договору.

20 березня 2012 року між Дочірнім
Підприємством "АвтоМАЗ-Україна"
(Постачальник) та позивачем (Покупець)
укладено господарський договір
поставки № 62/8, за умовами якого
Постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
Покупцеві товар (товари), а Покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом поставки є запчастини до
вантажних автомобілів.

07 вересня 2012 року між ТОВ "АТП Центр"
(Продавець) та ФОП ОСОБА_1 (Покупець)
укладено договір купівлі - продажу № КО
070912. Відповідно до умов якого Продавець
зобов'язується продати та передати у
власність Покупцю термокінг в
кількості 1 шт. за ціною 20000,00 грн. з ПДВ.

На підтвердження здійснення
взаємовідносин із вказаними
контрагентами позивачем надано копії
зазначених договорів, видаткові та
податкові накладні за період з квітня
2011 року по вересень 2011 року, листопад -
грудень 2011 року, квітень - липень 2012
року, жовтень та грудень 2012 року.

В засіданні суду позивачем зазначено,
що придбані запасні частини були
використані ним для ремонту
автомобілів, які використовувались ним
для надання послуг по перевезенню
вантажів. Запчастини встановлювались
на автомобілі ним самостійно, у зв'язку
з чим і були складені актами списання
ТМЦ.

Кваліфікація ОСОБА_1 підтверджена
дипломом молодшого спеціаліста за
спеціальністю "механізація сільського
господарства", диплом бакалавра, який
свідчить, що позивач отримав базову
вищу освіту за напрямом підготовки
"механізація та електрифікація
сільського господарства" та здобув
кваліфікацію бакалавра з механізації
сільського господарства, дипломом
спеціаліста за спеціальністю
"Механізація сільського господарства",
в якому вказано про здобуття ОСОБА_1
кваліфікації інженера - механіка.

Довідкою ДПІ у м. Житомирі від 23.02.2012 р.
№ 8544/к/1702 підтверджено здійснення
позивачем такого виду господарської
діяльності як ремонт і технічне
обслуговування машин і устаткування
промислового призначення.

Отже, транспортні засоби, що належать
позивачу та використовуються ним в
господарській діяльності фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, який
перебуває на загальній системі
оподаткування в розумінні Податкового
кодексу України є основними засобами.
Придбання дизельного палива для
використання вантажного автомобіля за
прямим його призначенням і запасних
частин для його ремонту було
обумовлено здійсненням позивачем
діяльності, зазначеної у КВЕД та є
витратами пов'язаними із здійснення
господарської діяльності платника
(позивача у справі).

Щодо ведення бухгалтерського обліку
слід вказати, що відповідно пп. 17.1.3 п. 17.1
ст. 17 ПК України, платник податків має
право обирати самостійно, якщо інше не
встановлено цим Кодексом, метод
ведення обліку доходів і витрат.

Абзацом 1 пункту 44.1 статті 44 ПК України
визначено, що для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

У пункті 177.10 статті 177 ПК України
закріплено, що фізичні особи -
підприємці зобов'язані вести Книгу
обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару. Форма Книги обліку
доходів і витрат та порядок її ведення
визначаються центральним органом
державної податкової служби. Фізичні
особи - підприємці застосовують
реєстратори розрахункових операцій
відповідно до Закону України "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг".

Пунктом 1 Порядку ведення Книги обліку
доходів і витрат, яку ведуть фізичні
особи - підприємці, крім осіб, що обрали
спрощену систему оподаткування, і
фізичні особи, які провадять незалежну
професійну діяльність, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації від 24.12.2010 року № 1025,
чинного, на час виникнення спірних
правовідносин, визначено, що
відповідно до пункту 177.10 статті 177 та
пункту 178.6 статті 178 розділу IV
Податкового кодексу України фізичні
особи - підприємці, крім осіб, що обрали
спрощену систему оподаткування, та
фізичні особи, які провадять незалежну
професійну діяльність (далі -
самозайняті особи), зобов'язані вести
Книгу обліку доходів і витрат (далі -
Книга), у якій щоденно на підставі
первинних документів здійснюються
записи про операції, що відбулися у
звітному (податковому) періоді.

Згідно із п. 2 вказаного Порядку,
самозайняті особи повинні придбавати
та оформлювати Книгу самостійно. Книга
має вигляд зошита чи блокнота.
Прошнурована з пронумерованими
сторінками Книга безоплатно
реєструється в органі державної
податкової служби за основним місцем
обліку самозайнятої особи.

Із аналізу наведених правових норм
слідує, що фізичні особи - підприємці,
які перебувають на загальній системі
оподаткування, зобов'язані вести облік
товарних запасів в порядку,
встановленому чинним законодавством.

