Справа № 2а/0370/1608/11
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
Справа
№ 61663/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Кухтея Р.В., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
22.06.2011 року в справі за позовом ОСОБА_1
до управління Пенсійного фонду
України в місті Володимир-Волинському
Волинської області про визнання
протиправною та скасування вимоги про
сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в місті
Володимир-Волинському Волинської
області про визнання протиправною та
скасування вимоги про сплату боргу.

Позивач посилався на те, що вимога
відповідача про сплату боргу, що виник
у зв'язку з несплатою внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування є неправомірною та
прийнята всупереч законодавчих
положень, що регулюють спірні
правовідносини.

Позивач просив визнати протиправною
та скасувати вимогу управління
Пенсійного фонду України в місті
Володимир-Волинському Волинської
області про сплату боргу № Ф-603 від
5.11.2010 року.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 22.06.2011 року
в задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржив ОСОБА_1, подавши на неї
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що рішення суду першої інстанції слід
скасувати, оскільки судом неповно
досліджено зібрані докази, неповно
встановлено обставини справи, при
розгляді справи порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування апеляційних вимог
вказує, що фіксований розмір внесків до
Пенсійного фонду України, які повинні
сплачуватись фізичними
особами-суб'єктами підприємницької
діяльності, встановлено Указом
Президента України № 727/98 від 3.07.1998 року
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва». При цьому ч.7 п.2 даного
Указу №727/98 встановлено, що суми
єдиного податку, який сплачується
фізичною особою-суб'єктом малого
підприємництва, відділення Державного
казначейства України перераховують до
Пенсійного фонду України 42% від суми
єдиного податку. Згідно п. 6 Указу № 727/98,
суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний (фіксований) податок не
є платником збору на обов'язкове
соціальне страхування.

Особи, які беруть участь в справі, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, проте в
судове засідання не прибули, що є
підставою для її розгляду в порядку
письмового провадження за наявними в
ній матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з таких підстав.

В справі встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрований як фізична
особа-підприємець виконавчим
комітетом Володимир-Волинської
міської ради Волинської області 20.09.2006
року, що підтверджується свідоцтвом
серії ВО1 № 087415, та 20.09.2006 року
зареєстрований, як платник страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в
управлінні Пенсійного фонду України в
місті Володимир-Волинському
Волинської області. Позивач обрав
особливий спосіб оподаткування -
єдиний податок на 2010 рік.

5.11.2010 року управлінням Пенсійного
фонду України в місті
Володимир-Волинському направлено
позивачу вимогу № Ф-603 про сплату боргу
зі сплати страхових внесків в розмірі
821,46 грн. за липень-вересень 2010 року,
оскільки такі внески не були сплачені
ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач при направленні позивачу
вимоги про сплату боргу діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Закону України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування», тому підстави для
визнання протиправною та скасування
такої вимоги відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції та
вважає їх правильними з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», страховими внесками є
кошти відрахувань на соціальне
страхування та збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування,
сплачені згідно із законодавством, що
діяло раніше, а також кошти, сплачені на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування відповідно до цього
Закону.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі Закон) встановлено,
що виключно цим Законом визначається
порядок нарахування, обчислення та
сплати страхових внесків, стягнення
заборгованості за цими внесками.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі Закону) на платника
страхових внесків покладені обов'язки
щодо нарахування, обчислення і сплати
страхових внесків в повному обсязі в
установлені строки.

Згідно ч.6 ст. 20 Закону, страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду. Базовим
періодом для позивача відповідно до
абзацу 2 ч.6 ст. 20 та п.1 ст. 14 Закону є
календарний місяць.

Згідно з ч.2. ст.106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», чинною на час спірних
правовідносин, суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та/або не
сплачені страхувальниками у строки,
визначені ст. 20 цього Закону, в тому
числі обчислені територіальними
органами Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою ст. 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків.

Пунктом 2 ч.9 ст.106 Закону, чинної на час
спірних правовідносин, встановлено, що
за несплату або несвоєчасну сплату
страхувальниками страхових внесків
органами Пенсійного фонду
накладається штраф в розмірі 10 %
своєчасно не сплачених сум. Одночасно
на суми несплачених страхових внесків
і фінансових санкцій нараховується
пеня в розмірі 0,1 % зазначених сум,
розрахована за кожен день прострочення
платежу.

Відповідно до ч.13 ст.106 Закону, про
нарахування пені та накладення
штрафів, передбачених частинами
дев'ятою і десятою цієї статті,
посадові особи виконавчих органів
Пенсійного фонду в порядку,
встановленому правлінням Пенсійного
фонду, виносять рішення, які протягом
трьох робочих днів із дня їх винесення
надсилаються страхувальнику.

Крім того, згідно з пп. 9.3.2 п.9 Інструкції
про порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України 19.12.2003 року № 21-1, розрахунок
цієї фінансової санкції здійснюється
на підставі даних картки особового
рахунку платника. При застосуванні
штрафів, зазначених у цьому підпункті,
приймається одне рішення після сплати
(погашення) у повному обсязі недоїмки
окремо за кожний базовий звітний
період незалежно від кількості
випадків сплати за вказаний період.

Згідно п. 8.1 та п. 8.2 Інструкції, суми
страхових внесків, своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
пунктами 5.1, 5.2, 5.3 цієї Інструкції, у
тому числі обчислені органами
Пенсійного фонду, уважаються
простроченою заборгованістю із сплати
страхових внесків (далі - недоїмка) і
стягуються з нарахуванням пені та
застосуванням фінансових санкцій.

Органи Пенсійного фонду надсилають
страхувальникам вимогу про сплату
недоїмки в таких випадках:

а) якщо дані документальних перевірок
результатів діяльності страхувальника
свідчать про донарахування сум
страхових внесків;

б) якщо страхувальник має на кінець
звітного базового періоду недоїмку зі
сплати страхових внесків;

в) якщо страхувальник має на кінець
звітного періоду борги зі сплати
фінансових санкцій (штрафів) та пені.

У випадку а) вимога надсилається
одночасно з актом документальної
перевірки.

У випадку б) вимога надсилається
щомісяця протягом п'яти робочих днів,
наступних за звітним базовим періодом.
Вимога формується на підставі даних
особових рахунків платників на всю
суму боргу.

Як видно з матеріалів справи,
заборгованість ОСОБА_1 зі сплати
страхових внесків встановлена та
підтверджена матеріалами справи,
зокрема, повідомленням-розрахунком
суми страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, що підлягають сплаті за
липень-вересень 2010 року (а.с. 10-11).

Посилання апелянта на те, що вимога про
сплату боргу направлена відповідачем
ОСОБА_1, як платнику єдиного податку
суперечить Конституції України, Указам
Президента України № 456/98 «Про
державну підтримку малого
підприємництва» та № 727/98 від 3.07.1998
року «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
субєктів малого підприємництва», «Про
податок з доходів фізичних осіб» від
22.05.2003 року № 889-IV, «Про систему
оподаткування» від 25.06.1991 року № 1251-ХII,
Господарському кодексу України є
помилковими та безпідставними,
оскільки дані нормативно-правові акти
регулюють питання оподаткування, а не
порядок нарахування, обчислення та
сплати внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції щодо правомірності вимоги
управління Пенсійного фонду України в
місті Володимир-Волинському щодо
направлення позивачу вимоги про сплату
боргу № Ф-603 від 5.11.2010 року є
обґрунтованими.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Постанова суду першої інстанції
відповідає матеріалам справи, наявним
в ній доказам, правильно застосованим
нормам матеріального та
процесуального права, тому підстав для
її скасування колегія суддів не
знаходить.

Апелянт не заперечує факту існування
заборгованості зі сплати страхових
внесків, доводи апеляційної скарги
зводяться лише до спростування
обов'язку щодо сплати таких внесків, що
в силу наведеного є безпідставним та
суперечить матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 22.06.2011 року
по справі № 2а/0370/1608/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
Р.В. Кухтей

Д.М.Старунський