Справа № 570/1519/13-а
Суддя: Кушнір Н.В. Н. В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №570/1519/13-а
номер провадження 2-а/570/2/2014
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року

Рівненський районний суд Рівненської
області (як місцевий адміністративний
суд)

в особі судді
Кушнір Н.В.

з участю позивачів
ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

їх представника
ОСОБА_4,

представників відповідача
Калити Т.М.,

Зімакової В.А.,

Смоляра І.А.,

представників третіх осіб
ОСОБА_8,

ОСОБА_9,

при секретарі судового засідання
Бардабушу В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в приміщенні
Рівненського районного суду
Рівненської області ( м.Рівне
вул.Дубенська 25 б ) адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Олександрійської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області, треті особи на стороні
відповідача, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 про визнання недійсним та
скасування рішення сільської ради від
05.04.2012 року,

в с т а н о в и в:

у поданій до суду позовній заяві
позивачі просять визнати недійсним та
скасувати рішення Олександрійської
сільської ради від 05.04.2012 р. в частині
вилучення земельних ділянок у ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 та надання
дозволу на відведення вказаних ділянок
у власність іншим громадянам, а саме
особам, які залучені судом в якості
третіх осіб на стороні відповідача, що
не заявляють самостійних вимог:
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18.

Також просять стягнути понесені судові
витрати.

В обґрунтування своїх вимог
зазначають, що вищевказані земельні
ділянки для ведення городництва надані
позивачам в квітні 1989 р. згідно рішення
правління колгоспу «Горинь». З того
часу вони постійно використовують дані
земельні ділянки за цільовим
призначенням, що підтверджуються
записами в земельно-кадастровій книзі
Олександрійської сільської ради.

Оскільки 05.04.2012 року на сесії
Олександрійської сільської ради
прийнято оскаржуване рішення без їх
згоди, просять визнати його незаконним
та скасувати.

Позивачі в судовому засіданні позов
підтримали повністю і по аналогічних
мотивах та пояснили про вказані
обставини. Додатково показали, що вони
неодноразово зверталися до
відповідача з приводу приватизації
спірних земельних ділянок, але їх
постійно просили "ще почекати".

Їх представник ОСОБА_4 показала, що дії
відповідача є протиправними,
оскаржуване рішення є таким, що не
відповідає вимогам ст.13, 19, 20 Земельного
кодексу Української Радянської
Соціалістичної Республіки 1970 року,
ст.ст.141, 149, 152 ЗК України та Конституції.
Також в обґрунтування своїх вимог
покликається на рішення
Конституційного Суду України у справі
№ 1-17/2005 за конституційним поданням 51
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень статті 92,
пункту 6 розділу X "Перехідні положення"
Земельного кодексу України (справа про
постійне користування земельними
ділянками) та рішення Верховного суду
України в справі №6-40цс12. По суті
стверджує, що позивачі є законними
користувачами землі, тому вилучення у
них земельних ділянок без їх згоди є
незаконним.

Представники відповідача в судовому
засіданні позов не визнали та подали
заперечення проти позову. По суті спору
показали, що відповідач діяв
відповідно до своїх повноважень у
сфері регулювання земельних відносин.
Вважають, що позивачами не доведено їх
право на користування земельними
ділянками, бо ні Земельному кодексу
України 1990 року, ні Земельному кодексу
України 2001 року, які прийшли на зміну
Земельному кодексу Української РСР 1970
року, інститут вторинного користування
невідомий. Позивачі є лише фактичними
землекористувачами, оскільки не мають
належним чином оформлених документів
на земельні ділянки, надані їм ще в часи
УРСР, а відповідно до ст.125 ЗК України
право постійного користування
земельної ділянки виникає з моменту
державної реєстрації цих прав. Таким
чином, рішення правління колгоспу
«Горинь» не має юридичної сили та не
відповідає нормам чинного земельного
законодавства.

З метою забезпечення планомірного,
економічного, обґрунтованого та
комплексного розвитку населених
пунктів сільської ради, підвищення
рівня їх благоустрою, оскаржуваним
рішенням затверджено генеральні плани
населених пунктів сільської ради, в
тому числі села ОСОБА_10. Оспорювані
земельні ділянки вилучені з
користування громадян та передані в
землі запасу відповідача, тому вони
мали право ними розпорядитися.

Відповідачем проведено громадські
слухання з обговорення проектів
генеральних планів. Ще в 1997 році
відповідно до генерального плану
с.Олександрія спірні ділянки
передбачені для розміщення будинку
культури, що свідчить про те, що ділянки
для ведення городництва надані в
тимчасове користування. При розроблені
нового генерального плану вирішено
зазначену земельну ділянку включити в
землі під житлову забудову.

ОСОБА_9 - представник третіх осіб на
стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_10, ОСОБА_16, заперечуючи проти
позову, подав письмові заперечення, де
вказав, що позивачі не надали належних
та допустимих доказів, що вказують на
виникнення у них з квітня 1989 року права
постійного користування земельними
ділянками для городництва, їх розмірів,
площ, меж та місця їх розташування.

Вимогами ст.22 ЗК УРСР 1970 року визначено,
що приступати до користування наданою
земельною ділянкою до встановлення
відповіднимиземлевпорядними органами
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі документа, який
засвідчує право користування землею,
забороняється. А тому законних підстав
у позивачів для початку користування
земельними ділянками для городництва
не було, ще починаючи з квітня 1989 року.

Також відповідно до вимог п. 6 Розділу X
Перехідні положення ЗК України 2001 року
передбачено, що громадяни та юридичні
особи, які мають у постійному
користуванні земельні ділянки, але за
цим Кодексом не можуть мати їх на
такому праві, повинні до 1 січня 2008 року
переоформити у встановленому порядку
право власності або право оренди на
них, але це позивачами зроблено не було.

Додатково показав, що його довірителям
в день винесення оскаржуваного рішення
надані дозволи на виготовлення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок за рахунок земель запасу
сільськогосподарського призначення
Олександрійської сільської ради в
с.Олександрія. Місце розташування
земельних ділянок визначено
ситуаційною схемою місця розташування,
яка узгоджена у встановленому
законодавством порядку. А позивачами
не надано доказу того, що винесення
рішення в частині надання його
довірителям такого права, порушує їх
права.

ОСОБА_8 - представник третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_18, заперечуючи проти позову,
подав письмові заперечення та вказав,
що припинення права первинного
користування автоматично тягне за
собою припинення права вторинного
користування. Колгосп не мав права
передавати позивачам земельні ділянки
у постійне користування, бо вони не
перебували у його власності, щоб дало
право йому ними розпоряджатися. Таким
чином, позивачі не набули права
користування земельними ділянками у
спосіб, встановлений законом, що вказує
на неправомірність та безпідставність
їх позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, з»ясувавши
обставини та вивчивши матеріали
справи, дослідивши подані письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов таких висновків.

Відповідно до змісту ч.2 ст.19
Конституції України органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі та у межах повноважень та
засобами, передбаченими Конституцією
та законами України. Зазначені
положення Конституції України
кореспондовані в ст.24 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

Відповідно до ст.144 Конституції України
органи місцевого самоврядування в
межах повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
для виконання на відповідній
території. У відповідності із ст.59
вищевказаного Закону рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень. Питання
регулювання земельних відносин
відповідно до п.34 ч.1 ст.26 цього Закону
вирішуються виключно на пленарних
засіданнях ради. Згідно зі змістом ст.12
Земельного кодексу розпорядження
землями територіальних громад
відноситься до повноважень сільських
рад у галузі земельних відносин на
території сіл.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України
«Про місцеве самоврядування» акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку. Саме
незгода позивачів із вищевказаним
рішенням відповідача слугувало
підставою для їх звернення до суду.

Спірні правовідносини у даній справі
виникли з приводу правомірності
рішення Олександрійської сільської
ради від 05.04.2012 р. в частині вилучення
земельних ділянок у ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 та надання дозволу на
відведення вказаних ділянок у
власність інших громадян.

Дане рішення було винесене у
відсутності вказаних громадян, про
вилучення у них земельних ділянок вони
дізнались з листа відповідача.

Підстави та порядок припинення
прав на землю визначені в главі 22
Земельного кодексу України. Відповідно
до п.„б" ст.141 Земельного кодексу
України підставою припинення права
користування земельною ділянкою є
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтею 143 ЗК України визначені
підстави для примусового припинення
прав на земельну ділянку. Однією з
таких підстав, відповідно до п.„г"
вказаної статті, є примусове
відчуження земельної ділянки з мотивів
суспільної необхідності. Порядок
вилучення земельних ділянок
визначений в ст.149 Земельного кодексу
України. Відповідно до ч.1 цієї статті
земельні ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням зокрема, органів
місцевого самоврядування на підставі
та в порядку, передбачених цим Кодексом
за згодою землекористувачів, яка
повинна подана у письмовій формі. За
відсутності такої згоди в силу
положення ч.10 ст.149 Земельного кодексу
України питання вирішується у судовому
порядку.

Відповідачем не надано ні письмової
згоди позивачів на вилучення у них
земельної ділянки, ні рішення суду про
таке вилучення.

Це твердження узгоджується з
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 7 „Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" від 16.04.2004
року, де в п.7 стверджується, що захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
ч.3 ст.152 ЗК шляхом, зокрема, визнання
недійсними рішень органів місцевого
самоврядування. Згідно п.8 зазначеної
Постанови, вирішуючи спори про
припинення права власності на земельну
ділянку чи права користування нею, суди
повинні враховувати, що орган
місцевого самоврядування має право
прийняти рішення про це лише в порядку,
з підстав і за умов, передбачених
статтями 140 - 149 ЗК. У випадках,
визначених цими нормами, припинення
права власності на землю чи права
землекористування провадиться за
позовом відповідного органу місцевого
самоврядування в судовому порядку.

Суд не погоджується з твердженням
сторони відповідача, що позивачі
користувалися земельними ділянками
незаконно.

