Справа № 623/830/14-а
Суддя: Бєссонова Т. Д.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер справи 623/830/14-а
Номер провадження 2-а/623/92/2014
У Х В А Л А

іменем України

25 березня 2014 року Ізюмський
міськрайонни суд Харківської області

в складі: головуючого - судді:
Бєссоновій Т. Д.

за участю секретаря:
Ноль С.В.

судового розпорядника:
Максименко Р.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ізюмі справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління праці та соціального
захисту населення Ізюмської міської
ради Харківської області про визнання
противоправними дій та бездіяльності,
зобов'язання вчинити певні дії по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат щорічної разової грошової
допомоги до Дня Перемоги та стягнення
коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач 04 березня 2014 року звернувся до
суду з позовом до управління праці та
соціального захисту населення
Ізюмської міської ради Харківської
області ( далі Управління), посилаючись
на те, що він є інвалідом війни першої
групи, та перебуває на обліку в
Управлінні праці і соціального захисту
населення Ізюмської міської ради
Харківської області і має право на
пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни - інвалідів
війни. Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» № 3551-12 від 22.10.1993
року, а саме статтею 13, передбачено
виплату разової грошової допомоги до 5
травня інвалідам війни - у розмірі
десяти мінімальних пенсій за віком. Але
щорічна разова допомога до 5 травня в
2013 році йому неправомірно
виплачувалась в неповному розмірі.

Просить суд визнати неправомірними дії
Управління щодо не нарахування та
виплати щорічної разової грошової
допомоги за 2013 рік, як інваліду війни І
групи в розмірі, передбаченому ст.13
Закону України « Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок та виплату щорічної
разової грошової допомоги за 2013 рік
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, визначеного відповідно до ч. 1
ст. 28 Закону України від 09.07.2003 року №
1058-IV « Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», як інваліду
війни І групи у розмірі передбаченому
ст.13 Закону України « Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в редакції, що діє
з 22 травня 2008 року, а саме десяти
мінімальних пенсій за віком, з
урахуванням виплачених коштів.

Представник позивача надав суду
письмову заяву про розгляд справи без
участі позивача та його представника.

Відповідач позов не визнав, надав суду
письмові заперечення в яких вказав, що
діяв в межах і в спосіб передбачений
законодавством і Конституцією України.

Судовим розглядом встановлено, що
позивач має статус потерпілого від
наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 1) і
інваліда І групи, що підтверджується
ксерокопіями посвідчень (а.с.4,5)

Із відповіді Управління від 20.02.2014 року
№ 1035 вбачається, що позивачеві 10.04.2013
року була виплачена щорічна разова
допомога до 5 Травня в розмірі 2415 грн. в
межах фінансування з Державного
бюджету ( а.с.7).

Відповідно до ст. 95 Конституції України
бюджетна система України будується на
засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; виключно
законом про Державний бюджет України
визначаються будь - які видатки держави
на загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків;
держава прагне до збалансованості
бюджету України.

Метою і особливістю закону про
Державний бюджет України є
забезпечення належних умов для
реалізації положень інших законів
України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед
громадянами, спрямовані на їх
соціальний захист, у тому числі й
надання пільг, компенсацій і гарантій
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-рп 2007 у справі про
соціальні гарантії).

Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 1 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період (стаття 96 Конституції
України).

У Рішенні від 27 листопада 2008 року №
26-рп/2008 Конституційний Суд України
вказав, що положення частини третьої
статті 95 Конституції України щодо
прагнення держави до збалансованості
бюджету України у системному зв'язку з
положеннями частини другої цієї
статті, статті 46 Конституції України
треба розуміти як намагання держави
при визначенні законом про Державний
бюджет України доходів і видатків та
прийнятті законів, інших
нормативно-правових актів, які можуть
вплинути на доходну та видаткову
частини бюджету, дотримуватися
рівномірного співвідношення між ними.

З огляду на зазначене Конституційний
Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011 визнав принцип
збалансованості бюджету як один із
визначальних поряд з принципами
справедливості та пропорційності (
розмірності) у діяльності органів
державної влади, зокрема, в процесі
підготовки, прийняття та виконання
державного бюджету на поточний рік.

