Справа № 814/372/14
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

18 березня 2014 року
Справа № 814/372/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Желєзного І.В.
секретар судового засідання Зощак В.В.
розглянувши адміністративну справу

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Жайворонок А.О.

за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, (АДРЕСА_1)

доДержавної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, (вул.
Потьомкінська, 24/2,Миколаїв,54000)

провизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач,
ФОП, суб'єкт господарювання),
відповідно до уточнених вимог,
звернувся до суду з позовом про
скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м.Миколаєва Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у Миколаївській області (далі по
тексту - відповідач, ДПІ, контролюючий
орган): від 10.10.2013 року № про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму
9478,75грн.; від 09.01.2014 року № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб в
частині визначення грошового
зобов'язання на суму 29700,72грн..

В обґрунтування вимог позивач вказав
на невмотивованість підстав прийняття
оскаржуваних рішень (висновок
контролюючого органу про
безтоварність господарських операцій
з ПП «Івал Н», ТОВ «Компай Лтд», ТОВ
«Бриз Групп», ТОВ Виробничо Технічна
База «Аграрій»).

Відповідач позов не визнав, зазначивши
про правомірність дій контролюючого
органу при проведені перевірки
позивача та законність прийнятих
податкових повідомлень-рішень, яким
суб'єкту господарювання визначено
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість та з податку на доходи
фізичних осіб, в зв'язку з
безтоварністю господарських операцій
з ПП «Івал Н», ТОВ «Компай Лтд», ТОВ
«Бриз Групп», ТОВ Виробничо Технічна
База «Аграрій».

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд доходить висновку про
обгрунтованість заявлених вимог,
зважаючи на таке.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Первинним документом є документ, якій
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
встановлено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з пп.14.1.27. п.14.1 ст.14 ПК України,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Підпункт 14.1.36. п.14.1 ст.14 ПК України
визначає господарську діяльність як
діяльність особи, що пов'язану з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно зі ст. ст.13 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року №13-92 «Про прибутковий
податок з громадян» оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами
при проведенні остаточних
розрахунків за нормами, визначеними
Головною державною податковою
інспекцією України за погодженням з
Міністерством економіки України та
Державним комітетом України по
сприянню малим підприємствам та
підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку
підприємств".

Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України
об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно з п.177.4. ст.177 ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Приписами п.177.10. ст.177 ПК України
визначено, що фізичні особи -
підприємці зобов'язані вести Книгу
обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару.

Згідно п. 3.4. Порядку ведення Книги
обліку доходів і витрат, яку ведуть
фізичні особи - підприємці, крім осіб,
що обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність, затвердженого наказом ДПА
України від 24.12.2010 N 1025, зареєстровано в
Мінюсті України 30.12.2010 р. за N 1425/18720,
документами, які підтверджують
витрати, можуть бути, зокрема,
товарно-транспортна та/або податкова
накладна, платіжне доручення,
фіскальний чек, акт закупки (виконаних
робіт, наданих послуг) та інші
розрахункові документи.

Відповідно до п. 1.7. ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
визначено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

Для операцій, що оподатковуються і
звільнені від оподаткування,
складаються окремі податкові накладні.
Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Податкова накладна виписується на
кожну повну або часткову поставку
товарів (робіт, послуг). У разі коли
частка товару (робіт, послуг) не містить
відокремленої вартості, перелік
(номенклатура) частково поставлених
товарів зазначається в додатку до
податкової накладної у порядку,
встановленому центральним органом
державної податкової служби України,
та враховується у визначенні загальних
податкових зобов'язань.

Платники податку повинні зберігати
податкові накладні протягом строку,
передбаченого законодавством для
зобов'язань із сплати податків

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду. Якщо у подальшому
такі товари (послуги) починають
використовуватися в операціях, які не є
об'єктом оподаткування згідно зі
статтею 3 цього Закону або звільняються
від оподаткування згідно зі статтею 5
цього Закону, чи основні фонди
переводяться до складу невиробничих
фондів, то з метою оподаткування такі
товари (послуги), основні фонди
вважаються проданими за їх звичайною
ціною у податковому періоді, на який
припадає початок такого використання
або переведення, але не нижче ціни їх
придбання, виготовлення, будівництва,
спорудження

Відповідно до п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями,
іншими подібними документами згідно з
п.п. 7.2.6 п. 7.2. ст. 7 цього Закону. У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, нарахованих на суму
податкового кредиту, не підтверджену
зазначеними цим пунктом документами.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України визначено,
що «податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
…, та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів».

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку не включив у відповідному
звітному періоді до податкового
кредиту суму податку на додану
вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Системний аналіз правових норм, які
регулюють правовідносини, що є
предметом судового дослідження, вказує
на те, що для формування платником
податків витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість Закон не
передбачає обов'язкової умови
фактичного надходження цих сум (ПДВ) до
бюджету. У разі невиконання
контрагентом платника податків
зобов'язань по сплаті податку до
бюджету негативні наслідки
(відповідальність) настають лише для
нього. Документом, який підтверджує
сплату покупцем податку на додану
вартість в ціні товару, зокрема є
податкова накладна.

Дані правові норми визначають, що до
складу витрат, які дають право
формувати витрати та податковий
кредит, можуть бути віднесені витрати,
що безпосередньо пов'язані з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва та реалізацією продукції,
робіт, послуг, які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності та
підтверджені належними та достатніми
первинними документами. Визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Первинним документом є документ, якій
містить відомості про реальну
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Правильність формування
платником податків валових витрат та
податкового кредиту вимагає наявності
зв'язку витрат платника податків на
придбання послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних товарів (послуг) саме у
контрагента, зазначеного в первинних
документах.

Для віднесення відповідних сум до
складу втрат та податкового кредиту з
ПДВ не передбачається умова
відслідкування та контролю платником
податку (добросовісним набувачем
товару, послуг та ін.) реальної сплати
цих сум до бюджету контрагентом. Чинним
законодавством на сторону в
господарському зобов'язанні не
покладено обов'язок з'ясування
обставин сплати податків та зборів
контрагентом.

При розгляді справи встановлено, що в
період з 28.08.2013 року по 17.09.2013 року ДПІ
проведено документальну планову
виїзну перевірку вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) за період з
01.04.2010 року по 31.12.2012 року, результати
якої оформлено актом від 24.09.2013 року
№228/14-03-17-03-08/НОМЕР_1 (далі - акт
перевірки).

В акті контролюючим органом зазначено
про порушення суб'єктом
господарювання:

ст.13 розділу IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», п.177.2, п. 177.4 ст.177
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за період з
01.04.2010 року по 31.12.2012 року на 67261,03 грн., у
тому числі: за 2010 рік в сумі 48715,81грн.; за
2011 рік в сумі 7455,96грн.; за 2012 рік в сумі
11089,26грн.;

пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, пп. 7.7.1 п.7.7 ст.7
Закону України "Про податок на додану
вартість", п.44.1, ст.44, п. 198.3, п.198,6 ст.198
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено суми податку
на додану вартість, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету за період з
01.04.2010 року по 31.12.2012 року на 37704,00 грн., у
тому числі: за квітень 2010 в сумі 1868,00
грн.; за липень 2010 в сумі 12889,00грн.; за
серпень 2010 в сумі 15364,00грн.; за червень
2012 року в сумі 200,00грн; за липень 2012 року
в сумі 6633,00грн; за серпень 2012 року в сумі
750,00грн.;

п.1 ст.3 Закону України "Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг", а саме - не
проведення ФОП ОСОБА_3 розрахункових
операцій в готівковій формі на суму
15600,00грн. через реєстратор
розрахункових операцій за період з
01.06.2011 року по 31.10.2012 року.

На підставі встановлених в ході
перевірки обставин відповідачем
прийнято податкові
повідомлення-рішення:

від 09.01.2014 року № про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб на 33240,72грн.;

від 10.10.2013 року № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 9478,75грн..

Вирішуючи питання про наявність в діях
суб'єкта господарювання складу
інкримінованих порушень податкового,
суд враховує наступне.

Щодо правомірності податкового
повідомлення-рішення від 09.01.2014 року
№.

Підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок контролюючого
органу про безтоварність
господарських операцій між позивачем
та ПП «Івал Н», ТОВ «Компай Лтд», ТОВ
«Бриз Групп», ТОВ Виробничо Технічна
База «Аграрій».

