Справа № 809/390/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р.
справа №
809/390/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.,

при секретарі Драгомирецькому І.М.,

за участю:

представників позивача: Коломийського
міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області - Тарасенко
В.М., Гарасимика Т.О.,

представника відповідача:
Коломийської міської ради
Івано-Франківської області - Торос В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Коломийського міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області до
Коломийської міської ради
Івано-Франківської області про
визнання протиправними та скасування
рішення Коломийської міської ради від
27 січня 2014 року №1700-36/2014 "Про визнання
Народної ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України", -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 30 січня 2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом заступника Коломийського
міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області (надалі по
тексту - позивач, Коломийський
міжрайонний прокурор) до Коломийської
міської ради Івано-Франківської
області (надалі по тексту - відповідач,
Коломийська міська рада, міська рада)
про визнання протиправним та
скасування рішення міської ради від 27
січня 2014 року №1700-36/2014 ''Про визнання
Народної ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України''.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ні
Конституцією України, ні Законом
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", ні жодним іншим
нормативно-правовим актом не
передбачено повноважень міської ради
щодо вирішення питань, викладених в
рішенні Коломийської міської ради
№1700-36/2014 від 27 січня 2014 року.

Зокрема, позивач посилається на те, що
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України,
суперечить частині 1 статті 140
Конституції України, частині 1 статті 2
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", оскільки
міська рада вирішила питання не
місцевого, а загальнодержавного
значення. Також вказує на те, що
частиною 5 статті 140 Конституції
України, статтею 1 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
якими визначено статус і перелік
представницьких органів місцевого
самоврядування, не передбачено
створення та діяльність будь-яких
інших органів, метою яких було
здійснення представницьких
повноважень, в тому числі Народних рад.
Окрім цього, позивач, посилаючись на
приписи статей 25 і 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
статті 13 Закону України "Про статус
депутатів місцевих рад", вважає, що
міська рада не наділена компетенцією
приймати рішення про звернення до
міжнародних інституцій, оскільки чинне
законодавство надає право депутатам
ради вчиняти депутатські звернення,
без їх оформлення рішенням сесії ради,
і лише з питань безпосередньо
пов'язаних з депутатською діяльністю, а
вимоги такого звернення можуть бути
адресовані до відповідних суб'єктів
публічного права, розташованих
виключно на території відповідної
ради. Пункт 3 рішення, вважає позивач,
носить імперативний характер, що не
відповідає вимогам статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" в зв'язку з відсутністю в
міської ради будь-яких повноважень
щодо прийняття рішень, пов'язаних з
обмеженням діяльності та
функціонування правоохоронних органів
та Збройних сил України.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві. Просили позов
задовольнити повністю.

Відповідач позову не визнав з підстав,
викладених в письмових запереченнях
проти позовної заяви №176/0101-31/07 від 11
лютого 2014 року. Зокрема, відповідач в
обґрунтування законності
оскаржуваного рішення вказує на те, що
відповідно до частини 1 статті 5
Конституції України народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та місцевого
самоврядування. Згідно Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
міська ради є органом місцевого
самоврядування, що представляє
відповідні спільні інтереси
територіальної громади міста та
здійснює від її імені та в її інтересах
функції і повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами. Відповідно до Закону України
"Про статус депутатів місцевих рад"
депутат місцевої ради як представник
інтересів територіальної громади,
виборців свого виборчого округу
зобов'язаний виражати і захищати
інтереси відповідної територіальної
громади та її частини - виборців свого
виборчого округу, виконуючи їх
доручення в межах своїх повноважень,
наданих законом, брати участь у
здійсненні місцевого самоврядування.
Оскільки, депутати міської ради, які
затвердили текст рішення ради від 27
січня 2014 року №1700-36/2014 про визнання
Народної Ради України, звернення до
суб'єктів міжнародних відносин і
встановлення обмежень участі Збройних
Сил України, Міністерства внутрішніх
справ України, інших правоохоронних
органів при проведенні мирних зібрань,
діяли від імені та в інтересах
виборців, то міська рада, як
представницький орган місцевого
самоврядування територіальної громади
м. Коломия, діючи відповідно до статті 5
Конституції України, у законний спосіб
реалізувала свої повноваження щодо
оскаржуваного рішення. Крім того,
оскаржуване рішення не встановлює та
не визначає прав та обов'язків осіб, не
носить владного характеру, а отже не
може порушувати прав та інтересів осіб,
яких стосується звернення, в тому числі
держави.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив в
повному обсязі. Додатково пояснила, що
оскаржуване рішення є зверненням, що є
безумовним правом будь-якого суб'єкта,
в тому числі і ради як органу місцевого
самоврядування звернутись до
невизначеного кола осіб, і не породжує
правових наслідків, оскільки
обмеженими законом є лише повноваження
ради, тоді як відповідно до статті 21
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" обмеження
прав територіальних громад на місцеве
самоврядування згідно з Конституцією
та законами України може бути
застосовано лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану. У зв'язку з чим,
просила в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача і
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення щодо них,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

