Справа № 2а-8747/12/2670
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/78132/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Пасічник С.С.

Кочана В.М.

Ситникова О.Ф.,

за участю секретаря
Лавренюка В.В.,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 03 серпня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним і скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 17 травня 2012 року №24-12 про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та зобов'язання відповідача
повторно розглянути заяву позивача про
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту в
Україні, відповідно до вимог чинного
законодавства.

Позов мотивовано тим, що рішення
відповідача від 17 травня 2012 року №24-12
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, є необґрунтованим
і таким, що прийнято без належної
оцінки фактів дискримінації узбеків за
етнічною ознакою в країні його
походження (Киргизькій Республіці).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 03
серпня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2012 року, позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі Державна
міграційна служба України, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити у
справі нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на касаційну скаргу
ОСОБА_4 просив суд відмовити
відповідачу в її задоволенні,
посилаючись на законність і
обґрунтованість рішень судів першої та
апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
громадянином Киргизької Республіки, за
національністю - узбек.

29 лютого 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
Головного управління ДМС у м. Києві із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, вказавши на наявність у нього
побоювань стати жертвою
переслідування через національну
належність, які пов'язував з тим, що в 2010
році в с.Шарк поблизу міста Ош, де
проживала його родина, відбулися
кровопролитні зіткнення між особами
киргизької й узбецької
національностей, які супроводжувалися
погромами та масовими вбивствами.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 17 травня 2012 року №24-12
позивачу було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про що 21 червня 2012
року винесено письмове повідомлення
№26, отримане позивачем 25 червня 2012
року.

Оскаржуваним рішенням від 17 травня 2012
року №24-12 Державна міграційна служба
України підтримала висновок Головного
управління ДМС у м.Києві та відповідно
до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
відмовила позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки стосовно нього
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Проте, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку про необґрунтованість
вказаного рішення, враховуючи
наступне.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За приписами частини 5 статті 5 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" особа, яка на
законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону, внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Стаття 6 вказаного Закону передбачає,
що не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана
в іншій країні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.
Дія цього абзацу не поширюється на
дітей, розлучених із сім'ями, а також на
осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 7 статті 7 цього Закону
встановлено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, саме обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є головним у переліку
критеріїв щодо визначення біженця,
проте ці побоювання повинні бути
реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, або під час знаходження людини
в Україні, через деякий час після
від'їзду з країни походження, однак, в
будь-якому випадку, особа, що
звертається за захистом, повинна
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява, а також надати твердження
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань на
конвенційними ознаками.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказування у
заявах біженців" (16 грудня 1998 року)
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. За загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказування покладається на особу, яка
висловлює певне твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлений
статтею 9 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Зокрема, вказаною статтею встановлено,
що працівником органу міграційної
служби проводяться співбесіди із
заявником або його законним
представником, які мають на меті
виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником; орган
міграційної служби спільно з органами
Служби безпеки України проводить
перевірку обставин, за наявності яких
заявника не може бути визнано біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзаців другого
- четвертого частини першої статті 6
цього Закону; у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається й такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України; орган
міграційної служби направляє особу,
яка подала заяву про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, на медичне
обстеження, що проводиться в порядку,
визначеному спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань охорони здоров'я; документи,
отримані або підготовлені органом
міграційної служби під час розгляду
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
долучаються до особової справи
заявника; після вивчення документів,
перевірки фактів, повідомлених особою,
яка подала заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; особова справа заявника разом
з письмовим висновком органу
міграційної служби, який розглядав
заяву, надсилається до спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції для
прийняття остаточного рішення за
заявою.

Відповідно до частини 3 статті 10
вказаного Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Частина ж 5 вказаної статті встановлює,
що за результатами всебічного вивчення
і оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Судами першої та апеляційної інстанцій
було правильно встановлено, що
відповідачем не в повній мірі
дотримано наведені законодавчі
приписи, адже було проведено лише
співбесіду з позивачем; додаткових же
відомостей з метою уточнення
інформації щодо ситуації у країні
громадянської належності позивача
відповідачем ні від самого позивача, ні
від компетентних органів державної
влади не вимагалось, при цьому,
відповідач не дослідив належним чином,
чи існувала небезпека для позивача в
країні його громадянської належності
станом на час прийняття спірного
рішення.

Одночасно слід вказати й про те, що ані
з висновку головного спеціаліста
відділу у справах біженців Сови А.О.,
погодженого 07.05.2012р. начальником
управління - начальником відділу у
справах біженців Жук В.В., ані з
оскаржуваного рішення від 17 травня 2012
року №24-12 не вбачається дослідження
відповідачем підстав, з якими
пов'язується визнання позивача особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні.

За наведеного, судова колегія Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про наявність
підстав для визнання протиправним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 17
травня 2012 року №24-12 про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, та
зобов'язання відповідача повторно й з
врахуванням наведеного в судових
рішеннях у даній справі розглянути
заяву позивача про визнання його
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, відповідно до
вимог чинного законодавства.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування ухвалених
судами попередніх інстанцій судових
рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтею 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 03
серпня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 листопада 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Ситников О.Ф.