Справа № 2а-0870/1486/11
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2014 р. м. Київ
К/800/58140/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,

секретаря судового засідання Гончар
Н.О.,

представника позивача Коваля О.В.,

представника відповідача Маісурадзе
З.А.,

представника прокуратури Клюге Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Імідж Холдинг»
акціонерної компанії «Імідж Холдинг
АпС»

на постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31.10.2013 року

у справі № 2а-0870/1486/11

за позовом дочірнього підприємства
«Імідж Холдинг» акціонерної компанії
«Імідж Холдинг АпС» (далі - позивач, ТОВ
«Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС»)

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів (далі - відповідач, СДПІ ОВП
у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів)

за участю прокуратури Запорізької
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг
АпС» звернулось у березні 2011 року до
суду з адміністративним позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі
Державної податкової служби про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 11.08.2010 року №
/0 та № /0.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 22.07.2013 року
адміністративний позов задоволено у
повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31.10.2013 року постанова Запорізького
окружного адміністративного суду від
22.07.2013 року скасована та прийнята нова
постанова, якою у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.
Вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції було прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідач в своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
суду апеляційної інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 55
Кодексу адміністративного судочинства
України у справі здійснено заміну
відповідача Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Запоріжжі Державної податкової служби
його правонаступником Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинство
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому засіданні та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, відповідачем проведено
документальну невиїзну перевірку
позивача щодо правових відносин з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Торгова Група
«Хорда» (далі - ТОВ «ТГ «Хорда») за
період з 01.01.2009 року по 30.09.2009 року, за
результатами якої складено акт №
273/08-04/32096432 від 22.07.2010 року, з висновками
про допущені позивачем порушення: п.
1.32 ст. 1, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.3.9 п. 5.3
ст. 5, пп. 7.6.1, пп. 7.6.3, пп. 7.6.4 п. 7.6 ст. 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»; ч. 2 ст. 205, ч. 1-3, 5,
6 ст. 203, ч. 1, 2, ст. 215, ч. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
підприємством занижено податок на
прибуток на загальну суму 34 590 912,00
гривень, у тому числі по періодах: за
півріччя 2009 року в сумі 34 245 250,00 гривень,
за 3 квартал 2009 року в сумі 34 590 912,00
гривень; пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4 Закону
України «Про податок на додану
вартість», ч. 2 ст. 205, ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ч. 1, 2
ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України
підприємством занижено податок на
додану вартість в розмірі 27 396 200,00
гривень, у тому числі по періодам:
квітень 2009 року в сумі 15 046 200,00 гривень,
травень 2009 року в сумі 12 350 000,00 гривень.

На підставі вищевказаного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення від
11.08.2010 року: № /0, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток у розмірі 69 147 257,80 гривень, у
тому числі: за основним платежем - 34 590
912,00 гривень та за штрафними санкціями -
34 556 345,80 гривень; № /0, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 41 094 300,00
гривень, у тому числі: за основним
платежем - 27 396 200,00 гривень та за
фінансовими санкціями - 13 698 100,00
гривень.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
господарські операції позивача з ТОВ
«ТГ «Хорда» за період з 01.01.2009 року по
30.09.2009 року мали реальний характер,
понесені витрати на придбання товарів
в наступному призвели до отримання
підприємством прибутку, як наслідок,
валові витрати та податковий кредит
пов'язані з господарською діяльністю
позивача.

В свою чергу, суд апеляційної
інстанції, скасовуючи рішення суду
першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог повністю,
виходив з того, що сама по собі
наявність у підприємства лише належним
чином засвідчених видаткових та
податкових накладних,
рахунків-фактури, виписок банківських
рахунків щодо руху з поточного рахунку
за 01.02.2011 року, 09.02.2011 року, 18.02.2011 року,
22.02.2011 року, 01.03.2011 року не може бути
безумовною підставою для
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій та факту
поставок товарів (послуг), оскільки має
оцінюватись у всій сукупності обставин
щодо видання первинних документів
правосуб'єктним контрагентом,
наявності зв'язку понесених витрат з
господарською діяльністю, що полягає у
намірі платника податку отримати
користь від придбаних послуг. Також,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про відсутність реальності
поставки товару, а отже, і про
відсутність документального
обґрунтування правильності формування
платником податків валових витрат та
податкового кредиту, оскільки у
позивача, як вантажоодержувача,
відсутні товарно-транспортні накладні,
які відносяться до первинних
документів, тобто, до документів, які
містять відомості про господарську
операцію та підтверджують її
здійснення. Крім того, суд апеляційної
інстанції вважає помилковим висновок
суду першої інстанції про те, що
доказом підтвердження реальності угод
та використання позивачем отриманої
від ТОВ «ТГ «Хорда» поліграфічної
продукції у власній господарській
діяльності є договір № б/н-М від 01.10.2006
року, укладений між позивачем
(Замовник) та ТОВ «Бренд Бенд»
(Виконавець) та про те, що правомірність
таких угод підтверджена також і
судовими рішеннями, оскільки він
здійснений без врахування наступних
обставин.

