Справа № 812/363/14
Суддя: О.В. Солоніченко
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/363/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

судді:
Солоніченко О.В.

при секретарі:
Калашнікові Д.О.,

за участю

представника позивача
Сумського В.І. довіреність від 03.02.2014,

представника відповідача
Басакіна В.В. довіреність від 17.06.2014,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
адміністративним позовом ТОВ «НДПІ
«Водоочисні технології» до державної
податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
13.12.2013 № та № , -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю «НДПІ
«Водоочисні технології» до державної
податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області, в
якому просив суд визнати протиправними
та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 13.12.2013 №
та № , які були прийняті на
підставі акта перевірки від 27.11.2013.

Позивач вказує, що відповідач під час
перевірки дійшов необґрунтованого
висновку відносно правочинів,
укладених позивачем з ТОВ «Вектра 3000»,
а саме про відсутність фактичного
здійснення господарських операцій.

На думку позивача, відповідачем
неправомірно не враховано, що факт
належного виконання зобов'язань за
угодами з вказаним контрагентом
підтверджено наданими до перевірки
документами податкового та
бухгалтерського обліку, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України, Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні». Всі висновки
податкового органу ґрунтуються
виключено на відомостях про ТОВ
«Вектра 3000», наданих іншим податковим
органом.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач наводить також норми
Податкового кодексу України, Порядку
оформлення результатів перевірок.
затвердженого наказом ДПА України від
22.12.2010 № 984, Методичних рекомендацій
щодо оформлення матеріалів
документальних перевірок, з
урахуванням чого зазначає, що висновок
відповідачем зроблений не на підставі
вивчення первинних документів
позивача.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені вимоги,
просив суд задовольнити позов у
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав з підстав,
викладених у письмових запереченнях
(т.1 а.с.237-238), в яких, серед іншого,
зазначив, що відповідно до вимог
Податкового кодексу України
необхідною умовою формування
податкового кредиту є фактичне
отримання товарів за угодами,
підтверджене належним чином
оформленими документами. При цьому
наявність лише видаткових та
податкових накладних. які були надані
до перевірки не є достатнім свідченням
дійсного виконання поставок товару
позивачеві. За відсутності фактичного
отримання товару, зазначені документи
є лише підтвердженням документообігу.
За відсутності факту придбання
товарно-матеріальних цінностей
відповідні суми не можуть включатись
до складу витрат.

Для підтвердження даних податкового
обліку можуть братись до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Таким первинним документом,
який підтверджує фактичне переміщення
товару, на думку відповідача, є
товарно-транспортна накладна. ДПІ
звертає увагу, що товарно-транспортні
накладні, надані позивачем до
перевірки, не містять повної адреси
пунктів навантаження та розвантаження,
адрес відправника та одержувача
вантажів. Крім того, позивачем не
надано документи, що свідчать про
прийняття товару для перевезення.
Також представник відповідача вказав,
що відповідно до умов договору з ТОВ
«Вектра 3000» поставка партії товарів
мала здійснюватись за замовленням. При
цьому позивачем таких замовлень ані до
перевірки ані до матеріалів справи не
надано. Угода позивача з ТОВ «Вектра
3000» не містить умов про порядок
приймання-передавання товару, тому
позивач мав керуватись Інструкціями
про порядок приймання продукції за
кількістю та про порядок приймання
продукції за якістю (П-6, П-7),
затвердженими 15.06.1965 та 25.04.1966
відповідно, згідно з якими встановлено
обов'язок отримувача товару вимагати
від постачальника складання
комерційного акта про доставку
продукції.

Представник відповідача послався
також на те, що оскільки предметом
поставки є кислота, то такий товар мав
перевозитись з дотримання вимог ст. 20
Закону України «Про перевезення
небезпечних вантажів», а саме, за
наявності перевізних документів,
свідоцтва про допущення транспортного
засобу до перевезення, а також
узгодження маршруту перевезення.