Відповідно до ст.13 ЗК Української РСР
1970 року, який був чинним на час
прийняття рішення правлінням колгоспу
«Горинь», земля в Українській РСР
надається в користування: колгоспам,
радгоспам, іншим
сільськогосподарським державним,
кооперативним, громадським
підприємствам, організаціям і
установам, які згідно змісту ст.19 цього
Кодексу у встановлених законом
випадках можуть надавати з закріплених
за ними земель земельні ділянки у
вторинне користування.

Згідно ст.20 цього Кодексу право
землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад.

Відповідач не заперечує факту
користування позивачами спірними
земельними ділянками, повідомивши, що
конкретна адреса цих земельних ділянок
в погосподарських книгах не вказана.
Шляхом опитування їм було достовірно
відомо, хто конкретно обробляє кожну
ділянку і по можливість її вилучення
позивачам також було достовірно
відомо. Також про це повідомлялося з
газеті "Слово і час" від 09 жовтня 2009
року. Не дивлячись на це, позивачі не
надали відповідачу правовстановлюючі
документи на користування спірними
земельними ділянками.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі № 1-17/2005 (справа про постійне
користування земельними ділянками)
передбачено, що згідно з ч.3 ст.41
Конституції України громадяни для
задоволення своїх потреб можуть
користуватися об"єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону.

Таким чином, стосовно права постійного
користування земельними ділянками діє
механізм захисту, гарантований
статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.
Згідно зі статтею 22 Конституції
України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані (частина друга), при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод (частина третя).
Конституція України (стаття 13) не
виключає можливості для громадян
користуватися землею на визначених у
законі різних правових титулах,
гарантуючи при цьому громадянам право
власності на землю. Поряд із
впровадженням приватної власності на
землю громадянам, на їх вибір,
забезпечувалася можливість
продовжувати користуватися земельними
ділянками на праві постійного
(безстрокового) користування, оренди,
пожиттєвого спадкового володіння або
тимчасового користування. При цьому в
будь-якому разі виключалась як
автоматична зміна титулів права на
землю, так і будь-яке обмеження права
користування земельною ділянкою у
зв"язку з непереоформленням правового
титулу.

Рішенням від 06.06.2012 року Верховного
Суду України в справі №6-40цс 12, що
відповідно до ст.244-2 КАС України є
обов'язковим для всіх судів України,
визначено, що громадяни і юридичні
особи не можуть втрачати раніше
наданого їм права користування
земельною ділянкою.

Таким чином суд вважає, що на час
винесення оскаржуваного рішення
позивачі є законними користувачами цих
земельних ділянок, не відмовлялися від
права користування ними, в
установленому законом порядку
погодження на вилучення цієї землі не
давали.

Оскільки відповідач, приймаючи
оскаржуване рішення без згоди
відповідачів, порушив вимоги
вищевказаних норм права, рішення є
незаконним і підлягає скасуванню.
Відповідачем по справі не було надано
до суду належних доказів щодо
правомірності припинення права
користування земельною ділянкою. Також
відповідачем не доведено в судовому
засіданні факту самовільного зайняття
спірних земельних ділянок позивачами.

Таким чином, за аналізом наданих
доказів, з урахуванням вимог ч.2 ст.71 КАС
України, за якими в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, суд дійшов
висновку про наявність порушення прав
позивачів, що виявилося у фактичному
вирішенні питання про вилучення
земельної ділянки без погодження з
позивачами як землекористувачами.

Вважаючи дії відповідача
протиправними, суд застосовує принцип
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
відповідно до ст.2 КАС України,
констатує про порушене право
позивачів, оскільки факт непогодження
з позивачами як землекористувачами
вилучення земельної ділянки не
відповідає вимогам закону.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення Олександрійської сільської
ради порушує права позивачів і
підлягає скасуванню в частині
вилучення земельних ділянок у ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.94 КАС України у
випадку задоволення позову суд
присуджує всі здійснені позивачем
документально підтверджені судові
витрати з відповідача.

На підставі наведеного, Конституції
України, ст.ст.141, 143, 149 ЗК України,
керуючись ст.2, ч.2 ст.71, ст.ст.94, 244-2 КАС
України, суд

п о с т а н о в и в :

адміністративний позов ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Олександрійської
сільської ради Рівненського району
Рівненської області, треті особи на
стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 про визнання недійсним та
скасування рішення сільської ради від
05.04.2012 року задовольнити.

Скасувати рішення Олександрійської
сільської ради Рівненського району
Рівненської області від 05 квітня 2012
року в частині вилучення земельних
ділянок у ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 по
АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Олександрійської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області на користь ОСОБА_1 32 ( тридцять
дві ) грн. 20 коп. сплаченого судового
збору.

Стягнути з Олександрійської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області на користь ОСОБА_3 32 ( тридцять
дві ) грн. 20 коп. сплаченого судового
збору.

Стягнути з Олександрійської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області на користь ОСОБА_2 32 ( тридцять
дві ) грн. 20 коп. сплаченого судового
збору.

Постанова може бути оскаржена до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський районний суд Рівненської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня у
зв"язку із застосуванням судом ч.3 ст.160
цього Кодексу отримання копії
постанови.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Текст повного рішення
виготовлено 31 січня 2014 року. .

Суддя
Кушнір Н.В.