Суд касаційної інстанції не
погоджується з такими висновками суду
апеляційної інстанції. При цьому
колегія суддів касаційної інстанції
виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що між
ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг
АпС» (Покупець) та ТОВ «ТГ «Хорда»
(Постачальник) укладено договір
поставки товару № 26/03-09 від 26.03.2009 року,
відповідно до умов якого Постачальник
зобов'язується систематично
поставляти і передавати у власність
(повне господарське відання) Покупцю
поліграфічну продукцію (шелфтокери ТМ
«Хортиця» (пластик), некери «ТМ
«Хортиця» - 1 Травня», некери «ТМ
«Хортиця» - купуй Запорізьке», скотч ТМ
«Хортиця», плакати А2 інформаційний про
продукцію ТМ «Хортиця», листівки ТМ
«Хортиця», цінники ТМ «Хортиця» (нова
краща ціна), воблери ТМ «Хортиця»,
некери ТМ «Хортиця», некери «ТМ
«Хортиця» - нова краща ціна», некери «ТМ
«Хортиця» - 9 Травня», шелфтокери ТМ
«Хортиця» (картон), цінники ТМ
«Хортиця»), а Покупець зобов'язується
приймати цей товар та своєчасно
здійснювати його оплату. Найменування,
одиниця виміру, загальна кількість
товару, що підлягає поставці за цим
Договором, ціна за одиницю товару, його
часткове співвідношення (асортимент,
номенклатура), визначаються
специфікацією, що є Додатком № 1 до
цього Договору.

На виконання умов вказаного договору
зазначеним контрагентом у
перевіряємому періоді були виставлені
позивачу рахунки-фактури та видані
видаткові накладні. Крім того, позивачу
було виписано податкові накладні, які
були досліджені судом першої інстанції
та встановлено, що вони були
зареєстровані в реєстрі отриманих та
виданих податкових накладних за
квітень та травень 2009 року.

Щодо податкових накладних № 12 від
03.04.2009 року на суму 3 780 000,00 гривень, № 5
від 06.05.2009 року на суму 5 310 000,00 гривень,
то судом першої інстанції встановлено
у судовому засіданні, що останні були
втрачені під час проведення виїмки
документів працівниками податкової
міліції та повернення останніх на
підприємство. Разом з тим, обставини
відсутності податкових накладних були
встановлені під час розслідування
кримінальної справи за обвинуваченням
директора податкової та
бухгалтерської політики ДП «Імідж
Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС» у
скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст.
212 Кримінального кодексу України. А
також факт їх відсутності відображено
в експертизах та в постанові
Орджонікідзевського районного суду
міста Запоріжжя від 14.06.2011 року у справі
№ 1-383/11.

При цьому, судом першої інстанції
встановлено, що під час проведення
документальної невиїзної перевірки
обставини щодо наявності або
відсутності податкових накладних на
підприємстві позивача не
встановлювалися, водночас в акті
перевірки № 273/08-04/32096432 від 22.07.2010 року
відображено посилання на всі податкові
накладні, за рахунок яких позивач
формував податковий кредит з ПДВ, а
також не було предметом дослідження
позапланової виїзної перевірки
дочірнього підприємства «Імідж
Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2009 року по
30.09.2009 року, за результатами якої
складено акт № 1/2300/32096432 від 26.01.2010 року.

Враховуючи не підтвердження
матеріалами справи відсутності
вказаних податкових накладних під час
проведення податкової перевірки, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що вказані обставини не були
підставою для прийняття оскаржуваних
рішень, а відсутність їх на час
розгляду справи в суді не свідчить
провідсутність їх під час вчинення
господарських операцій та формування
податкового кредиту з огляду на
відсутність конкретного переліку
документів, які були вилучені під час
проведення виїмки.

Судом першої інстанції встановлено, що
розрахунки за спірним договором між
позивачем та ТОВ «ТГ «Хорда»
здійснювалися частково шляхом
списання коштів з банківських рахунків
ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг
АпС» відповідно до платіжних доручень,
що підтверджується виписками
банківського рахунку позивача,
журналом проводок за 2009 рік та
відображено в акті перевірки, а також
за рахунок емісії простих векселів ДП
«Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС»
на загальну суму 158 518 524,00 гривень
векселів. Вказане також вбачається з
дослідженої судом першої інстанції
оборотно-сальдової відомості по
рахунку 511 цінні папери, контрагенти -
Хорда.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що між ТОВ «Канселлор»
(продавець) та ТОВ «Торгівельний
будинок «Мегаполіс» (покупець)
укладено договір купівлі-продажу
цінних паперів № 08/07-Б-1 від 13.07.2009 року,
за умовами якого продавець передає у
власність, а покупець приймає й оплачує
цінні папери, перелік яких визначений в
договорі. Згідно переліку цінних
паперів: вид цінних паперів - вексель
простий, векселедавець - ДП «Імідж
Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС», перший
векселетримач - ТОВ «Торгова група
«Хорда». На виконання умов договору між
сторонами складено Акт
прийому-передачі цінних паперів від
13.07.2009 року.