На думку відповідача, сам факт
перерахування коштів на користь
контрагента, формальне документування
та відображення по своїм рахункам
продукції, та, як наслідок,
використання її у власній
господарській діяльності ще не
доводить факт придбання такого товару
саме у ТОВ «Вектра 3000».

Представник відповідача також
звернув увагу суду, що аналіз
податкової інформації стосовно ТОВ
«Вектра 3000» надає підстави вважати, що
цей суб'єкт господарювання не міг
здійснити господарські операції за
угодами з позивачем, оскільки не має
для цього відповідних
адміністративно-господарських
можливостей (основних чи орендованих
засобів, складів, персоналу, тощо).

Вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позов підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю Науково-дослідний і
проектний інститут «Водоочисні
технології», зареєстрований в якості
юридичної особи виконавчим комітетом
Сєвєродонецької міської ради
Луганської області 08.04.2004,
ідентифікаційний код 30421760, перебуває
на обліку у ДПІ у м. Сєвєроднецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області, зареєстрований
платником податку на додану вартість
(а.с.10-15).

Відповідачем - Державною
податковою інспекцією у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області з
14.11.2013 протягом 5 робочих днів
проведено позапланову документальну
виїзну перевірку позивача з питання
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на прибуток та
податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ТОВ «Вектра 3000» за
період з 01.10.2010 по 30.09.2013, за
результатами якої складено акт від
27.11.2013 № 2/12-14-22-30421760 (а.с.20-33).

Підстави призначення та порядок
проведення перевірки позивачем не
оскаржуються.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем:

1. пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України. в результаті чого занижено
податок на прибуток в періоді. Що
перевірявся, на суму 678 943,00 грн.. у тому
числі по періодах: півріччя 2012 р. - 448
290,00 грн.. та 3 квартали 2012 року - 230 653,00
грн.;

2. п. 198.1, п. 198.2. п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість у періоді, що
перевірявся, на суму 871 512,00. в тому
числі, за квітень 2012 - 113 945,00 грн.; за
травень 2012 - 233 797,00 грн.; червень 2012 - 79
200,00 грн.; липень 2012 - 98 903,00 грн.; серпень
2012 - 120 767,00 грн.; травень 2013 - 143 000,00 грн.;
червень 2013 - 81 900,00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 13 грудня 2013
року форми «Р» № про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 1 089 390,00
грн. , в тому числі за основним платежем
871 512,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 217 878,00 грн. та форми
«Р» № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 848 678,75 грн.. в тому
числі за основним платежем 678 973,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 169 735, 75 грн. (а.с.34-37).

Безпосередньо розмір сум зобов'язань,
визначених податковими
повідомленнями-рішеннями, позивачем не
оскаржувався.

Наведені обставини сторонами не
заперечувались.

За приписами ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема,: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства
визначає Податковий кодекс України від
2 грудня 2010 року № 2755-VI (надалі - ПК
України).

Відповідно до пп.54.3.2. п. 54.3. ст. 54 ПК
України контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до п.58.1. ст. 58 ПК України у
разі коли за результатами перевірки
контролюючий орган встановлює факт
невідповідності суми бюджетного
відшкодування сумі, заявленій у
податковій декларації, або зменшує
розмір задекларованого від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, розрахованого платником
податків відповідно до розділу V цього
Кодексу, такий контролюючий орган
надсилає (вручає) платнику податків
податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до пп. 134.1.1. п. 134.1. ПК України
об'єктом оподаткування є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п.135.1 ст. 135 ПК України доходи,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

В силу норм п. 135.2 ст. 135 ПК України
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп.135.4.1.п. 135.4. ст. 135 ПК
України дохід від операційної
діяльності визнається в розмірі
договірної (контрактної) вартості, але
не менше ніж сума компенсації, отримана
в будь-якій формі, в тому числі при
зменшенні зобов'язань, та включає дохід
від реалізації товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

П.137.1. ст. 137 ПК України передбачає, що
дохід від реалізації товарів
визнається за датою переходу покупцеві
права власності на такий товар.