27 січня 2014 року на тридцять шостій
сесії Коломийської міської ради
шостого демократичного скликання
прийняте рішення за №1700-36/2014 "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України",
яким міська рада вирішила:

1. Визнати Народну раду України органом,
уповноваженим представляти інтереси
народу України, повноваження на
створення якого надані рішенням
Всенародних зборів громадян, які
відбулися 19 січня 2014 року на майдані
Незалежності у місті Києві.

2. Звернутись до Ради Європи,
Європейського союзу, ОБСЄ та
міжнародного співтовариства з
проханням допомогти українському
народові зберегти демократичний
устрій і не допустити остаточного
встановлення в Україні диктатури та
узурпації влади Президентом України.

3. Встановити, що на території міста не
можуть проводитись заходи за участі
особового складу Збройних Сил України,
Міністерства внутрішніх справ України,
інших правоохоронних органів з
використанням спеціальних засобів,
зброї та військової техніки,
спрямовані на обмеження прав громадян
на проведення мирних зібрань.

4. Контроль за виконанням рішення
покласти на міського голову І. Слюзара.

Як слідує з преамбули вказаного
рішення Коломийської міської ради, при
його прийнятті відповідач керувався
статтею 5 розділу ХІ Конституції
України, Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні", мотивуючи
реалізацією права народу України на
самовизначення та безпосереднє
здійснення влади, в зв'язку з
узурпацією влади Президентом України
та Верховною Радою України через
прийняття 16 січня 2014 року в
неконституційний спосіб ряду законів,
які ведуть до встановлення диктатури в
державі та звужують зміст і обсяг
існуючих прав і свобод громадян, що
суперечить частині третій статті 22
Конституції України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Аналогічні за змістом
положення містить частина 3 статті 24
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень, не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує правовий порядок в
державі. Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи влади, яким такі
повноваження визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" прокурорський нагляд
за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України "Про прокуратуру" на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

В силу вимог пункту 1 частини 1, частини 2
статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.
При цьому, перевірка виконання законів
за наявності підстав може проводитися
і з власної ініціативи прокурора.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 цього
Закону передбачено, що прокурор, без
внесення подання, може звернутися до
суду щодо визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Таким чином, предметом прокурорського
нагляду за додержанням і застосуванням
законів є відповідність актів, які
видаються всіма органами, вимогам
Конституції України та чинним законам,
а до функцій прокурора входить
представництво інтересів держави в
суді у випадках, визначених пунктом 2
частини 5 статті 23 Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру", прокурор в межах
повноважень, у порядку та в спосіб,
передбачений законом, діє як посадова
особа органу державної влади та
набуває статусу позивача, а тому такі
справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

Оцінюючи правомірність рішення
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у частині 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, що певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
якої повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владні суб'єкти. Аналізуючи спірне
рішення, суд прийшов до висновку про
його протиправність, з огляду на
наступне.

Згідно з статтею 7 Конституції України
в Україні визнається і гарантується
місцеве самоврядування.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є сільські,
селищні та міські ради. Органи
місцевого самоврядування вправі
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.
Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Такий ж правопорядок функціонування
місцевого самоврядування закріплений
у статті 4 Європейської хартії
місцевого самоврядування, яка
ратифікована Верховною Радою України 15
липня 1997 року. Зокрема, вказана стаття
Європейської хартії місцевого
самоврядування встановлює, що головні
повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Конституційний Суд України у рішенні №
7 від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини 2 статті 19,
статті 144 Конституції України, статті 25,
частини 14 статті 46, частин 1, 10 статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" зазначив, що
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України. Гарантоване
державою місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою,
зокрема, через селищну раду та її
виконавчий орган, в особі виконавчого
комітету селищних рад, і передбачає
правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування відповідно до
Конституції України визначає Закон
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР
(надалі по тексту - Закон №280/97-ВР).

Главою 1 Розділом ІІ Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлена організаційна-правова
основа місцевого самоврядування та
загальна і виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до статті 25 вказаного
Закону передбачена загальна
компетенція сільських, селищних,
міських рад, а саме: сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання. Тобто, Закон
закріплює можливість вирішення не
будь-яких питань, а тільки тих, які
законодавчо віднесені до повноважень
відповідної ради.

Стаття 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються сільськими, селищними,
міськими радами на пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 56
пунктів частини першої і 2 пункти
частини другої статті 26 даного Закону.

Таким чином, законодавчому визначенню
змісту інституту місцевого
самоврядування властиві принаймні дві
найважливіші ознаки. Це - самостійність
територіальної громади, органів
місцевого самоврядування у вирішенні
певного кола питань і те, що предметами
відання місцевого самоврядування є не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних
громад. Перелік таких питань визначено
у Конституції України та законах
України. При цьому, органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і
самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Як зазначено в преамбулі рішення
Коломийської міської ради від 27 січня
2014 року №1700-36/2014, при його прийнятті
відповідач керувався статтею 5 розділу
ХІ Конституції України.

Так, вказана норма Конституції України
визначає, що Україна є республікою.
Носієм суверенітету і єдиним джерелом
влади в Україні є народ. Народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування. Право визначати і
змінювати конституційний лад в Україні
належить виключно народові і не може
бути узурповане державою, її органами
або посадовими особами.

Статтею 6 Конституції України
передбачено, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову. Органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Крім того, нормами
Основного закону визначено органи, на
які покладається реалізація
законодавчої, виконавчої та судової
функцій.

З цього конституційного положення у
системному взаємозв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України, слідує, що
органи місцевого самоврядування не є
органами державної влади, а місцеве
самоврядування слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні
(стаття 7 Конституції України).

В рішенні від 5 жовтня 2005 року №6-рп/2005
(справа про здійснення влади народом),
Конституційний суд України зазначив,
що положення частини 2 статті 5
Конституції України "носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ" треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України. Положення частини 4
статті 5 Конституції України "ніхто не
може узурпувати державну владу" треба
розуміти як заборону захоплення
державної влади шляхом насилля або в
інший неконституційний чи незаконний
спосіб органами державної влади та
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами чи їх
об'єднаннями.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" місцеве самоврядування
здійснюється територіальними
громадами сіл, селищ, міст як
безпосередньо, так і через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, а також через районні та
обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Форми безпосереднього здійснення
місцеве самоврядування
територіальними громадами сіл, селищ,
міст, їх членами передбачено статтями 7,
8, 9, 13, 14 коментованого Закону через
місцеві референдуми, загальні збори
громадян, місцеві ініціативи,
громадські слухання, через органи
самоорганізації населення. При цьому,
здійснення місцевого самоврядування в
таких формах також обмежене питаннями
місцевого значення, що належать до
відання місцевого самоврядування
згідно вказаного Закону, та інших
законодавчих актів.