Окрім того, судом першої інстанції
встановлено, що вказані векселі, серед
інших, визначені в додатку до Довідки
про загальну інформацію щодо ДП «Імідж
Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС» та
результати його діяльності, в реєстрі
векселів, які обліковувались станом на
01.01.2009 року, виданих ДП «Імідж Холдинг»
АК «Імідж Холдинг АпС» за період з
01.01.2009 року по 30.09.2009 року та в реєстрі
векселів, які обліковувались станом на
01.01.2009 року, виданих (переданих) та
отриманих ТОВ «ТБ «Мегаполіс» за
період з 01.04.2009 року по 31.12.2009 року. Актом
прийому-передачі векселів від 23.06.2009
року ТОВ «ТГ «Хорда» прийняв від ДП
«Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС»
векселі за продукцію на виконання
договору № 26/03-09.

Правовідносини, що виникають у зв'язку
з формуванням платником податку на
прибуток і податку на додану вартість
валових витрат та податкового кредиту
у спірний період, регулюються статтею 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та статтею 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Так, згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до пункту 3.1 статті 3,
пунктів 7.1, 7.2 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
об'єктом оподаткування цим податком є
поставки товарів та послуг, місце
надання яких знаходиться на митній
території України, в тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору) для погашення
заборгованості заставодавця, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувачу
(орендарю); ввезення товарів (супутніх
послуг) у митному режимі імпорту або
реімпорту; вивезення товарів (супутніх
послуг) у митному режимі експорту або
реекспорту, поставки транспортних
послуг по перевезенню пасажирів,
вантажобагажу (товаробагажу) та
вантажу за межами державного кордону
України. Особа - продавець, яка
зареєстрована як платник податку на
додану вартість, зобов'язана на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг) нарахувати покупцю
податок на додану вартість та скласти і
передати йому податкову накладну, яка є
підставою для віднесення вказаної в
ній суми податку на додану вартість до
податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8№ цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами (пп. 7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»).

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» визначальною ознакою
валових витрат є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку. При цьому неодмінною
характерною рисою господарської
діяльності в податкових
правовідносинах є її направленість на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній чи нематеріальній формах
(пункт 1.32 статті 1 цього Закону).

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього ж
Закону встановлено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією і веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) та
охороною праці з урахуванням обмежень,
установлених підпунктами 5.3-5.8 цієї
статті.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку (пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»).

Аналізуючи зазначені норми суд першої
інстанції вірно зазначив, що
правильність формування платником
податків валових витрат та податкового
кредиту вимагає наявності зв'язку
витрат платника податків на придбання
товарів з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати прибуток від
придбаних послуг.

Крім того, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом першої
інстанції, який вірно зазначив, що
законодавець поставив в залежність
право платника податку включити до
складу валових витрат звітного
періоду, лише ті витрати, які пов'язані
з виробничою діяльністю та
підтверджені відповідними
документальними доказами. Відсутність
однієї із зазначених умов (пов'язаності
виробничою діяльністю та наявність
документального підтвердження) не дає
платникові податків включати суми
витрат до валових витрат бази
оподаткування податку на прибуток.

Для отримання права сформувати
податковий кредит із сум ПДВ, сплачених
в ціні придбаного товару (робіт,
послуг), платник ПДВ повинен мати,
зокрема, податкові накладні, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначений для використання
в господарській діяльності.

Таким чином, враховуючи вищевикладене
колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, що підставою для
включення витрат до складу валових
витрат та податкового кредиту є їх
безпосередній зв'язок з господарською
діяльністю платника податку та належне
документальне оформлення.
Правильність формування платником
податків витрат в податковому обліку
вимагає наявності зв'язку таких витрат
з його господарською діяльністю, що
полягає у намірі платника податку
отримати користь від придбаних послуг.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Таким чином,
юридичний аспект вчинених
господарських дій або подій не входять
до складу поняття «господарська
операція» (бухгалтерський чи
економічний ефект).

Із положень ч. 1, 3 ст. 9 вказаного Закону
вбачається, що бухгалтерський облік
полягає, зокрема, у складанні та
прийнятті до обліку первинних
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій,
складенні на їх підставі зведених
облікових документів, систематизація
інформації первинних документів на
рахунках бухгалтерського обліку в
регістрах синтетичного та
аналітичного обліку шляхом подвійного
запису їх на взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форму); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог ст. 4 цього ж Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» одним
із принципів бухгалтерського обліку є
превалювання суті над формою, тобто
операції обліковуються відповідно до
їх суті, а не лише з урахуванням
юридичної форми. Таким чином,
господарська операція, яка не
відбулась, не може бути об'єктом
оподаткування.

Тобто, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до Довідки АА № 069562 з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організації України
видами діяльності позивача за КВЕД є:
15.91.0 - виробництво дистильованих
алкогольних напоїв; 15.98.0 - виробництво
мінеральних вод та інших
безалкогольних напоїв; 51.12.0 -
посередництво в торгівлі паливом,
рудами, металами та хімічними
речовинами; 51.17.0 - посередництво в
торгівлі продуктами харчування,
напоями та тютюновими виробами; 51.34.0 -
оптова торгівля напоями; 71.34.0 - оренда
інших машин та устаткування.

Використання отриманої від ТОВ «ТГ
Хорда» поліграфічної продукції у
власній господарській діяльності
позивачем підтверджується дослідженим
судом першої інстанції наданим
позивачем договором № б/н -М від 01.10.2006
року, укладеного між останнім
(Замовник) та ТОВ «Бренд Бенд»
(Виконавець), за умовами якого
Виконавець приймає на себе
зобов'язання по наданню Замовнику
маркетингових та мерчендайзингових
послуг по просуванню та стимулюванню
продажу товарів (продукції), під
торговими марками, вказаними в
Додатках до даного Договору, а Замовник
зобов'язується оплатити Виконавцю
надані послуги на умовах передбачених
вказаним Договором. На виконання умов
договору між сторонами підписано акти
приймання-передачі майна, які також
були досліджені судом першої
інстанції. Крім того, судом першої
інстанції було досліджено додаткову
угоду від 31.05.2011 року, яка була укладена
між сторонами, згідно якої сторони
розривають договір з 01.06.2011 року та
згідно акту приймання-передачі
продукції від 01.12.2010 року у зв'язку з
закінченням зобов'язань з
розповсюдження рекламних матеріалів
ТОВ «Бренд Бенд» повернуло позивачу
невикористану продукцію, яка в
подальшому була переміщена на
орендовані основні складі позивача по
містам України. Вказані операції також
відображені в картах рахунку 2091 та
журналі-ордеру і відомості по рахунку
631 (розрахунки з постачальниками та
підрядниками за 2009 рік), які були
досліджені судом першої інстанції.
Обліковування товару на складі також
підтверджується дослідженими судом
першої інстанції картками складського
обліку, копії яких наявні в матеріалах
справи.

Пунктом 1.2. Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних
перевірок, виїзних планових і
позапланових перевірок по питаннях
дотримання податкового, валютного і
іншого законодавства, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 10.08.2005 № 327
(далі - Порядок), невиїзною
документальною перевіркою вважається
перевірка, яка проводиться в
приміщенні органу державної
податкової служби на підставі поданих
податкових декларацій, звітів та інших
документів, пов'язаних з нарахуванням і
сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів), незалежно від
способу їх подачі.

Пунктом 1.3 Порядку встановлено, що за
результатами проведення невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок
фінансово-господарської діяльності
суб'єктів господарювання оформляється
акт, а в разі відсутності порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства - довідка.

Підпункт 2.2.11. вказаного Порядку
встановлює, що загальні положення акта
невиїзної документальної, виїзної
планової чи позапланової перевірок
повинні містити такі дані, як
інформація про документи, які
використані при даній перевірці,
згруповані за типами (вказати період
охоплення їх перевіркою та метод -
суцільний, вибірковий).

Пунктом 2.3.2. Порядку встановлено, що
описова частина акта невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок складається
таким чином, що за кожним відображеним
в акті фактом порушення податкового
законодавства необхідно, зокрема:
висвітлити показники, які
відображаються суб'єктом
господарювання у податковій та іншій
звітності, та фактичні показники,
виявлені у ході перевірки на підставі
первинних документів податкового та
бухгалтерського обліку суб'єкта
господарювання у розрізі періодів у
грошових одиницях, передбачених
звітністю; зазначити первинний
документ, на підставі якого вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку (навести
кореспонденцію рахунків операцій), та
інші докази, що достовірно
підтверджують наявність факту
порушення; у разі відсутності
первинних документів або ненадання для
перевірки первинних та інших
документів, що підтверджують факт
порушення, зазначити перелік цих
документів. При цьому до акта перевірки
додаються пояснення посадових осіб або
інших працівників суб'єкта
господарювання (у межах їх
компетенції), що перевіряється, щодо
відсутності первинних та інших
документів.

Пунктом 2.3.4. Порядку встановлено, що не
допускається відображення в акті
перевірки необґрунтованих даних, а
також суб'єктивних припущень
перевіряючими, які не мають
підтверджених доказів.

Щодо висновків акту перевірки №
273/08-04/32096432 від 22.07.2010 року про порушення
позивачем, зокрема, ч. 2 ст. 205, ч. 1-3, 5, 6,
ст. 203, ч. 1,2 ст. 215, ч.1 ст. 216 Цивільного
кодексу України, то колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
судом першої інстанції, який вірно
зазначив наступне.

Підстави нікчемності правочину
встановлюються законом, а не актами
податкових перевірок. Вказані в актах
перевірки недоліки, допущені суб'єктом
господарювання при укладенні та
виконанні договорів, не є підставою для
визнання правочинів нікчемними,
оскільки законодавство не встановлює
таких підстав нікчемності правочину.

Одним з основних завдань органів
державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях.

Окрім того, судом першої інстанції
встановлено, що рішенням Запорізького
районного суду Запорізької області від
24.03.2010 року у справі № 2-816/2010 за позовом
ОСОБА_11 до ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж
Холдинг АпС», ТОВ «Торгова Група
«Хорда» про визнання договору поставки
№ 26/03-09 від 26.03.2009 року недійсним
відмовлено ОСОБА_11 у задоволенні
позовних вимог. Вказане рішення
набрало законної сили 07.04.2010 року.

Рішенням Господарського суду
Запорізької області від 19.04.2010 року у
справі № 15/123/10, залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 14.12.2010 року, за
позовом ТОВ «Торгова група «Хорда» до
ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг
АпС» про стягнення 16 653,99 гривні, у
задоволенні позову відмовлено. Ухвалою
Вищого господарського суду України від
05.04. 2011 року касаційне провадження,
порушене за касаційною скаргою
заступника прокурора Запорізької
області в інтересах держави в особі
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі на
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 14.12.2010 року у
справі № 15/123/10 господарського суду
Запорізької області, припинено.

Рішенням господарського суду
Запорізької області, зокрема,
встановлено, поставку ДП «Імідж
Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС»
поліграфічної продукції на суму 164 377
200,00 гривень за договором поставки №
26/03-09 від 26.03.2009 року, що підтверджується
видатковими накладними та проведення
розрахунків між сторонами.

За змістом частини першої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
відповідно до висновку № 162-10 Б
судово-економічної експертизи у
кримінальній справі № 471001 від 26.07.2010
року ТОВ «Регіональне судово-експертне
бюро» м. Запоріжжя дослідити
документально згідно наданих
документів, чи було завищення ДП «Імідж
холдинг» АК «Імідж холдинг АпС»
валових витрат та заниження валових
доходів за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009
року при взаємовідносинах з ТОВ
«Торгова група «Хорда», що призвело до
заниження податку на прибуток не
представляється можливим. Згідно
матеріалів кримінальної справи № 471001
відсутні первинні документи
бухгалтерського обліку ДП «Імідж
холдинг» АК «Імідж холдинг АпС» при
взаємовідносинах з ТОВ «Торгова група
«Хорда».

Також, судом першої інстанції
встановлено, що згідно висновку № 109
додаткової судово-економічної
експертизи у кримінальній справі № 551001
від 17.12.2010 року Центру правової
допомоги «Правозахист» в межах питань,
які стосуються даної справи, з
урахуванням матеріалів кримінальної
справи № 551001, зокрема: протоколу допиту
свідка ОСОБА_11, який вказує на
здійснення безтоварних операцій, а
також матеріалів справи № 471001,
протоколу допиту обвинуваченого
ОСОБА_12, який заперечує свідчення
вищезазначеного свідка, та рішення
Господарського суду Запорізької
області від 19.04.2010 року по справі №
15/123/10, встановити документально
завищення ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж
Холдинг АпС» валових витрат та
заниження валових доходів за період з
01.01.2009 року по 31.12.2009 року, що призвело
до заниження податку на прибуток,
експерту не видається за можливе. З
урахуванням матеріалів кримінальної
справи № 551001, зокрема реєстрів
отриманих податкових накладних, який є
основою для відображення зведених
результатів обліку операцій в
податкових деклараціях з ПДВ,
завищення ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж
Холдинг АпС» податкового кредиту та
заниження податкових зобов'язань з
01.01.2009 року по 31.12.2009 року при
взаємовідносинах з ТОВ «Торгова група
«Хорда» складає 540 000,00 гривень. Сума
завищення у розмірі 540 000,00 гривень
підлягає виключенню зі складу
податкового кредиту ДП «Імідж Холдинг»
АК «Імідж Холдинг АпС» для цілей
оподаткування податку на додану
вартість по господарських операціях,
здійснених з ТОВ «Торгова група
«Хорда» за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009
року і, відповідно, підлягає сплаті до
державного бюджету.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що відповідно висновку №
23 комісійної судово-економічної
експертизи у кримінальній справі № 551001
ТОВ «Центр судових експертиз
«Альтернатива» від 27.12.2010 року в межах
питань, які стосуються даної справи, з
урахуванням представлених матеріалів,
документально підтвердити чи
спростувати заниження ДП «Імідж
Холдинг» акціонерної компанії «Імідж
Холдинг АпС» податку на прибуток,
встановити суму яка підлягає
виключенню зі складу валових витрат, і,
відповідно, суму податку на прибуток
підлягає сплаті до державного бюджету,
при взаємовідносинах з TOB Торгова Група
«Хорда» за договором поставки № 26/03-09
від 26.03.2009 року, не видається за можливе
за обставин наведених в дослідницькій
частині. З урахуванням матеріалів
кримінальної справи № 561001 та
враховуючи вимогу пп. 7.2.8 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», за результатами дослідження
по взаємовідносинах з TOB «Торгова група
«Хорда» встановлено завищення ДП
«Імідж Холдинг» акціонерної компанії
«Імідж Холдинг АпС» податкового
кредиту та, відповідно, заниження
податкових зобов'язань, які підлягають
сплаті до бюджету, за період з 01.01.2009
року по 30.12.2009 року, на суму 540 000,00
гривень. Сума завищення у розмірі 540 000,0
гривень підлягає виключенню зі складу
податкового кредиту ДП «Імідж Холдинг»
АК «Імідж Холдинг АпС» для цілей
оподаткування податку на додану
вартість по господарських операціях,
здійснених з TOB «Торгова група «Хорда»
за період з 01.01.2009 року 31.12.2009 року і,
відповідно, підлягає сплаті до
державного бюджету.