Дохід від надання послуг та виконання
робіт визнається за датою складення
акта або іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Пп.138.1.1. п. 138.1 ст. 138 встановлено, що
витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

В силу норм п.138.2. ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Виходячи з норм пп. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК
України витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку, не включаються до
складу витрат.

Згідно з вимогами п.185.1 ст. 185 ПК України
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість є операції платників
податку з:

а) постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу;

в) ввезення товарів (супутніх послуг) на
митну територію України в митному
режимі імпорту або реімпорту (далі -
імпорт);

г) вивезення товарів (супутніх послуг) у
митному режимі експорту або реекспорту
(далі - експорт);

ґ) з метою оподаткування цим податком
до експорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг),
які перебувають у вільному обігу на
території України, до митного режиму
магазину безмитної торгівлі, митного
складу або спеціальної митної зони,
створених згідно з положеннями глав 35 -
37 Митного кодексу України;

д) з метою оподаткування цим податком
до імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України;

е) постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Відповідно до п.187.1 ст. 187 ПК
України датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

За операціями з виконання підрядних
будівельних робіт суб'єкти
підприємницької діяльності можуть
застосовувати касовий метод
податкового обліку відповідно до
підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього
Кодексу.

П. 188.1 ст. 188 ПК України
встановлено, що база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Підстави формування податкового
кредиту визначає ст. 198 ПК України.
Відповідно до п. 198.1. цієї статті право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

В силу п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Порядок визначення суми ПДВ, що
підлягає сплаті до Державного бюджету
визначає ст. 200 ПК України, відповідно
до п.200.1, якої сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню до Державного
бюджету України визначається як
різниця між сумою податкового
зобов'язання звітного (податкового)
періоду та сумою податкового кредиту
такого звітного (податкового) періоду.
200.2. При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

В силу норм п.200.3. ст. 200 ПК України при
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така
сума враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.4. ст. 200 ПК України
якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

В силу норм п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Отже, виходячи з вимог наведених норм
ПК України, підтвердженням витрат, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток є
відповідні розрахункові, платіжні та
інші первинні документи,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
бухгалтерського обліку та нарахування
податку, підставою для нарахування
податкового кредиту та податкового
зобов'язання з ПДВ є податкова
накладна.

Як вбачається з акта перевірки,
позивачем на підтвердження здійснених
господарських операцій з ТОВ «Вектра
3000» до перевірки було надано договори,
податкові накладні, рахунки-фактури.
Податковим органом встановлено, що
суми податків за податковими
наклданими включено позивачем до
податкової звітності. відповідають
відомостям 5 додатку декларацій з ПДВ,
за господарським операціями позивачем
було сплачено відповідні суми за
відповідними платіжними дорученнями.
Господарські операції позивача за
угодами з ТОВ «Вектра 3000» відображені у
бухгалтерському обліку позивача за
відповідними проводками. Зауважень
щодо оформлення тих чи інших
документів податкового та
бухгалтерського обліку в акті
перевірки не відображено.

При цьому підставою для прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень стала відсутність
факту підтвердження належними
документами витрат, що враховуються
при визначенні об'єкта оподаткування
та що впливають на визначення
правомірності формування податкового
кредиту з ПДВ. Так, акт містить
посилання на те, що у
товарно-транспортних накладних, які
надані позивачем до перевірки,
відсутні повні адреси пункту
навантаження та розвантаження, що не
надає можливості ідентифікувати
склади продавці та покупця, а саме, де
здійснювалось навантаження та
розвантаження ТМЦ. Таким чином, на
думку податкового органу, зазначені
товарно-транспортні накладні не можуть
підтвердити реальність здійснення
господарських операцій.

Також, в акті відповідач, з посиланням
на норми Закону України «Про
перевезення небезпечних вантажів»
зазначає, що товари, які придбавав
позивач у ТОВ «Вектра 3000» зокрема,
кислота НТМФ рідка, речовина
трийодметан, які є небезпечним
вантажем, мали перевозитись з
дотриманням певних умов, а саме, за
наявності перевізних документів,
свідоцтва про допущення транспортного
засобу до перевезення, а також
узгодження маршруту перевезення з
відповідними органами Міністерства
внутрішніх справ, що забезпечують
безпеку дорожнього руху.

Оцінюючи такі висновки податкового
органу суд виходить з такого.

За приписами п. 44.1. ст. 44 ПК України для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону № 996).

Відповідно пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05 червня 1995 року за
№ 168/704, первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції (п. 2.4
Положення).

Посилання відповідача на недоліки
товарно-транспортних накладних
позивача, як на доказ відсутності
фактичного здійснення господарських
операцій, суд вважає безпідставними та
необґрунтованими, оскільки
товарно-транспортна накладна за своєю
суттю є підтвердженням придбання
автотранспортних послуг і єдиною
підставою для включення до складу
валових витрат сплачених сум за
автотранспортні послуги. Відсутність
товарно-транспортної накладної
свідчить про відсутність підстав для
віднесення до складу валових витрат за
автотранспортні послуги, а не витрат з
придбання товарів. Відсутність певних
відомостей у товарно-транспортних
накладних не є перешкодою для
формування підприємством податкового
кредиту по податку на додану вартість
та не свідчить про відсутність
фактичного здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом, оскільки наявність чи
відсутність товарно-транспортних
накладних є лише дотриманням чи
порушенням тільки правил перевезень
автомобільним транспортом, які не
пов'язані з дотриманням вимог
податкового законодавства.

Зазначені норми податкового
законодавства надають підстави
вважати, що товарно-транспортні
накладні за умови наявності інших
документів, що підтверджують фактичне
здійснення господарської операції, не
є обов'язковим документом для обліку
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, та не входить до переліку
документів, які платники податків
зобов'язані складати для ведення
обліку для цілей оподаткування.

Суд з цих же підстав не приймає
посилання відповідача на порушення
позивачем правил перевезення
небезпечних вантажів. Суд звертає
увагу, що податковим органом не
наведено норм чинного законодавства,
які відносять товари, що було отримано
позивачем від ТОВ «Вектра 3000» до
категорії небезпечних, які потребують
особливих умов перевезення. Крім того,
відсутність факту оформлення
перевізних документів, свідоцтв про
допущення транспортного засобу до
перевезення, а також узгодження
маршруту перевезення може свідчити
лише про порушення правил перевезення
та не виключає права позивача на
формування витрат та податкового
кредиту.

Суд вважає, що в разі недостатності тих
чи інших документів податковий орган
мав підстави для їх витребування, та в
разі відмови позивача від їх надання,
мав відповідно до норм ст. 85 ПК України
скласти відповідний акт. Проте, доказів
того, що позивачем не надано на вимогу
податкового органу тих чи інших
документів відповідач до матеріалів
справи не надав.

Як вбачається з акта перевірки,
висновки податкового органу
ґрунтуються також на висновках
податкового органу за результатами
перевірки контрагента позивача. Так,
відповідачем при перевірці було
використано акт «про результатами
документальної позапланової перевірки
ТОВ «Вектра 3000» з питань дотримання
податкового законодавства в частині
нарахування податку на прибуток та
податку на додану вартість за період
01.01.2011 по 30.09.2013» за № 1/22-37377252 від 13.11.2013.

