Справа № 2а-9979/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
Справа № 146639/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сапіги В.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в м. Ковелі Волинської області
на постанову Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 16 вересня 2011 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м. Ковелі
Волинської області про стягнення
підвищення до пенсії як дитині війни,-

В С Т А Н О В И В:

30.08.2011 року позивач - ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в м. Ковелі
Волинської області, в якому просить
визнати дії відповідача щодо
нарахування і виплати несплаченої їй
підвищення до пенсії, як дитині війни
протиправними; зобов'язати відповідача
нарахувати та виплатити у повному
обсязі їй, як дитині війни щомісячне
підвищення до пенсії за період з лютого
2011 року по серпень 2011 року.

Ухвалою Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 1 вересня
2011 року позов ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м. Ковелі
Волинської області про стягнення
підвищення до пенсії як дитині війни за
період з 01.02.2011 року по 28.02.2011 року
включно залишено без розгляду.

Постановою Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 16 вересня 2011 року позов
задоволено частково. Визнано дії
управління Пенсійного фонду України в
м. Ковелі Волинської області
неправомірними та зобов'язано його
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
щомісячне підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
урахуванням ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", за період з 01.03.2011 року по
18.06.2011 року з урахуванням виплачених
сум. В решті позову відмовлено.
Постанову звернено до негайного
виконання.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
її в апеляційному порядку. У
апеляційній скарзі просить скасувати
постанову Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 16 вересня
2011 року та прийняти нову постанову,
якою повністю відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт зазначає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", застосовується виключно
для визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.
Питання, пов'язані з підвищенням
розміру пенсії чи державної соціальної
допомоги, яка виплачується замість
пенсії відповідно до ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", слід вирішувати шляхом внесення
змін до цього Закону. Законодавством не
визначено, які органи повинні
виплачувати підвищення розміру пенсії,
за рахунок яких коштів і джерел, в якому
порядку і яким чином обчислювати даний
розмір.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.183-2 цього
Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,

їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
першої інстанції лише частково
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та фактичним
обставинам справи.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що позивач є
дитиною війни, що стверджується
паспортом позивача та пенсійним
посвідченням. У Законі України «Про
соціальний захист дітей війни»
визначено, що державні соціальні
гарантії дітям війни, встановлені цим
Законом, не можуть бути обмежені або
скасовані іншими нормативно-правовими
актами.

Статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачено, що дітям війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищується на 30% мінімальної пенсії
за віком.

Щодо позовних вимог щодо здійснення
позивачу нарахування та виплати
недоплаченого підвищення до пенсії за
2011 рік, суд апеляційної інстанції
зазначає, що пунктом 7 частини першої
Закону України від 14 червня 2011 року №
3491-VI «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік» Прикінцеві положення Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким
установлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що
визначення порядку та розмірів виплат
указаним категоріям громадян
делеговано Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи питання про те, яка з
однопредметних законодавчих норм
однакової юридичної сили, що не визнані
неконституційними в установленому
порядку, підлягає застосуванню, то суд
апеляційної інстанції вказує на те, що
необхідно надавати перевагу тій із них,
що прийнята пізніше. У цих
правовідносинах така норма міститься у
Законі України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік».

На виконання вимог цього Закону
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

Отже, що до набрання чинності
зазначеною постановою Кабінету
Міністрів України, тобто до 23 липня 2011
року, при вирішенні справ цієї
категорії щодо розміру підвищення до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, дітям війни
застосуванню підлягають положення
статті 6 Закону про соціальний захист
дітей війни.

Достатніх правових підстав чи
застережень щодо неможливості виплати
підвищення пенсії позивачу в
передбаченому ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» розмірі
за період з 01.03.2011 року по 18.06.2011 року суд
апеляційної інстанції не вбачає.

Доводи відповідача про те, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абз.1 ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, тому
цей розмір не може застосовуватись для
інших розрахунків (доплат, підвищень,
дотацій, надбавок), є безпідставними,
оскільки наявність такої норми за
відсутності іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
отримання підвищення розміру пенсії,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, як це встановлено ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику суду як
джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав
людини в рішенні від 08.11.2005 року у
справі Кечко проти України, заява №
63134/00, в межах свободи дій держави
визначати, які надбавки виплачувати
своїм робітникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи
закінчити виплату таких надбавок,
вносячи відповідні зміни в
законодавство. Однак, якщо чинне
правове положення передбачає виплату
певних надбавок, і дотримано всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти у цих виплатах доки
відповідні положення є чинними (п. 23
Рішення). Згідно з п. 26 даного Рішення
Суд не приймає аргумент Уряду щодо
бюджетних асигнувань, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

З врахуванням зазначеної вище позиції
Європейського суду з прав людини,
посилання відповідача на відсутність
відповідних асигнувань з державного
бюджету України на дані виплати суд
апеляційної інстанції не приймає.

З огляду на положення ст.ст. 21, 105, 162 КАС
України адміністративний позов може
містити вимоги щодо визнання
незаконними рішення, дії чи
бездіяльності відповідача,
зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодувати шкоду, заподіяну
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю. Встановивши, що
відповідач у справі порушив норми
права, які регулюють спірні
правовідносини, адміністративний суд
повинен визнати такі дії протиправними
і зобов'язати відповідача провести
нарахування та виплату належних
позивачу сум відповідно до закону, а не
ухвалювати рішення про стягнення чи
виплату їх конкретних розмірів.

Оскільки функцію з призначення,
нарахування та виплати підвищення до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги здійснює
Пенсійний фонд України в особі
управління Пенсійного фонду України в
м. Ковелі Волинської області,
відповідний обов'язок слід покласти на
відповідача у справі.

Разом із тим, відповідно до ст. 201 КАС
України підставою для зміни постанови
суду першої інстанції є правильне по
суті вирішення справи, але із
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір
суд першої інстанції по суті правильно
вирішив справу, однак при цьому
помилково допустив негайне виконання
ухваленої постанови в цілому, хоча
системний аналіз положень ч. 1 та 2 ст. 256
КАС України вказує на можливість
негайного виконання судових рішень у
справах цієї категорії виключно у
межах суми стягнення за один місяць.
Тому у цій частині оскаржувану
постанову необхідно змінити.

Керуючись ст. 195, п.3 ч.1 ст.197, ст.ст. 198, 200,
п.1 ч.1 ст. 201, ст.ст. 205, 207, 254 КАС України,
суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Ковелі
Волинської області задовольнити
частково.

Постанову Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 16 вересня
2011 року у справі № 2а/0306/9979/11 в частині
її допущення до негайного виконання
змінити.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України
допустити вищезазначену постанову до
негайного виконання у межах суми
стягнення за один місяць.

У іншій частині постанову Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 16 вересня 2011 року залишити
без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

В.П. Сапіги