Крім цього, судом першої інстанції
зазначено, що згідно висновку № 1344
комісійної судової економічної
експертизи по кримінальній справі №
551001 Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. Засл.
проф. М.С. Бокаріуса від 22.02. 2011 року, в
межах питань, які стосуються даної
справи, виходячи з неможливості
проведення у межах компетенції судових
експертів - економістів правового
аналізу правочинів, виходячи з
відсутності у податковому
законодавстві України порядку
відображення в податковому обліку
наслідків визнання нікчемності
правочинів, відсутності судових рішень
щодо визнання наданих на дослідження
договорів, документів бухгалтерського
та податкового обліку не дійсними,
висновки акту № 273/08-04/32096432 від 22.07.2010
року щодо порушення п. 1.32 ст. 1, пп. 4.1.6 п.
4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.3.9 п. 5.3, ст. 5, пп. 7.6.1, пп.
7.6.3, пп. 7.6.4, п. 7.6 ст. 7 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 22.05.1997 року № 283/97-ВР із
змінами і доповненнями; ч. 2 ст. 205, ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216
Цивільного кодексу України та
заниження валових доходів за період з
01.01.2009 року по 31.12.2009 року при
взаємовідносинах з ТОВ «Торгова група
«Хорда» підтвердити не надається за
можливе. В обсязі наданих на
дослідження документів, висновки акту
№ 273/08-04/32096432 від 22.07.2010 року щодо
заниження податку на додану вартість
ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг
АпС» по взаємовідносинам з TOB «Торгова
група «Хорда», код за за
період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року
підтверджуються в сумі 1 515 000,00 гривень.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що постанова
Орджонікідзевського районного суду
міста Запоріжжя від 14.06.2011 року у справі
№ 1-383/11 за звинуваченням директора по
податковій та бухгалтерській політиці
ДП «Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг
АпС» ОСОБА_10 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального
кодексу України в якій зазначено, що
податкові накладні, які підтверджують
право позивача на податковий кредит у
квітні 2009 року на суму 630 000,00 гривень, в
травні 2009 року на суму 885 000,00 гривень у
позивача відсутні та в бухгалтерському
обліку підприємства не враховані, не
має преюдиціальне значення, оскільки
обставини щодо правильності
формування податкового кредиту ДП
«Імідж Холдинг» АК «Імідж Холдинг АпС»
не були предметом дослідження в
судовому процесі при розгляді вказаної
справи.

Окрім того, за приписами ч. 4 ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України вирок суду у кримінальному
провадженні або постанова суду у
справі про адміністративний проступок,
які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою. Судження ж суду, викладені в
постанові, преюдиційного значення
згідно закону не мають.

Постановою Орджонікідзевського
районного суду міста Запоріжжя від
20.09.2012 року у справі № 818/70/2012
(провадження № 1/818/229/2012) за
обвинуваченням ОСОБА_12 за вчинення
злочину, передбаченого ч.2 ст. 205
Кримінального кодексу України, ОСОБА_12
від кримінальної відповідальності на
підставі ст. 1 п. «в», ст. 6 Закону України
«Про амністію» від 08.07.2011 року
звільнено, кримінальну справу за
обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 205
Кримінального кодексу припинено.

Щодо транспортування товару, то судом
першої інстанції в судовому засіданні
встановлено, що товарно-транспортні
документи на підприємстві позивача
відсутні у зв'язку з тим, що перевезення
поліграфічної продукції здійснювалося
автотранспортом контрагента позивача -
ТОВ «Торгова група «Хорда».

При цьому, відповідно до розділу 1
Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України № 363 від 14.10.1997 року
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно з п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, судом першої інстанції в
судовому засіданні встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що за
умовами спірного договору поставка
поліграфічної продукції від
контрагента позивача здійснювалася на
склад покупця за рахунок ТОВ «Торгова
група «Хорда». Тобто замовником
перевезень, у даному випадку, виступав
контрагент позивача, а тому обов'язок
оформлення товарно-транспортних
накладних покладений саме на
останнього.

Судом першої інстанції було прийнято
до уваги посилання представника
відповідача на лист Управління
державної автомобільної інспекції
ВРЕР № 1 УАДІ ГУМВС України в
Запорізькій області № 10/13-611 від 17.05.2013
року, за замістом якого згідно
оперативних даних комп'ютерної системи
за підприємствами, зокрема, ТОВ
«Торгова група «Хорда», транспортних
засобів не зареєстровано та
зареєстровано не було. Разом з тим, суд
перпшоїінстанції вірно зауважив, що
транспортування товару контрагентом
позивача може здійснюватися не лише
власним, а і найманим транспортом.
Доказів відсутності останнього
контролюючим органом суду не надано.