Отже, Верховна Рада України, ухваливши
ці закони та визначивши Кабінет
Міністрів України державним органом,
який повинен забезпечувати реалізацію
встановлених законами України
соціальних прав громадян, надала право
Кабінету Міністрів України визначати
порядок та розміри соціальних виплат
виходячи з наявних фінансових
можливостей бюджету, що за висновком
Конституційного Суду України,
викладеному в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011, узгоджується з
функціями Уряду, визначеними у статті
116 Конституції України.

Таким чином, розміри соціальних виплат
залежать від соціально-економічних
можливостей держави та повинні
надаватися в порядку й розмірах,
передбачених відповідними
нормативними актами - законами України
«Про Державний бюджет» і постановами
Кабінету Міністрів України № 256, № 879.

На залежність розмірів соціальних
виплат і соціальних послуг від
фінансових можливостей держави вказав
Конституційний Суд України й у своїх
рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001
та від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

Аналогічні положення відображені у
статті 22 Загальної декларації прав
людини, згідно з якою кожна людина як
член суспільства має право на
соціальне забезпечення, здійснення
необхідних для підтримання її
гідності, вільного розвитку її особи
прав у економічній, соціальній і
культурній галузях за допомогою
національних зусиль і міжнародного
співробітництва та відповідно до
структури і ресурсів кожної держави; а
також у Міжнародному пакті про
економічні, соціальні і культурні
права 1966 року, який встановлює
загальний обов'язок держав
забезпечувати здійснення цих прав у
максимальних межах наявних ресурсів
(стаття 2).

У рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
«Ейрі проти Ірландії» Європейський Суд
з прав людини констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат (рішення
Європейського суду з прав людини» від
12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан
Асмудсон проти Ісландії).

Відтак, як зазначив Конституційний Суд
України в Рішенні від 26 грудня 2011 року
№ 20-рп/2011, одним із визначальних
елементів у регулюванні суспільних
відносин у соціальній сфері є
додержання принципу пропорційності
між соціальним захистом громадян та
фінансовими можливостями держави, а
також гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу
верховенства права, як пропорційності
(розмірності) Конституційний Суд
України зазначив, що передбачені
законами соціально-економічні права не
є абсолютними, а оскільки держава
зобов'язана регулювати економічні
процеси, встановлювати й застосовувати
справедливі та ефективні форми
перерозподілу суспільного доходу з
метою забезпечення добробуту всіх
громадян, то механізм реалізації цих
прав може бути змінений державною,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження справедливого
балансу між інтересами окремих осіб і
інтересами всього суспільства.

Принцип збалансованості інтересів
людини з інтересами суспільства
сформульовано й у практиці
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «Сорінг проти Сполученого
Королівства» у рішенні від 7 липня 1989
року Суд зазначив, що Конвенція про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року «спрямована на пошук
справедливого співвідношення між
потребами, пов'язаними з інтересами
суспільства в цілому, і вимогами
захисту основних прав людини». У
рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі
«Ріс проти Сполученого Королівства»
цей Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи
існує позитивне зобов'язання стосовно
людини, «належить врахувати
справедливий баланс, який має бути
встановлений між інтересами всього
суспільства й інтересами окремої
людини».

Отже, системний аналіз зазначених
правових норм дає підстави для
висновку про правомірність дій
відповідача при наданні одноразової
грошової допомоги до 5 Травня за 2013 рік.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який , якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватись інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які , якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
( в редакції чинній на момент розгляду
справи) адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів, не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про,
що постановляє ухвалу.

Вказана соціальна допомога є
одноразовою виплатою, позивач отримав
щорічну разову допомогу до 5 Травня в
квітні 2013 року і мав реальну можливість
звернутись до суду за захистом
порушених, як він вважає, прав, в межах
строку звернення до суду встановленого
законом.

Інших доказів в обґрунтування
поважності причин пропуску
процесуального строку звернення до
суду позивачем в судовому засіданні не
надано.

Звернення позивача до відповідача в
лютому 2014 року не може бути підставою
для поновлення строку звернення до
адміністративного суду.

Керуючись пунктом 9 ч. 1 ст. 155 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до управління
праці та соціального захисту населення
Ізюмської міської ради в Харківській
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Адміністративний апеляційний суд
Харківської області через Ізюмський
міськрайонний суд протягом 5 днів з дня
її проголошення.

Якщо ухвалу було постановлено у
письмовому провадженні або без виклику
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом 5 днів з дня
отримання копії ухвали.

Суддя: