Справа № 826/2523/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1Вн. № 1/56
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2014 року 13:18
№ 826/2523/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В., при
секретарі судового засідання
Висоцькій Ю.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські оптичні
системи" до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 17.02.2014 №
та № , за участі представників
сторін:

представник позивача Нестерова І.В.;

представник відповідача Декань М.І.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 12 березня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Українські оптичні
системи" (далі - позивач, ТОВ "Українські
оптичні системи") звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до державної
податкової інспекції Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач,
ДПІ у Голосіївському р-ні ГУ Міндоходів
у м. Києві) про визнання протиправними
та скасування податкових повідомлень -
рішень від 17.02.2014 № та №
(далі - ППР № , ППР № ).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28.02.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/2523/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28.02.2014 закінчено
підготовче провадження в
адміністративній справі № 826/2523/14 і
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просила задовольнити позов у
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила відмовити у задоволенні позову
з підстав, викладених у запереченнях до
адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

У період з 30.01.2014 по 03.02.2014 на підставі
наказу від 30.01.2014 № 272 ДПІ у
Голосіївському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача щодо підтвердження
відомостей, отриманих від особи, яка
мала правові відносини з ТОВ "Аларесим
ДС" () за період з 01.07.2013
по 31.07.2013, за результатами якої складено
акт від 05.02.2014 № 39/1-22-07-33883130 (далі - Акт
перевірки).

Відповідач дійшов до висновку про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), внаслідок чого згідно з пп.
54.3.2 п. 54.3 ст. 54, абз. 1 п. 123.1 ст. 123 ПК
України на підставі Акта перевірки
відповідачем прийнято ППР № ,
відповідно до якого позивачу було
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на суму 169 659,00 грн. (за основним
платежем - 113 106,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 56 553,00 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) було
заниження позивачем податку на додану
вартість на суму 113 106,00 грн., в т.ч. у
липні 2013 року на суму 113 106,00 грн.

Крім цього, за вищевказані порушення
позивачем вимог податкового
законодавства згідно з п. 54.3 ст. 54, п. 58.1
ст. 58, п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст. 79 ПК України
на підставі Акта перевірки
відповідачем прийнято ППР № про
завищення позивачем від'ємного
значення з податку на додану вартість
на суму 10 043,00 грн.

Позивач не погодився з висновками Акта
перевірки та прийнятими на його
підставі податковими
повідомленнями-рішеннями, тому
звернувся до суду.

ТОВ "Українські оптичні системи"
зареєстровано 23.02.2006 за № 0003262
Деснянською районною у м. Києві
державною адміністрацією (). Місцезнаходження позивача: 01033, м.
Київ, вул. Жилянська, 68.

Позивача взято на податковий облік в
органах державної податкової служби
24.02.2006 за № 379227. В періоді, що
перевірявся, позивач був
зареєстрований платником податку на
додану вартість.

Відповідачем під час перевірки
поставлено під сумнів господарські
операції між позивачем та ТОВ "Аларесим
ДС" за період з 01.07.2013 по 31.07.2013.

Щодо взаємовідносин позивача з
вказаним контрагентом за перевіряємий
період судом встановлено наступне.

20.06.2013 між позивачем (Покупець) та ТОВ
"Аларесим ДС" (Постачальник) було
укладено договір поставки № 2006-П з
додатком № 1 (специфікацією) до нього (Т.
1, арк. 35 - 40).

Предметом вказаного договору було
зобов'язання Постачальника передати у
власність Покупця продукцію та
зобов'язання Покупця прийняти та
оплатити продукцію.

Згідно пункту 1.2 вказаного договору під
терміном "Продукція" Сторонами
розумілися комплекти ліцензійного
програмного забезпечення (комп'ютерних
програм), найменування, одиниці виміру
та загальна кількість якого
визначалися специфікацією, що є
Додатком № 1 до цього Договору та його
невід'ємною частиною.

Відповідно до пункту 2.2 вказаного
договору поставка продукції
здійснювалася Постачальником партіями
(частинами) на підставі заявок Покупця.