Крім того, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом першої
інстанції, який критично оцінює
посилання представника відповідача та
прокуратури на приписи Закону України
«Про видавничу справу», оскільки
згідно преамбули означеного Закону
останній покликаний сприяти
національно-культурному розвитку
українського народу, громадян України
всіх національностей, утвердженню їх
духовності та моралі, доступу членів
суспільства до загальнолюдських
цінностей, захисту прав та інтересів
авторів, видавців, виготовлювачів,
розповсюджувачів і споживачів
видавничої продукції.

Відповідно ж до визначень, що містяться
в статті першій вказаного Закону
видавець - фізична чи юридична особа,
яка здійснює підготовку і випуск
видання; видавництво - спеціалізоване
підприємство, основним видом
діяльності якого є підготовка і випуск
у світ видавничої продукції; видавнича
організація - підприємство, установа
або організація, статутом якої поряд з
іншими видами діяльності передбачено
підготовку і випуск у світ видавничої
продукції; видавнича продукція -
сукупність видань, призначених до
випуску або випущених видавцем
(видавцями).

При цьому видання - твір (документ), який
пройшов редакційно-видавниче
опрацювання, виготовлений друкуванням,
тисненням або іншим способом, містить
інформацію, призначену для поширення, і
відповідає вимогам державних
стандартів, інших нормативно-правових
актів щодо видавничого оформлення,
поліграфічного і технічного виконання.

Згідно статті другої та третьої Закону
України «Про видавничу справу»
видавнича справа - сфера суспільних
відносин, що поєднує в собі
організаційно-творчу та
виробничо-господарську діяльність
юридичних і фізичних осіб, зайнятих
створенням, виготовленням і
розповсюдженням видавничої продукції.
Складовими частинами видавничої
справи є видавнича діяльність -
сукупність організаційних, творчих,
виробничих заходів, спрямованих на
підготовку і випуск у світ видавничої
продукції; виготовлення видавничої
продукції - виробничо-технологічний
процес відтворення визначеним тиражем
видавничого оригіналу поліграфічними
чи іншими технічними засобами;
розповсюдження видавничої продукції -
доведення видавничої продукції до
споживача як через торговельну мережу,
так і іншими способами. Видавнича
справа спрямована на: задоволення
потреб особи, суспільства, держави у
видавничій продукції та отримання
прибутку від цього виду діяльності;
створення можливостей для
самовиявлення громадян як авторів
незалежно від раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мовних або
інших ознак; забезпечення права на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань;
сприяння національно-культурному
розвитку українського народу шляхом
збільшення загальної кількості
тиражів, обсягів та розширення
тематичного спрямування українського
книговидання; забезпечення доступу
українського суспільства до
загальнолюдських цінностей шляхом
перекладу державною мовою кращих
здобутків світової літератури, науки
тощо, налагодження співпраці з
іноземними видавництвами, українською
діаспорою, укладення відповідних
міжнародних угод; здійснення
книговидання російською мовою для
забезпечення культурних потреб
російського населення в Україні з
урахуванням імпорту друкованої
продукції; здійснення книговидання
мовами інших національних меншин в
Україні; збільшення кількості видань
іноземними мовами, які поширювали б у
світі знання про Україну; зміцнення
матеріально-технічної бази
видавничо-поліграфічного комплексу і
мережі розповсюдження видавничої
продукції; сприяння закордонним
українцям у забезпеченні вітчизняними
друкованими виданнями.

Аналізуючи наведені норми, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що продукція, що була предметом
спірного договору не є видавничою
продукцією, а відтак на спірні
відносини приписи вказаного Закону,
зокрема в тому числі на отримання
ліцензій, не розповсюджуються.

Відповідно до приписів статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Щодо твердження відповідача, з
посиланням на розрахунки по
деклараціям з податку на прибуток
позивача за 2008 рік та 2009 рік, про
відсутність економічного ефекту від
використання промислового зразку,
окрім отримання податкової вигоди у
вигляді зменшення об'єкта
оподаткування податком на прибуток на
податком на додану вартість, то колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з судом першої інстанції,
який вірно зазначив наступне.

Відповідно до ст. 3 Господарського
кодексу України під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом.

Згідно статті 42 Господарського кодексу
України підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Діяльність по придбанню товарів,
матеріалів та виробництву продукції
цих товарів, матеріалів
супроводжується витратами
підприємства. На окремих стадіях, при
здійсненні окремих господарських
операцій придбання товарів, матеріалів
платник податку може не отримати
доходів, а понести витрати.
Законодавством не встановлено умов
щодо прямої залежності формування
податкового кредиту відповідного
звітного періоду лише за тими
господарськими операціями, внаслідок
яких платник податків отримав дохід.

