Справа № 826/19166/13-а
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Підприємства з іноземними
інвестиціями Лукойл-Україна» до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві про визнання протиправною
та скасування постанови про накладення
штрафу за правопорушення у сфері
містобудівної діяльності.
До Окружного адміністративного
суду м. Києва звернулось Підприємство з
іноземними інвестиціями
Лукойл-Україна» (далі по тексту також -
позивач) з позовом до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у місті Києві (далі по тексту
також - відповідач) про визнання
протиправною та скасування постанови
про накладення штрафу за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності №541/13/7/26-49/1411/02/1 від 14.11.2013р.
В обґрунтування заявленого
позову позивач покликався на те, що
доводи відповідача про недопущення
посадових осіб до проведення перевірки
на об'єкті за адресою: діяльності на
просп. Червонозоряному, 78-82 у
Солом'янському районі м. Києва не
відповідають дійсним обставинам
справи та проведеною інспектором фото
фіксацією результатів такої перевірки,
відтак зазначав, що діях позивача
відсутній склад правопорушення у сфері
містобудівної діяльності.
Відповідач проти задоволення позову
заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.
Звертав увагу суду на те, що спірна
постанова винесена за вчинення
правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 4
ст.41 Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», факт
вчинення якого на переконання
відповідача підтверджується належними
доказами.

04.03.2014р. в судовому засіданні за згодою
сторін ухвалено про продовження
вирішення справи у письмовому
провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС
України.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
про наступне.

Як слідує із матеріалів справи, що
позивачем посадову особу Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві було не допущено до
проведення перевірки дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності підприємства з іноземними
інвестиціями «Лукойл-Україна» за
адресою: проспект Червонозоряний 78-82 у
Солом'янському районі м. Києва у зв'язку
з чим, складно акт про недопущення
посадових осіб інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю на
об'єкт будівництва, підприємства
будівельної галузі для виконання
покладених на них функцій від 21.10.2013р.

В подальшому, 01.11.2013р.
відповідачем складено протокол про
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності.

За результатом розгляду
матеріалів справи про правопорушення у
сфері містобудівної діяльності
відповідачем прийнято постанову про
накладення штрафу за правопорушення у
сфері містобудівної діяльності від
14.11.2013 №541/13/7/26-49/1411/02/1, якою позивача
визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 6
ст. 2 Закону України «Про
відповідальність у сфері
містобудівної діяльності» та
накладено штраф у сумі 11 470 грн.

Позивач категорично не погоджується з
правомірністю спірної постанови у
зв'язку з чим оскаржив її у судовому
порядку.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із
наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно ст.10 Закону України "Про
архітектурну діяльність", для
забезпечення під час забудови
територій, розміщення і будівництва
об'єктів архітектури додержання
суб'єктами архітектурної діяльності
затвердженої містобудівної та іншої
проектної документації, вимог вихідних
даних, а також з метою захисту державою
прав споживачів будівельної продукції
здійснюється в установленому
законодавством порядку державний
архітектурно-будівельний контроль та
нагляд.

Державний
архітектурно-будівельний контроль та
нагляд здійснює центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю
(далі - орган державного
архітектурно-будівельного контролю).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.7 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності" визначено, що управління у
сфері містобудівної діяльності
здійснюється шляхом контролю за
дотриманням законодавства у сфері
містобудівної діяльності, вимог
будівельних норм, державних стандартів
і правил, положень містобудівної
документації всіх рівнів, вихідних
даних для проектування об'єктів
містобудування (далі - вихідні дані),
проектної документації.

Згідно ч.1,2 ст.41 Закону України
"Про регулювання містобудівної
діяльності" державний
архітектурно-будівельний контроль -
сукупність заходів, спрямованих на
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

Державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюється органами державного
архітектурно-будівельного контролю в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Посадові особи органів
державного архітектурно-будівельного
контролю під час перевірки мають право,
зокрема, складати протоколи про
вчинення правопорушень, акти перевірок
та накладати штрафи відповідно до
закону; видавати обов'язкові для
виконання приписи щодо: а) усунення
порушення вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил; б)
зупинення підготовчих та будівельних
робіт, які не відповідають вимогам
законодавства, зокрема будівельних
норм, містобудівним умовам та
обмеженням, затвердженому проекту або
будівельному паспорту забудови
земельної ділянки, виконуються без
повідомлення, реєстрації декларації
про початок їх виконання або дозволу на
виконання будівельних робіт;
забороняти за вмотивованим письмовим
рішенням керівника органу державного
архітектурно-будівельного контролю чи
його заступника експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих в експлуатацію (ч.4 ст.41
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності»).

Системний аналіз норм чинного
законодавства свідчить про те, що
відповідач наділений повноваженнями
здійснювати державний
архітектурно-будівельний контроль, а
також видавати відповідні приписи та
постанови.

Відповідно до п.2 Порядку
здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю
(далі - Порядок), затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 23.05.2011 № 553 державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюється за дотриманням, зокрема,
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, проектної
документації, будівельних норм,
державних стандартів і правил,
технічних умов, інших нормативних
документів під час виконання
підготовчих і будівельних робіт,
архітектурних, інженерно-технічних і
конструктивних рішень, застосування
будівельної продукції.

Згідно п.5 Порядку, державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюється за територіальним
принципом (у межах областей) у порядку
проведення планових та позапланових
перевірок.

Підставами для проведення
позапланової перевірки, крім іншого, є
звернення фізичних та юридичних осіб.

Судом встановлено, що підставою
для призначення проведення перевірки
позивача слугувало звернення
громадської організації «Ліга
благоустрою киян» №25.13 від 25.09.2013р.,
тобто за наявності підстави визначеної
п.5 Порядку.

Відповідно до пп. 1 п. 11 Порядку
посадові особи інспекцій під час
здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю
мають право: безперешкодного доступу
на місце будівництва об'єкта, або
місцезнаходження суб'єкта
господарювання, який провадить
господарську діяльність, пов'язану з
будівництвом об'єкта архітектури, який
за складністю
архітектурно-будівельного рішення та
(або) інженерного обладнання належить
до IV і V категорії складності.

Згідно з п. 14 Порядку суб'єкт
містобудування, щодо якого
здійснюється державний
архітектурно-будівельний контроль,
зобов'язаний: допускати посадових осіб
інспекції до проведення перевірки за
умови дотримання порядку здійснення
державного архітектурно-будівельного
контролю.

У разі відмови суб'єкта
містобудування, щодо якого
здійснюється державний
архітектурно-будівельний контроль, у
допуску посадових осіб інспекції до
проведення перевірки складається
відповідний акт.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що акт про недопущення
посадових осіб інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю на
об'єкт будівництва, підприємства
будівельної галузі для виконання
покладених на них функцій від 21.10.2013р.
відповідає формі визначеної додатком
№2 Постанови Міністерства
регіонального розвитку будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 15.05.2012р. № 240 «Про
затвердження форм актів та інших
документів, які складаються під час або
за результатами здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю»
та не містить вимоги щодо зазначення в
яких саме діях полягала відмова у
допуску посадових осіб інспекції до
проведення перевірки.

Разом з тим, у межах даної справи
були допитані ОСОБА_1 (державний
інспектор Інспекційного відділу №1
Інспекції державного архітектурно -
будівельного контролю у місті Києві) та
ОСОБА_2 (начальник АЗС) у якості свідків.

Так, допитаний в судовому
засіданні свідок ОСОБА_1 пояснив, що він
прибув за адресою перевіряє мого
об'єкта, пред'явив начальнику АЗС
посвідчення. При цьому, на вимогу
надати документи: акт готовності до
експлуатації, технічний паспорт та
інші, начальник пояснив, що всі
документи в центральному офісі, тому
потрібно звернутися туди з відповідним
листом. Свідок попросив допустити
його до перевірки об'єкту, проте
начальник ОСОБА_2 сказав, що не може
пустити на об'єкт, тоді свідок
роз'яснив, що буде складно акт про не
допуск до перевірки, проте начальник
АЗС не допустив до перевірки, внаслідок
чого було складено акт. Начальник АЗС
відмовився підписати та отримати акт,
тому такий акт було надіслано позивачу
по пошті. Фотофіксацію об'єкту зовні
було зроблено після того як його не
допустили до перевірки. Свідок пояснив,
що Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю не
уповноважена застосовувати силу для
проходу на перевірку, усна відмова
суб'єкта господарювання допустити до
перевірки є достатньою підставою для
складання акту про не допуск до
перевірки.

Свідок ОСОБА_2 в судовому
засіданні пояснив, що він є начальником
АЗС. В приміщенні АЗС він зустрів
інспектора Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю,
який надав йому посвідчення та сказав,
що проводиться перевірки. Свідок
пояснив інспектору, що вся дозвільна
документація знаходиться в
центральному офісі. Свідок повідомив,
що інспектор не питав дозволу оглянути
приміщення АЗС та не пропонував
підписати акт. Також, свідок повідомив,
що інспектор був в приміщенні
торгівельного залу АЗС та оглядав
колонки та прилеглу до АЗС територію,
зробив кілька фото та поїхав. Свідок
пояснив, що обмежити доступ до
приміщень АЗС він не може нікому,
оскільки це публічне місце, де буває
багато осіб. Також, свідок пояснив, що
на АЗС є приміщення (каса, прикасова
зона, технічні та службові приміщення,
резервуари), в які заборонений доступ
стороннім особам. Свідок пояснив, що
він спостерігав за інспектором, який
після огляду території сів до машини та
поїхав з АЗС. Приміщення АЗС
складаються з першого поверху - зал та
прикасова зона та подвальних приміщень
- кабінет начальника, резервуар та
службові приміщення, подвальні
приміщення замикаються на ключ.

З системного аналізу викладеного
вбачається, що об'єкт перевірки (АЗС)
крім загальнодоступних приміщень, має
приміщення з обмеженим доступом, до
яких не було допущено інспектора,
шляхом приховування таких приміщень,
що, на думку суду, є активною дією
представника позивача присутнього на
об'єкті перевірки щодо не допуску
відповідача до перевірки.

Оскільки об'єкт на якому мала
проводитись перевірка має приміщення з
обмеженим доступом, враховуючи, що
інспектора не було допущено до
перевірки у такі приміщення та не
надано запитувані документи, беручи до
уваги, що інспектор має право
безперешкодного доступу до об'єкту
перевірки, що, на думку суду виключає
необхідність інспектора прикладати
додаткових зусиль (активних дій) для
огляду об'єкту, висновок відповідача
про порушення позивачем вимог п. 1 ч. 4
ст. 41 Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», п. 11 Порядку
на думку суду є обґрунтованим та
знайшов підтвердження під час судового
вирішення справи.

Відповідно до п. 15 Порядку форми
актів та інших документів, які
складаються під час або за
результатами здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю,
затверджуються Мінрегіоном.

Враховуючи, що форма акт про
недопущення посадових осіб інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю на об'єкт будівництва,
підприємства будівельної галузі для
виконання покладених на них функцій
визначена Постанови Міністерства
регіонального розвитку будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 15.05.2012р. № 240 «Про
затвердження форм актів та інших
документів, які складаються під час або
за результатами здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю»,
твердження позивача, що відповідачем
заздалегідь до виїзду на перевірку
було складено акт від 21.10.2013р. є
безпідставним.

Судом встановлено, що акт про
недопущення посадових осіб інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю на об'єкт будівництва,
підприємства будівельної галузі для
виконання покладених на них функцій
від 21.10.2013р. направлено на адресу
позивача поштовим повідомленням.

Відповідно до п.20 Порядку
протокол протягом трьох днів після
його складення та всі матеріали
перевірки подаються керівникові
відповідної інспекції або його
заступникові для винесення постанови
про накладення штрафу, передбаченої
законодавством України.

Постанова про накладення штрафу
складається у трьох примірниках.
Перший примірник постанови у триденний
строк після її прийняття вручається
під розписку суб'єкту містобудування
(керівнику або уповноваженому
представнику суб'єкта містобудування)
або надсилається рекомендованим
листом з повідомленням, про що робиться
запис у справі. Два примірники
залишаються в інспекції, яка наклала
штраф (п.22 Порядку).

З системного аналізу викладеного
вбачається, що оскаржувану постанову
прийнято у межах наданої компетенції з
дотриманням Порядку.

Відповідно до ст.1 Закону України
"Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності" правопорушеннями у сфері
містобудівної діяльності є
протиправні діяння (дії чи
бездіяльність) суб'єктів
містобудування - юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, що
призвели до невиконання або
неналежного виконання вимог,
установлених законодавством,
будівельними нормами, державними
стандартами і правилами.

Вчинення суб'єктами
містобудування правопорушень у сфері
містобудівної діяльності тягне за
собою відповідальність, передбачену
цим та іншими законами України.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 2 Закону
України "Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності" суб'єкти містобудування
несуть відповідальність у вигляді
штрафу за такі правопорушення:
недопущення посадових осіб
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику з питань
державного архітектурно-будівельного
контролю, на об'єкти будівництва,
підприємства будівельної галузі для
виконання покладених на них функцій - у
розмірі десяти мінімальних заробітних
плат.

Статтею 3 зазначеного закону
визначено, що справи про
правопорушення, передбачені цим
Законом, розглядаються центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю.

Накладати штраф від імені центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю
мають право його та уповноважені ним
посадові особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю.

Процедуру накладення штрафів за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності, що передбачені Законом
України "Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності" визначає Порядок
накладення штрафів за правопорушення у
сфері містобудівної діяльності,
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України від 06.04.1995 р. № 244.

Відповідно до п.2,4 зазначеного
Порядку справи про правопорушення у
сфері містобудівної діяльності
розглядаються Держархбудінспекцією та
її територіальними органами.

Підставою для розгляду справи про
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності є відповідний протокол,
складений посадовою особою інспекції
за результатами перевірки.

Згідно п.6,7 Порядку, питання про
накладення штрафу розглядається в
15-денний строк з дня одержання
протоколу про правопорушення. У разі
потреби справа може розглядатися за
участю представників суб'єкта
містобудування, експертів, інших
причетних до неї осіб.

Рішення про накладення штрафу
оформлюється постановою про
накладення на суб'єкта містобудування
штрафу за правопорушення у сфері
містобудівної діяльності, що є
виконавчим документом і підлягає
виконанню в установленому законом
порядку. У постанові зазначається
розмір штрафу.

Системний аналіз вищевикладених
норм законодавства та фактичних
обставин справи, свідчить про те, що
відповідач, при прийнятті оскаржуваної
постанови діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені
Конституцією України та згадуваними
законами України, з дотриманням
Порядку здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю,
Порядку накладення штрафів за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності.

Судом не встановлено порушень з
боку відповідача, оскаржувана
постанова узгоджуються з вимогами
чинного законодавства і прийнята
відповідно до обставин, що склалися, в
межах наданих повноважень.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, доведена
правомірність та обґрунтованість
прийнятих ним оскаржуваних припису та
постанови з урахуванням вимог
встановлених ч.2 ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оцінивши докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги є безпідставними та задоволенню
не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України

Суддя
І.А.
Качур