Пунктом 2.5 вказаного договору
передбачено, що передача продукції
здійснювалася Постачальником
уповноваженій особі Покупця за умови
наявності у зазначеної особи
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей форми
М-2 та пред'явлення паспорту.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано вищевказану продукцію
від ТОВ "Аларесим ДС", було надано суду
копії податкових накладних № 212 від
23.07.2013, № 231 від 30.07.2013 (Т. 1, арк. 20, 22),
видаткових накладних № РН-0000100 від
23.07.2013, № РН-0000111 від 30.07.2013 (Т. 1, арк. 21, 23),
платіжних доручень (Т. 1, арк. 41 - 42),
виписок по особовому рахунку (Т. 1, арк.
100 - 110).

Суми податку на додану вартість по
вказаним податковим накладним було
включено позивачем до складу
податкового кредиту у липні 2013 року та
відображені у Додатку № 5 "Розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів" до
податкової декларації з ПДВ за
відповідний місяць.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду жодної
заявки позивача, на підставі яких мала
здійснюватися поставка продукції
відповідно до пункту 2.2 договору
поставки № 2006-П від 20.06.2013, та жодної
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей форми
М-2, за наявності яких мала
здійснюватись передача продукції на
підставі пункту 2.5 договору поставки №
2006-П від 20.06.2013.

Надані копії платіжних доручень (Т. 1,
арк. 41 - 42) не містять жодних відміток
банку та підписів уповноважених осіб, а
вказані у платіжних дорученнях та
виписках по особовому рахунку (Т. 1, арк.
100 - 110) в "призначенні платежу"
рахунки-фактури взагалі не надані
позивачем, внаслідок чого суд
позбавлений можливості встановити
факт оплати позивачем поставки
відповідної продукції.

У видаткових накладних № РН-0000100 від
23.07.2013 та № РН-0000111 від 30.07.2013 (Т. 1, арк. 21,
23) як номера довіреностей та дата їх
видачі, так і посади та П.І.Б. осіб, які
їх отримували, не вказані взагалі, що є
порушенням вимог частини 2 статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.1999 № 996-ХІV.

Крім цього, податкова накладна № 231 від
30.07.2013 (Т. 1, арк. 22) взагалі не містить
підпису особи, яка її склала.

Відтак, судом встановлено, що первинні
бухгалтерські документи оформлені з
порушенням та не відповідають вимогам
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні".

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведена
реальність операцій, оскільки не
підтверджується факт поставки
продукції. Відтак, господарські
операції, що нібито відбулись,
оформлені лише на підставі формально
складених первинних документів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 10.04.2013 у справі № 2а-12992/11/2670 (колегія
суддів у складі Приходько І.В.,
Бухтіярової І.О., Костенка М.І.) за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТ Каргілл" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків та
Державної податкової служби України,
за участі прокуратури м. Києва про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Позиція відповідача ґрунтується на
протоколі допиту свідка від 12.12.2013 (Т. 1,
арк. 88 - 93), згідно якого гр. ОСОБА_6, який
був засновником, директором та
головним бухгалтером ТОВ "Аларесим ДС",
пояснив, що він погодився стати
керівником вказаного підприємства за
грошову винагороду. Він оформлювався
керівником вказаного підприємства без
мети здійснення
фінансово-господарської діяльності, а
з метою отримання разової грошової
винагороди. Чим реально займалось
вказане підприємство - йому невідомо.
Фактично діяльністю товариства він не
займався, первинних бухгалтерських
документів не підписував, печатку
товариства не замовляв, не володів нею,
податкову звітність не складав та до
ДПІ за місцем реєстрації не подавав.

З наведеного вбачається, що підписи,
виконані від імені директора ТОВ
"Аларесим ДС" гр. ОСОБА_6 в копіях
податкових та видаткових накладних
виконані іншою особою.

Відтак, по взаємовідносинам з ТОВ
"Аларесим ДС" відсутні належним чином
оформлені первинні документи, в т.ч.
податкові накладні (не відповідають
вимогам ПК України та Закону № 996-XIV).