Таким чином, господарська діяльність
пов'язана із підприємницьким ризиком і
може привести до того, що товар не буде
використаний в оподатковуваних
операціях, у зв'язку із
непередбачуваними обставинами
діяльності господарства, попиту ринку
тощо. Отже, неотримання очікуваного
результату під час господарської
діяльності саме по собі не може бути
підставою для визначення діяльності як
негосподарської, оскільки при
здійсненні господарських операцій
існує звичайний ризик не отримати
очікуваний дохід.

Однак господарська операція,
направлена на отримання доходу, не
завжди може мати позитивний
економічний ефект, що є нормальним
процесом здійснення господарської
діяльності.

У разі встановлення обставин про те, що
підприємство мало на меті отримання
прибутку і здійснювало свою діяльність
у відповідності з визначеними цілями,
однак його діяльність не дала
очікуваного результату з незалежних
від підприємства причин, підстави
вважати діяльність підприємства
негосподарською, тобто такою, що не
передбачає мети отримання прибутку,
відсутні.

Неотримання підприємством очікуваного
доходу від окремої господарської
операції не свідчить про те, що така
операція не пов'язана з господарською
діяльністю позивача, оскільки при
здійсненні господарських операцій
існує звичайний комерційний ризик не
отримати дохід від конкретної
операції.

Визначальним в даному випадку є саме
наявність мети на отримання прибутку
та здійснення суб'єктом господарювання
діяльності у відповідності з
визначеними цілями.

Проте господарська операція може бути
визнана такою, що здійснена поза межами
господарської діяльності платника
податків лише у випадку, якщо
податковий орган доведе відсутність
об'єктивних економічних причин для
негативного результату відповідної
операції, здійснення останньої з метою
штучного завищення валових витрат чи
розміру податкового кредиту задля
заниження об'єкту оподаткування.

Щодо факту розрахунку позивачем за
поліграфічну продукцію частково
шляхом емісії простих векселів, то
колегія суддів касаційної інстанції
також погоджується з судом першої
інстанції, який зазначив настуне.

Відповідно до абз. 3 п. 4.8 ст. 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість» для цілей оподаткування
згідно з цим Законом векселі (крім
податкових векселів), видані або
отримані, не вважаються засобом
платежу та не змінюють суму
податкового кредиту або податкового
зобов'язання з цього податку, крім
податкових векселів.

Обумовлення законодавцем того, що
видача векселя не супроводжується
виникненням будь-яких додаткових
податкових зобов'язань платника
податку, свідчить на користь того, що
застосування вексельної форми
розрахунку додатково не змінює суми
податкового кредиту та податкових
зобов'язань платника податку, що
одночасно вказує на необхідність
визначення дати виникнення податкових
зобов'язань продавця та податкового
кредиту покупця за загальними
правилами. Тобто форма розрахунку не
впливає на момент виникнення у
платника податку права на податковий
кредит.

У свою чергу, за приписами пп. 7.5.1 п. 7.5
ст. 7 вказаного Закону, датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що в
даній справі першою подією було саме
отримання позивачем товарів від
контрагента та податкових накладних,
що засвідчують факт придбання таких
товарів, тобто право на податковий
кредит виникло до видачі векселів в
оплату поставлених товарів.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції про те, що
позивач, отримавши податкову накладну
від ТОВ «Торгова група «Хорда», по
факту здійснення першої події мав
законодавчу визначену підставу для
включення суми податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
підприємства. При цьому відсутність
зареєстрованих земельних ділянок за
ТОВ «Торгова група «Хорда», про що
Головне управління Держземагенства у
Запорізькій області надало лист №
09-02-16/3374 від 28.05.2013 року, не може свідчити
на користь висновку про відсутність
можливості здійснення господарської
діяльності ТОВ «Торгова група «Хорда»,
зокрема і у відносинах з позивачем.
Відсутність графіку поставки
продукції за травень 2009 року також не
може бути підставою для висновку про
відсутність господарських операцій
позивача та ТОВ «ТГ «Хорда» в цей
період.

Таким чином, виходячи з вище
викладеного, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що податковий
орган не надав суду належних та
допустимих доказів про відсутність
фактичного виконання позивачем
господарських операцій за спірним
правочином, про відсутність витрат
позивача у спірних правовідносинах,
про наявність взаємопов'язаності
позивача та його контрагента, про
несумісність предмету спірних
правочинів з напрямом господарської
діяльності позивача, про відсутність
використання позивачем отриманих
товарів, що зумовлює необґрунтованість
висновку суб'єкта владних повноважень
про нікчемність правочинів або
невідповідності закону вчинених за
ними господарських операцій.

Відповідно до ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Зважаючи на викладене, постанова суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а помилково скасована
постанова суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 220-231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Імідж Холдинг»
акціонерної компанії «Імідж Холдинг
АпС» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31.10.2013 року у справі № 2а-0870/1486/11-
скасувати.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 22.07.2013 року
у справі № 2а-0870/1486/11 - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
І.О. Бухтіярова

Судді:
М.І. Костенко

І.В. Приходько