В судовому засіданні встановлено, що
позивачем надані договори та первинні
документи, що підтверджують факт
реальної поставки на його адресу
товарів (послуг) від безпосередніх
контрагентів - ПП «Івал Н», ТОВ «Компай
Лтд», ТОВ «Бриз Групп», ТОВ Виробничо
Технічна База «Аграрій» на виконання
цивільно-правових угод.

Так, 01.04.2010 між позивачем та ТОВ «КОМПАЙ
ЛТД» укладено договір поставки товарів
за №4. На підтвердження виконання умов
угоди та здійснення господарських
операцій позивачем надано видаткові
накладні, податкові накладні, платіжні
доручення, банківські виписки.

12.04.2004 між позивачем та ТОВ «КОМПАЙ ЛТД»
укладено договір купівлі-продажу
товарів за №8. На підтвердження
виконання умов угоди та здійснення
господарських операцій позивачем
надано додаток до договору за №1,
видаткові накладні, податкові
накладні, платіжні доручення,
банківські виписки на підтвердження
оплати товару.

05.01.2010 між поизвачем та ПП «ІВАЛ-Н»
укладено договір поставки
нафтопродуктів №1. На підтвердження
виконання умов угоди та здійснення
господарських операцій позивачем
надано додаток до договору за №3,
видаткова накладна, податкова
накладна, платіжне доручення,
банківську виписку, рахунок-фактуру.

02.04.2012 між позивачем та ТОВ
«Виробнично-технічна база АГРАРІЙ»
укладено договір поставки №ЗП-2012. На
підтвердження виконання умов угоди та
здійснення господарських операцій
позивачем надано додатки до договору
за №1 та №2, видаткові накладні,
податкові накладні, платіжне
доручення, банківську виписку, рахунок.

01.08.2010 між позивачем та ТОВ «Бриз Групп»
укладено договір на ремонт
автотранспорту. На підтвердження
виконання умов угоди та здійснення
господарських операцій позивачем
надано податкова накладна,
рахунок-фактуру, банківську виписку,
акт-наряд здачі-прийняття робіт.

Видані позивачеві контрагентами
видаткові, податкові накладні та інші
первинні документи відповідають
вимогам діючого законодавства і є
належним доказом правомірності
формування витрат. Придбані позивачем
товари в подальшому використані ним в
господарській діяльності.

Судження відповідача про відсутність у
контрагентів достатніх трудових
ресурсів та матеріальних ресурсів для
здійснення господарських операції,
крім посилання ДПІ на це в акті, нічим
не підтверджується, як не
підтверджується і неможливість
залучення до виконання господарських
зобов'язань третіх осіб за
цивільно-правовими угодами. Крім того,
відсутність трудових ресурсів,
сировини, матеріалів, устаткування
тощо не можуть бути доказом
неспроможності контрагентів виконати
операції із надання поставок з огляду
на відсутність законодавчого
обмеження щодо використання у
господарській діяльності лише власних
основних засобів, транспортних
засобів, як і найманої праці шляхом
укладення трудових, а не
цивільно-правових договорів.

Інформація контролюючого органу (на
підставі актів про неможливість
проведення зустрічних звірок, які не
містять в собі інформації щодо
порушень податкового законодавства
контрагентом при здійсненні
господарських операцій з позивачем)
про незнаходженням ТОВ
«Виробнично-технічна база АГРАРІЙ»,
ТОВ «ІВАЛ Н», ТОВ «БРИЗ ГРУПП» та інших
підприємств (які мали господарські
відносини з контрагентами позивач) за
юридичною адресою не є підставою для
визнання правочинів недійсними, а
господарських операцій безтоварними,
оскільки чинне законодавство не
пов'язує право платника податків на
формування витрат та податкового
кредиту із фактичним знаходженням
підприємства-постачальника за
юридичною адресою.

Щодо правомірності податкового
повідомлення-рішення від 10.10.2013 року
№.

Підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок контролюючого
органу про безтоварність
господарських операцій між позивачем
та ТОВ Виробничо Технічна База
«Аграрій» в зв'язку з не підтвердженням
в ході перевірки фактичного постачання
товарів на адресу ТОВ Виробничо
Технічна База «Аграрій» іншими
суб'єктами господарювання, з якими
позивач не мав жодних стосунків, та
відсутність необхідних трудових
ресурсів для постачання запчастин на
автомобілі.

На думку суду, позиціонування вказаної
обставин (наявність дефектів у
відносинах між безпосередніми
контрагентами позивача з
підприємствами, з якими позивач не мав
жодних стосунків, та недостатність
трудових ресурсів і складських
приміщень) як порушення податкового
законодавства в даному випадку не
ґрунтується на приписах чинного
законодавства та є надуманим.
Досліджені судом фактичні дані
вказують на невмотивованість
аргументів контролюючого органу.

Твердження відповідача про
відсутність у контрагентів достатніх
трудових та матеріальних ресурсів для
здійснення господарських операції не
підтверджено достатніми фактичними
даними, як не підтверджується і
неможливість залучення до виконання
господарських зобов'язань третіх осіб
за цивільно-правовими угодами.
Відсутність трудових ресурсів,
складських приміщень не можуть бути
доказом неспроможності контрагентів
виконати операції із надання поставок
з огляду на відсутність законодавчого
обмеження щодо використання у
господарській діяльності лише власних
основних засобів, транспортних
засобів, як і найманої праці шляхом
укладення трудових, а не
цивільно-правових договорів.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачем надані договір поставки та
первинні документи, що підтверджують
факт реальної поставки на його адресу
товарів від ТОВ «Виробнично-технічна
база АГРАРІЙ», із яких слідує, що 02.04.2012
між ФОП та ТОВ «Виробнично-технічна
база АГРАРІЙ» укладено договір
поставки №ЗП-2012. На підтвердження
виконання умов угоди та здійснення
господарських операцій позивачем
надано додатки до договору за №1 та №2,
видаткові накладні, податкові
накладні, платіжне доручення,
банківську виписку, рахунок.

Видані позивачеві контрагентами
видаткові, податкові накладні та інші
первинні документи відповідають
вимогам діючого законодавства і є
належним доказом правомірності
формування валових витрат та
податкового кредиту з ПДВ. На момент
видачі податкових накладних
постачальники були зареєстровані
платниками ПДВ, а отже, мали право їх
виписувати. В свою чергу, покупець мав
правові підстави включити суму ПДВ по
таким податковим накладним в
податковий кредит. Позивач в повному
обсязі задекларував свої податкові
зобов'язання з ПДВ та сплатив податки
до бюджету.

Висновки контролюючого органу про
безтоварність господарських операцій
базуються на припущеннях, які не
доведені належними та допустимими
доказами.

Посилання контролюючого органу на акт
про неможливість проведення
зустрічних звірок які не містять в собі
інформації щодо порушень податкового
законодавства контрагентом при
здійсненні господарських операцій з
позивачем) про незнаходженням ТОВ
«Виробнично-технічна база АГРАРІЙ» та
інших підприємств (які мали
господарські відносини з
контрагентами позивач) за юридичною
адресою не є підставою для визнання
господарських операцій безтоварними,
оскільки чинне законодавство не
пов'язує право платника податків на
формування витрат та податкового
кредиту із фактичним знаходженням
підприємства-постачальника за
юридичною адресою.

Таким чином, висновки контролюючого
органу про безтоварність
господарських операцій базуються на
припущеннях, які не доведені належними
та допустимими доказами. Оскільки
відповідачем, на якому в
адміністративному судочинстві лежить
тягар доказування правомірності своїх
дій, не надано спростувань реального
характеру здійснюваних позивачем
господарських операцій, що були
обумовлені діловою метою, доводи ДПІ
про безтоварність господарських
операцій, вчинених між позивачем та
вищезазначеним контрагентам, є
бездоказовими.

Вищенаведене в сукупності є підставою
для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 70-71, 86, 122,138, 158-163 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 10.10.2013 року №
.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 09.01.2014 року №
в частині визначення податкового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 29700 гривень 22
копійки.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 182
гривні 70 копійок в рахунок
відшкодування сплаченого судового
збору.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів в порядку ст. 186
КАС України.

Суддя
І. В. Желєзний