Справа № 2а-9565/12/1370
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Справа
№ 260/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання
Нефедової А.О.,

представника позивача
Бориса А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Львівського міського центру
зайнятості на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
04.12.2012 року у справі за позовом
Львівського міського центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
безпідставно отриманої допомоги по
безробіттю, -

В С Т А Н О В И В:

Львівський районний центр зайнятості
(далі - Позивач, Центр зайнятості)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач,
ОСОБА_2.) про стягнення безпідставно
отриманої допомоги по безробіттю.

Львівський окружний адміністративний
суд постановою від 04.12.2012 року в
задоволенні позову відмовив.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, Позивач оскаржив його в
апеляційному порядку.

Апеляційна скарга, обґрунтована тим, що
зайво виплачені кошти були здійснені
Позивачу внаслідок його
недобросовісності. Просить скасувати
постанову від 04.12.2012 року і ухвалити
нове рішення.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника позивача, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 працював в ТОВ «Перший
київський молочний завод», а 23.02.2012
рокук він звільнився. В трудову книжку
зроблено відповідний запис про
звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України за згодою сторін.

03.05.2010 року Львівський міський центр
зайнятості за заявою Відповідача надав
останньому статус безробітного,
призначив і розпочав виплату допомоги
з безробіття на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 22
та п. 1 ст. 23 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

12.10.2010 року ОСОБА_2 було поновлено
статус безробітного та знову
призначено допомогу по безробіттю.

13.04.2011 року Львівський міський центр
зайнятості виявив, що за один місяць - з
04 по 31 березня 2011 року ОСОБА_2 зайво
виплачено кошти в сумі 769,33 грн.
Причиною цього стало те, що допомогу
було призначено на підставі п.п. 1, 3, 4 ст.
22 та п. 1 ст. 23 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» замість пп. 1 ч. 5 ст. 31 цього
ж Закону.

16.08.2012 року Львівським міським центром
зайнятості надіслано ОСОБА_2 претензію
про відшкодування надлишково
виплачених коштів в сумі 769,33 грн.
Претензія не була задоволена, тому
центр зайнятості звернувся до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що
переплата виникла внаслідок помилки з
боку працівника центру, а саме
призначено допомогу не за тією статтею
закону. Допомога мала бути призначена
на підставі пп. 1 ч. 5 ст. 31 цього ж Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», оскільки з
останнього місця роботи ОСОБА_2 був
звільнений дійсно за згодою сторін.

Правильно та повно встановивши
обставини справи, суд першої інстанції
вірно застосував відповідні положення
норм матеріального права.

Згідно з пп. 1 ч. 5 ст. 31 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» тривалість виплати
допомоги по безробіттю, матеріальної
допомоги у період професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації скорочується
на строк до 90 календарних днів у разі
звільнення з останнього місця роботи
за власним бажанням без поважних
причин або за угодою сторін (на 90
календарних днів).

Матеріалами справи підтверджується
(записом в трудову книжку), що ОСОБА_2
був звільнений за згодою сторін п. 1 ст.
36 КЗпП України. Таким чином,
підтверджується, що дія саме пп. 1 ч. 5 ст.
31 цього ж Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» поширюється на ОСОБА_2 при
призначенні йому допомоги по
безробіттю.

Разом з тим, при призначенні зазначеної
допомоги центр зайнятості керувався
п.п. 1, 3, 4 ст. 22 та п. 1 ст. 23 Закону, якою
передбачено, що застраховані особи,
визнані у встановленому порядку
безробітними, які протягом 12 місяців,
що передували початку безробіття,
працювали на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня) не менше
26 календарних тижнів та сплачували
страхові внески, мають право на
допомогу по безробіттю залежно від
страхового стажу. Загальна тривалість
виплати допомоги по безробіттю не може
перевищувати 360 календарних днів
протягом двох років. Таким чином,
причиною виникнення спору стала
застосування центром зайнятості норми
Закону, яка не підлягала застосуванню.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа,
яка набула майно за рахунок іншої особи
без достатньої правової підстави,
встановленої законом, зобов'язана
повернути потерпілому це майно.
Зазначена норма застосовується і тоді,
коли майно набуте без вини набувача.

Статтею 1215 ЦК України передбачено, що
не підлягає поверненню безпідставно
набуті заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.

З наведених норм вбачається, що
умовами, за яких повернення допомоги не
допускається, є добровільність
виплати, відсутність рахункової
помилки та недобросовісності набувача.

Переплата допомоги виникла з вини
працівника Львівського міського
центру зайнятості, внаслідок
недосконалості програмного
забезпечення, а не з вини Відповідача.
Недобросовісність ОСОБА_2 суду не
доведена.

ОСОБА_2 відповідав умовам за яких
призначається допомога по безробіттю,
а тому така проведена на законних
підставах та виплачена добровільно.

Призначення допомоги у більшому
розмірі, ніж передбачено
законодавством, не є рахунковою
помилкою, оскільки допомога нарахована
внаслідок неправильного застосування
норми матеріального права, а не помилки
під час підрахунку. Суд вважає, що
набувач коштів не повинен нести
відповідальність за такі дії центру
зайнятості.

Отже суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
необхідність відмовити в позові.

Доводи апеляційної скарги законності
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

З огляду на викладене, постанова суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, наявним в ній
доказам, правильно застосованим нормам
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для її скасування
колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Львівського
міського центру зайнятості залишити
без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 04.12.2012 року
у справі № 2а-9565/12/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
В.С. Затолочний

Судді:
В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст ухвали виготовлено 18.03.2014