А саме, податковим органом відображено,
що ТОВ «Вектра 3000» у перевіреному
періоді задекларувало придбання
продовольчих товарів, здійснення
послуг, та інших товарів, проте, на
користь покупців зазначені товари та
послуги не реалізовувались. Податковий
орган врахував, що продукти харчування
мають обмежений термін реалізації, в
той же час відомості про можливості
відповідного зберігання таких
продуктів відсутні. Крім того, в акті
вказано, що ТОВ «Вектра 3000» взагалі не
мало можливостей здійснювати
господарську діяльність через
відсутність відповідних можливостей -
основних засобів, персоналу, приміщень
та інших матеріальних ресурсів.

Проте, з урахуванням вищенаведених
норм ПК України, зазначені висновки не
надають підстав для тверджень саме про
порушення позивачем порядку
формування витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування з
податку на прибуток та формування
податкового кредиту з ПДВ, через
недостатність відомостей, що зазначено
в акті перевірки контрагента.
Твердження про порушення норм
податкового законодавства без
дослідження всього обсягу
розрахункових, платіжних та інших
первинних документів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, є, на
думку суду, необґрунтованим.

Суд вважає, що чинне законодавство не
ставить право платника податків на
формування складу витрат та
податкового кредиту у залежність від
дій чи бездіяльності його
контрагентів, знаходження їх за своєю
юридичною адресою, наявності
адміністративно-господарських
можливостей щодо здійснення
діяльності, тощо. Законодавство
України з питань оподаткування не
зобов'язує платника податків
перевіряти наявність у контрагента
основних фондів та трудових ресурсів, а
контрагента надавати платнику
податків документальне підтвердження
наявності у нього
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань.

Суд враховує, що, як зазначалось, в акті
перевірки податковим органом
зафіксовано, що позивачем на
підтвердження здійснених
господарських операцій з ТОВ «Вектра
3000» до перевірки було надано договори,
податкові накладні, рахунки-фактури.
Податковим органом встановлено, що
суми податків за податковими
накладними включено позивачем до
податкової звітності, відповідають
відомостям 5 додатку декларацій з ПДВ,
за господарським операціями позивачем
було сплачено відповідні суми за
відповідними платіжними дорученнями.
Господарські операції позивача за
угодами з ТОВ «Вектра 3000» відображені у
бухгалтерському обліку позивача за
відповідними проводками. Зауважень
щодо оформлення тих чи інших
документів податкового та
бухгалтерського обліку в акті
перевірки не відображено.

На підтвердження здійснення
господарських операцій з ТОВ «Вектра
3000» позивачем також і до матеріалів
справи надано договір, видаткові,
податкові та товарно-транспортні
накладні, платіжні документи. (т. 1
а.с.49-165, т. 2 а.с.1-94).

Таким чином, суд вважає, що факт
здійснення господарських операцій з
ТОВ «Вектра 3000» підтверджено належними
документами, що свідчить про наявність
права позивача на включення сум за цими
господарським операціями до складу
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування з податку на
прибуток та складу податкового кредиту
з ПДВ.

З урахуванням таких обставин висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки, вбачаються безпідставними,
а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті в
результаті безпідставних висновків
перевірки, - протиправними, а тому
такими, що підлягають скасуванню.

Виходячи з вимог ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа) відповідно до
задоволених вимог.

Як вбачається з платіжного доручення,
доданого до позовної заяви, позивачем
сплачено судовий збір за заявлені
вимоги в розмірі 487,20 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне
стягнути з Державного бюджету України
на користь позивача судові витрати в
сумі 487,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 158- 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов товариства з обмеженою
відповідальністю «НДПІ «Водоочисні
технології» до державної податкової
інспекції у м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
державної податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області від 13
грудня 2013 року форми «Р» № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі 1
089 390,00 грн., та форми «Р» № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток в розмірі 848 678,75
грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «НДПІ «Водоочисні
технології» витрати зі сплати судового
збору в сумі 487,20 грн.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів після її проголошення а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
- з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження,
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанову в повному обсязі складено 17
березня 2014 року.

Суддя
О.В. Солоніченко