Під час судового розгляду справи
з'ясовано, що книга обліку доходів і
витрат ведеться Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1.

Більш того, відповідачем не
заперечувалось факту відображення в
книзі обліку доходів та витрат
позивачем коштів отриманих з
Житомирського міського центру
зайнятості як дотації на створення
додаткових робочих місць та коштів
отриманих, а згодом і повернутих, як
помилкового перерахованих ПП
"Агротехазот", що підтверджує належне
ведення позивачем обліку доходів і
витрат зумовлених здійсненням
господарської відповідальності.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 15.10.2013 р. №
про збільшення грошових
зобов'язань з податку на доходи
фізичних осіб, що сплачується за
результатами річного декларування в
сумі 102578,13 грн. за основним платежем та
в сумі 12909,72 грн. за штрафними санкціями,
з приводу якого виник спір, є таким, що
не відповідає фактичним обставинам
справи, відтак його слід визнати
протиправним і скасувати.

Перевіряючи законність винесення
оспорюваного податкового повідомлення
- рішення від 15.10.2013 року № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 131308 грн. та застосовано
штрафні санкції в сумі 30609 грн. на
відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС
України, судом встановлено слідуюче.

В акті перевірки від 03.10.2013 року
зафіксовано, що перевіркою повноти
визначення податкового кредиту за
період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року
встановлено його завищення позивачем
всього у сумі 131467 грн. Зазначене
порушення, на думку відповідача,
виникло у зв'язку з включенням до
складу податкового кредиту суми ПДВ по
товарах, які не використовувались в
оподатковуваних операціях в межах
господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 та
відсутні в складі залишків товару на
кінець перевіряємого періоду.

Враховуючи, що в процесі розгляду
справи відповідачем не доведено
неправомірність формування позивачем
валових доходів і включення ним витрат
на придбанням дизельного палива та
запасних частин до валових витрат, то
суд вважає також неправомірними
причини донарахування податку на
додану вартість.

Податкові зобов'язання Підприємства з
іноземними інвестиціями
"Лукойл-Україна", ТОВ "Альянс Холдинг",
ТОВ "Укрпродукт Логістикс", ТОВ
"Мобільний Термінал", ТОВ "Тріада - Плюс",
ТОВ "Еліт Нафта", ФОП ОСОБА_7., ФОП
ОСОБА_8., ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10, ТОВ з
іноземними інвестиціями "Вольво
Україна", ДП "АвтоМаз-Україна" та,
відповідно, податковий кредит позивача
за вчиненими ними господарськими
операціями підтверджено позивачем
наданими до справи копіями податкових
накладних за період з 01.04.2011 р. по 31.12.2012
року.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового
кодексу України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

У відповідності із п. 198.3 статті 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Придбані позивачем у контрагентів -
постачальників товари використані ним
у господарській діяльності, відтак
суми ПДВ у відповідності до п.198.3. ст..198
ПК України правомірно віднесені
позивачем до складу податкового
кредиту.

Згідно із п. 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України
визначено обов'язкові реквізити, що має
містити податкова накладна.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (п. 201.7 ст. 201 ПК
України).

У процесі судового розгляду
відповідачем не надано доказів про
відсутність чи неправильне заповнення
податкових накладних, що були
оформленні в результаті здійснення
господарських операцій між позивачем
та вказаними контрагентами -
постачальниками.

Відповідач не заперечував та не
спростовував той факт, що податкові
накладні, виписані контрагентами
позивача, відповідають вимогам статті
201 Податкового кодексу України. Також
представником відповідачем не було
спростовано ні реальність операцій із
отримання позивачем товарів, ні факт їх
використання в господарській
діяльності підприємця та сплати
податку до бюджету постачальниками, ні
наявність податкових накладних та всіх
обов'язкових реквізитів в них.

Враховуючи наведене вище, суд
приходить до висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 15.10.2013 р. №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на 131308
грн. та застосування штрафних санкцій в
сумі 30609 грн. є таким, що не відповідає
фактичним обставинам справи, а тому
підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірність своїх рішень.

Водночас, позивач під час судового
розгляду довів суду належними та
допустимими доказами факт придбання
товарів і робіт. Надані позивачем
докази є переконливими і достатніми
для беззаперечного висновку суду щодо
реальності господарських операцій та
використання придбаних товарів та
робіт у власній господарській
діяльності з урахуванням видів
діяльності за КВЕД.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
тому скасовує податкові повідомлення -
рішення Житомирської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області від 15.10.2013 р. №
, № та № як
неправомірні.

Керуючись статтями 86, 158-163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області від 15.10.2013 р. № , № та
№.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Є.Ю.
Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 04
березня 2014 р.