З огляду на вказане, суд дійшов
висновку, що ні нормами Конституції
України, а ні нормами жодного іншого
законодавчого акту України не
передбачено віднесення до функцій та
повноважень місцевого самоврядування
як через форми безпосереднього
здійснення місцевого самоврядування
територіальними громадами сіл, селищ,
міст, їх членами, так і через
представницькі органи місцевого
самоврядування - ради, питання про
визнання тих, чи інших органів як таких,
що уповноважені представляти інтереси
народу України. Таким чином, прийняття
Коломийською міською радою на
пленарному засіданні тридцять шостої
сесії рішення про визнання Народної
Ради України як органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України,
не входить до компетенції міської ради
по вирішенню питань місцевого
значення, тим паче вирішення питання,
що має загальнодержавне значення.
Таким чином, приймаючи пункт 1 рішення
від 27 січня 2014 року, міська рада вийшла
за межі наданих їй законодавством
України повноважень.

Щодо заперечення представника
відповідача проти позову про те, що в
пункті 1 оскаржуваного рішення міської
ради висловлено декларативну позицію
колегіального органу, що є правом
депутатів міської ради, то суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 144
Конституції України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Частиною 1 статті 59 Закону України
№280/97-ВР, передбачено, що рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

Відповідно до частини 1 статті 73 цього
Закону, акти ради, сільського,
селищного, міського голови, голови
районної в місті ради, виконавчого
комітету сільської, селищної, міської,
районної у місті (у разі її створення)
ради, прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Конституційний Суд України в рішенні
від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини 2 статті 19,
статті 144 Конституції України, статті 25,
частини 14 статті 46, частин 1, 10 статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", зазначив, що
органи місцевого самоврядування,
вирішуючи питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Тобто, юридичним способом реалізації
повноважень місцевих рад, в силу вимог
статті 144 Конституції України, статті 59
Закону №280/97-ВР, є нормативні та
ненормативні акти, які приймаються у
формі рішень.

Отже, ні Конституцією, ні законами
України не передбачено правомочності
міської ради як органу місцевого
самоврядування приймати рішення
декларативного характеру, тобто таких,
які не мають ознак обов'язковості для
суб'єктів їх застосування, оскільки
рада вправі діяти лише у спосіб, що
передбачений законом, шляхом прийняття
актів нормативного та ненормативного
характеру у формі рішень, які незалежно
від їх характеру, є обов'язковими до
виконання у межах відповідної
територіальної громади - всіма
юридичними та фізичними особами, або
конкретною особою.

При цьому, враховуючи зміст норм статей
34, 38 Конституції України, статті 10
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, положень Закону
України "Про статус депутата місцевих
рад", суд зазначає, що на відміну від
ради як представницького органу
місцевого самоврядування, депутати
міської ради як представники інтересів
територіальної громади, виборців свого
виборчого округу, виконуючи їх
доручення в межах своїх повноважень,
наданих законом, а також як громадяни
України, мають право робити будь-які
заяви з метою реалізації як своїх прав,
так і прав, свобод мешканців міста,
гарантованих розділом ІІ Конституції
України, Конвенцією про захист прав
людини та основоположних свобод,
Декларацією з прав людини, Міжнародним
пактом про громадянські і політичні
права, а також звертатися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, їх посадових осіб,
підприємств, установ, організацій,
міжнародних інституцій, в тому числі й
з питань реалізації громадянських та
політичних прав і законних інтересів.

Тобто, як кожен із депутатів міської
ради, так і кожен громадянин України не
позбавлені права, враховуючи вказані
вище норми права, до виразу своєї
власної індивідуальної чи колективної
думки, позиції, власного заклику,
промови тощо, адресованої окремому
учаснику територіальної громади,
підприємству, установі, організації,
органу державної влади чи місцевого
самоврядування, їх посадовим особам,
відповідним суб'єктам публічного
права, керівникам чи народові загалом.
Це є власним закликом окремого
депутата, чи більшості депутатів від
місцевої ради без встановлення вимог
та обов'язковості виконання чи ні, що
публічно висловлюється у сесійній залі
місцевої ради одноособово або
колективно під час пленарного
засідання, чи поза межами нього. Такі
звернення чи позиція розраховані саме
на донесення та підтримку власної або
колективної думки, міркувань
громадянина, громади, розуміння тих чи
інших правовідносин, політичного і
соціального стану держави тощо. Однак
згадані звернення чи декларативна
позиція (заклик, промова, думка) не
потребують затверджень, в органах
місцевого самоврядування, в тому числі
на пленарних засіданнях міських рад у
формі рішення такої ради.

При цьому, вказане, як вже зазначалось
судом, ґрунтується на встановленому
статтею 19 Конституції України
правовому порядку в Державі,
відповідно до якого будь-яка людина,
громадянин України вправі робити все,
що прямо не заборонено Законом, однак,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, тобто вправі вчиняти
лише те, що прямо передбачено Законом.

Виходячи з вищевикладеного, також
безпідставними є заперечення
відповідача в підтвердження
правомірності пункту 2 оскарженого
рішення ради.

Вирішуючи дану справу щодо пункту 2
рішення відповідача від 27 січня 2014
року, суд виходить з того, що у переліку
питань, які належать до виключної
компетенції відповідача та які
вирішуються на її пленарних
засіданнях, - в Законі України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
відсутнє таке питання, як вирішення та
прийняття рішення про "звернення
сільської, селищної чи міської ради", в
тому числі і правовий порядок його
схвалення та реалізації порушених у
ньому питань.

З наведених вище правових норм та з
врахуванням приписів статей 25, 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", статті 13 Закону України "Про
статус депутатів місцевих рад" слідує,
що право на звернення, у спірних
правовідносинах, може бути реалізоване
шляхом оформлене як письмове
депутатське звернення, а не у вигляді
рішення сесії, водночас порушені в
ньому питання повинні бути пов'язані
безпосередньо з депутатською
діяльністю.

Щодо правомірності прийняття
відповідачем пункту 3 рішення, то суд
зазначає наступне.

Організаційно-правова основа для
діяльності прокуратури України,
Збройних сил України, органів
Міністерства внутрішніх справ України
(в тому числі обмеження щодо проведення
заходів) встановлюється Конституцією
України та спеціальними Законами
України "Про прокуратуру", "Про збройні
сили України" та "Про міліцію", а також
підзаконними нормативно-правовими
актами. Правові механізми діяльності
інших правоохоронних органів також
встановлюється спеціальними законами,
які регламентують їх роботу.

Пунктом 40 частини 1 статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" до компетенції міської ради у
вказаній сфері суспільних відносин
віднесено лише заслуховування
інформації прокурорів та керівників
органів внутрішніх справ про стан
законності, боротьби із злочинністю,
охорони громадського порядку та
результати діяльності на відповідній
території. Окрім цього, компетенція
виконавчих комітетів ради і міських
голів може бути також реалізована
прийняттям рішень про звернення до
суду щодо визнання незаконними актів
місцевих органів виконавчої влади, які
обмежують права територіальної
громади, а також повноваження ради та
її органів.

Відповідно до частини 2 статті 39
Конституції України, обмеження щодо
реалізації права громадян України на
мирні зібрання може встановлюватися
судом відповідно до закону і лише в
інтересах національної безпеки та
громадського порядку - з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення або
захисту прав і свобод інших людей.

Разом з тим, статтею 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
не передбачено права міської ради
вирішувати питання щодо встановлення
порядку проведення заходів за участі
особового складу Збройних сил України,
Міністерства внутрішніх справ України,
інших правоохоронних органів під час
реалізації права громадян України на
мирні зібрання, оскільки такі питання
відносяться до компетенції вказаних
органів держаної влади, а відтак, пункт
3 рішення міської ради від 27 січня 2014
року, є протиправним.

Таким чином, при розгляді і вирішення
по суті заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржуване рішення
прийнято поза межами повноважень та не
в спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Рішення 36 сесії VI демократичного
скликання Коломийської міської ради
№1700-36/2014 від 27 січня 2014 року "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України"
в розумінні вимог статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" не є нормативно-правовим
актом, а відтак, відповідно до пункту 1
частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, його належить визнати
протиправним та скасувати, а
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Судові витрати відповідно до положень
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України з сторін не
стягуються.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та
скасувати рішення Коломийської
міської ради від 27 січня 2014 року
№1700-36/2014 "Про визнання Народної ради
України як колегіального органу,
уповноваженого представляти інтереси
народу України".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів, у зв'язку із
тим, що закінчення такого терміну
припадало на вихідний день, постанова в
повному обсязі виготовлена 24.02.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.