Враховуючи наведене, відповідач дійшов
до висновку про те, що документи по
взаємовідносинам ТОВ "Українські
оптичні системи" з ТОВ "Аларесим ДС"
складені всупереч вимогам діючого
законодавства України, у зв'язку з чим
немає можливості підтвердити факт
здійснення господарських операцій та
немає підстав для включення ТОВ
"Українські оптичні системи" до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість вартості поставки
продукції, оформленої як придбана у ТОВ
"Аларесим ДС".

Суд вважає зазначені посилання
відповідача правомірними з огляду на
наступне.

Згідно статті 1 Закону № 996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Зміст господарської операції може
встановлюватися з урахуванням змісту
цивільно-правових чи
господарсько-правових зобов'язань
сторін, але не вичерпується останнім.
Господарська операція може мати місце
навіть за відсутності
цивільно-правових чи
господарсько-правових відносин між
платниками податків.

Із наведеного вбачається, що
господарські операції (поставка,
продаж, фінансова допомога, інвестиція
тощо) є самостійним поняттям, відмінним
від правочинів або господарських
зобов'язань. Наслідки в податковому
обліку створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника податків. Аналіз реальності
господарських операцій може
здійснюватися на підставі даних
податкового та бухгалтерського обліку
платника податків та інших обставин.
При цьому не виключається розгляд
господарських операцій відповідно до
їх реального економічного змісту.

Оцінка господарських операцій судом
під час розгляду справ, що виникають з
податкових відносин, змісту
господарських операцій може
здійснюватися і окремо від
застосування положень про цивільні
правочини чи господарські
зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна
цивільним правочинам, не може бути
автоматично поширена на реальність
господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою
приватного права й можуть розглядатися
лише з урахуванням норм Цивільного та
Господарського кодексів, то
господарські зобов'язання
підприємства повинні оцінюватися,
передусім, з огляду на норми
податкового законодавства. При цьому
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означає
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Якщо певна
господарська операція не відбулася чи
відбулася не за тим її змістом, який
відображений в укладених платником
податку договорах, це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Зі змісту вищевказаних обставин
справи, суд дійшов до висновку про
відсутність реального вчинення
господарських операцій за
вищевказаним правочином.

Судом встановлено, що за результатами
перевірки позивача були виявлені
порушення податкового законодавства,
викладені в Акті перевірки, на підставі
чого прийнято оспорювані ППР. При
цьому, суд звертає увагу, що наслідки
порушення податкового законодавства
можуть (і повинні) застосовуватися
незалежно від того, чи визнані
відповідні цивільні чи господарські
зобов'язання недійсними, оскільки
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства є
самостійним видом юридичної
відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним
зазначити, що до загальновизнаних у
світі дієвих механізмів, завдяки яким
здійснюється аналіз господарських
угод, виявлення та класифікація
протиправних схем та методик
незаконного ухилення від сплати
податків, відносяться спеціальні
судові доктрини.

Щодо правочинів між позивачем та
контрагентами доречним є застосування
доктрини "ділова мета" (business purpose).

Сутність доктрини ділової мети полягає
в тому, що передбачені податковим
законодавством податкові вигоди
поширюються лише на операції, що мають
розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у
підпункті 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК
України, згідно якого розумна
економічна причина (ділова мета) - це
причина, яка може бути наявна лише за
умови, що платник податків мав намір
одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Суд звертає увагу, що і до прийняття ПК
України дане положення вже
застосовувалося в судовій практиці на
підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи
рішення судів у справах про
відшкодування ПДВ, неодноразово
зазначав, що в справах не встановлено
наміру одержати економічний ефект у
результаті підприємницької або іншої
економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину "ділова мета" в
Україні використано Верховним Судом
України у постанові його Судової
палати в адміністративних справах від
12.02.2008 у справі № 08/28 за позовом ТОВ
"Метпромсервіс" до ДПІ у
Шевченківському р-ні м. Запоріжжя про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

У даній справі Верховний Суд України
підтримав місцеву ДПІ, скасував
прийняту на користь платника податків
ухвалу Вищого адміністративного суду
України і направив справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України,
Верховний Суд України зробив наступні
висновки:

"Задовольняючи позов, суди виходили
тільки з наявності у позивача
податкових накладних продавців. Вони
не взяли до уваги того, що позивач
протягом тривалого часу набував через
посередників сировину, зокрема
металобрухт, у осіб, які систематично
не сплачували податки, діяльність яких
мала ознаки фіктивного підприємництва,
за юридичною адресою не знаходилися, не
звітували про свою діяльність або
подавали податкові декларації про
відсутність такої, зареєстровані
власники та посадові особи яких не
визнають своєї причетності до їхньої
діяльності, а також, що позивач,
продавці та їхні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, у
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного".

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування судами
окремих приписів ПКУ та КАСУ" звернув
увагу на необхідність встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку та порекомендував судам
перевіряти доводи податкового органу,
що свідчать про відсутність ділової
мети в діях платника податку, зокрема у
разі подальшого продажу придбаного
товару нижче за ціну придбання,
придбання товарів (послуг) у
посередників за наявності прямих
контактів з їх виробниками, придбання
послуг, використання яких не може мати
позитивного впливу на результати
господарської діяльності платника
податку тощо.

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі від 20.07.2010 №
1112/11/13-10, зокрема, зазначає, що вимога
щодо бюджетного відшкодування ПДВ може
бути визнана необгрунтованою, якщо
судом встановлено, що головною метою
платника податку є одержання доходу
винятково або переважно за рахунок
податкової вигоди, зокрема
відшкодування податку на додану
вартість з бюджету, за відсутності
наміру здійснювати реальну
підприємницьку діяльність.

Аналогічна позиція викладена у Довідці
Вищого адміністративного суду України
від 15.04.2010 та в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13.

Враховуючи наведене, суд вважає
доцільним звернути увагу на засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні, які
врегульовані Законом № 996-XIV.
Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в частині 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Отже, суд дійшов до висновку про
підтвердження висновків Акту
перевірки про те, що фактично
відповідна продукція ТОВ "Аларесим ДС"
позивачу не поставлялася та не була
використана у господарській
діяльності позивача.

Відсутність доказів поставки
продукції та використання позивачем у
власній господарській діяльності
отриманої продукції, на думку суду,
виключає можливість
причинно-наслідкового зв'язку витрат з
господарською діяльністю позивача,
зокрема, будь-яке використання
набутого на підставі договорів у
господарській діяльності.

В процесі розгляду справи судом не
встановлено обставини існування
доказів, якими підтверджується зв'язок
здійснених позивачем витрат з
господарською діяльністю позивача, що
є законодавчо встановленою
передумовою віднесення сум до
податкового кредиту позивача.

З огляду на викладене, суд звертає
увагу на приписи Інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що сама собою наявність
окремих документів не є підставою для
висновків про реальність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю не мали місце. Наявність
формально складених, але недостовірних
первинних документів, відповідність
яких фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Аналогічна позиція міститься в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2-а-11805/11/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Ісаєнко Ю.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.) та ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 у
справі № 2а-16248/10/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Бабенка К.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Мельничука В.П.).

Судом не отримано належних доказів
поставки позивачу відповідної
продукції ТОВ "Аларесим ДС" та
використання позивачем отриманої
продукції у власній господарській
діяльності. Також встановлено, що
податкові накладні підписані
невстановленою особою.

При цьому, згідно з позицією Верховного
Суду України (справа № 21-421а11), первинні
документи, підписані невстановленими
особами, не можуть бути підставою для
формування податкового кредиту.

Відтак, висновки відповідача про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
ПК України є обґрунтованими, а
оскаржувані ППР № та ППР №
прийнятими в межах повноважень і в
спосіб, передбачений діючим
законодавством України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов до висновку, що
позовні вимоги ТОВ "Українські оптичні
системи" не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські оптичні
системи" повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські оптичні
системи" решту суми судового збору у
розмірі 3 234,04 грн. (три тисячі двісті
тридцять чотири грн. 04 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова