Справа № 813/79/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року
м. Київ К/800/54737/13

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.
(доповідач),

суддів: Ємельянової В.І.,

Рецебуринського
Ю.Й.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області (далі - ГУ МВС
України у Львівській області) про
скасування наказів, поновлення на
службі та стягнення грошового
забезпечення за час вимушеного прогулу
за касаційною скаргою ГУ МВС у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 21 травня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2007 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом, відповідно до якого з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив:

визнати нечинними та скасувати накази
ГУ МВС України у Львівській області:
від 05.04.2006 року №238 дск «Про оголошення
рішення колегії УМВС від 05.04.2006 року
«Про результати службової діяльності
ОВС Львівської області у першому
кварталі 2006 року з виконання вимог
Президента, Уряду та МВС України щодо
посилення боротьби зі злочинністю.
Стан оперативно-агентурного та
розшукового забезпечення роботи з
профілактики, попередження, розкриття
і розслідування злочинів, боротьби з
організованою та економічною
злочинністю, протидії незаконному
обігу вогнепальної зброї, боєприпасів,
вибухівки, наркотичних та психотропних
речовин»; від 14.04.2006 року №146 о/с в
частині звільнення його з посади
першого заступника начальника відділу
- начальника кримінальної міліції
Пустомитівського РВ УМВС України у
Львівській області, залишивши його в
розпорядженні ГУ МВС України у
Львівській області з 14 квітня 2006 року;
від 24.05.2007 року №200 о/с про звільнення з
органів внутрішніх справ в запас
Збройних Сил України за порушення
дисципліни;

поновити на посаді першого заступника
начальника відділу - начальника
кримінальної міліції Пустомитівського
РВ УМВС України у Львівській області;

стягнути з ГУ МВС України у Львівській
області не виплачене грошове
забезпечення за період з 29.04.2006 року по
25.05.2007 року та за час вимушеного прогулу
з 25.05.2007 року по 28.11.2008 року.

Посилався на те, що при звільненні з
органів внутрішніх справ не
встановлена його особиста вина у
виявлених недоліках, не враховані
попередня поведінка, рівень
кваліфікації. Порушено порядок
проведення службового розслідування
та накладення стягнення.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 жовтня 2013
року, позовні вимоги задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовані накази ГУ МВС України у
Львівській області: від 14.04.2006 року №146
о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з
посади першого заступника начальника
відділу - начальника кримінальної
міліції Пустомитівського РВ УМВС
України у Львівській області; від 24.05.2007
року №200 о/с в частині звільнення
ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ
запас Збройних Сил України за
порушення дисципліни. Поновлено на
посаді першого заступника начальника
відділу - начальника кримінальної
міліції Пустомитівського РВ УМВС
України у Львівській області. Стягнуто
11062,15 грн. грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу. В задоволенні
решти позовних вимо відмовлено.

У касаційній скарзі представник
відповідача, з посиланням на порушення
норм матеріального та процесуального
права, допущені судами, просить
попередні рішення скасувати і ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Вказує на те, що позивачем пропущено
строки звернення до суду. ОСОБА_2
звільнено з органів внутрішніх справ
не в порядку виконання дисциплінарного
наказу, а за порушення дисципліни. Крім
того, судом невірно визначено розмір
виплати грошового забезпечення.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами, ОСОБА_2 проходив
службу в органах внутрішніх справ
України з 1995 року.

Наказом УМВС України у Львівській
області №146 о/с від 14.04.2006 року його
звільнено від посади першого
заступника начальника відділу -
начальника кримінальної міліції
Пустомитівського РВ УМВС України у
Львівській області, залишивши в
розпорядженні УМВС України у
Львівській області з 14 квітня 2006 року.
Підставою до прийняття зазначеного
рішення стали результати перевірки
службової діяльності органів
внутрішніх справ Львівської області у
першому кварталі 2006 року, під час якої
виявлено найнижчі показники роботи по
попередженню, профілактиці
розслідуванню і розкриттю злочинів, в
тому числі в Пустоміському РВ., де
працював позивач на посаді першого
заступника начальника відділу -
начальника кримінальної міліції.

Наказом ГУ МВС України у Львівській
області №200 о/с від 24.05.2007 року ОСОБА_2
звільнено з органів внутрішніх справ у
запас Збройних Сил України за пунктом 64
«є» (порушення дисципліни) Положення
про проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення
про проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ). Порушення
дисципліни полягало в тому, що позивач
не погоджувався на запропоновані
посади під час перебування у
розпорядженні ГУ МВС України у
Львівській області та не виходив без
поважних причин на службу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що ОСОБА_2 звільнено з порушенням
вимог Дисциплінарного статуту,
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Саме
звільнення є необґрунтованим, факт
тяжкості вчиненого проступку є
невмотивованим, тому накази за №146 о/с
від 14.04.2006 року, №200 о/с від 24.05.2007 року в
частині їх оскарження визнано
незаконними.

Такий висновок є обґрунтованим і
відповідає вимогам закону.

Сутність службової дисципліни
визначається Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ України,
затверджений Законом України від 22
лютого 2006 року №3460-ІV (далі -
Дисциплінарний статут).

Відповідно до статті 1 цього Закону
службова дисципліна - це дотримання
особами рядового і начальницького
складу Конституції і законів України,
актів Президента України і Кабінету
Міністрів України, наказів та інших
нормативно-правових актів
Міністерства внутрішніх справ України,
підпорядкованих йому органів і
підрозділів та Присяги працівника
органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - невиконання
чи неналежне виконання особою рядового
або начальницького складу службової
дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного
статуту).

Як вірно зазначено судами,
представником відповідача не доведено,
що позивачем допущено порушення
дисципліни, яке б давало підстави до
його звільнення. Зокрема, факти
невиходу позивача на службу без
поважних причин не підтвердилися,
оскільки в матеріалах справи наявні
листки тимчасової непрацездатності,
які свідчать про перебування на
лікарняному.

Щодо порушення дисципліни у вигляді
відмови від запропонованих посад, то
судами встановлено, що кожна відмова
оформлена у вигляді рапортів, тому не
може вважатися порушенням дисципліни.

Відповідно до статті 14 Дисциплінарного
статуту з метою з'ясування всіх
обставин дисциплінарного проступку,
учиненого особою рядового або
начальницького складу, начальник
призначає службове розслідування. При
визначенні виду дисциплінарного
стягнення мають враховуватися
тяжкість проступку, обставини, за яких
його скоєно, заподіяна шкода, попередня
поведінка особи та визнання нею своєї
вини, її ставлення до виконання
службових обов'язків, рівень
кваліфікації тощо.

Службове розслідування по факту
порушення дисципліни ОСОБА_2 не
проводилось. В наказі не зазначено, за
яких обставин скоєно проступок, чи
заподіяна шкода діями винного, його
поведінка та інші обставини.

Посилання відповідача на те, що спірні
правовідносини регулюються не
Дисциплінарним статутом, а Положенням
про проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, є необґрунтованими.

Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ визначається
порядок проходження служби особами
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, їх права і
обов'язки, а Дисциплінарний статут
розкриває сутність службової
дисципліни, обов'язки осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ України стосовно її
дотримання, види заохочень та
дисциплінарних стягнень, порядок і
права начальників щодо їх
застосування, а також порядок
оскарження дисциплінарних стягнень.

Тобто, суди правильно встановили, що
правовідносини між сторонами
регулюються як Дисциплінарним
статутом, так і Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ.

Щодо наказу №146 о/с від 14.04.2006 року про
переміщення позивача по службі, то суди
правомірно визнали його протиправним з
урахуванням пункту 40 «г» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ.

Твердження відповідача про те, що
судами невірно обрахована сума для
стягнення грошового забезпечення, теж
не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до пункту 24 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ (у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
у разі незаконного звільнення або
переведення на іншу роботу особи
рядового, начальницького складу
органів внутрішніх справ підлягають
поновленню на попередній роботі
(посаді).

У разі поновлення на роботі (посаді)
орган, який розглядає трудовий спір,
одночасно вирішує питання про виплату
особі рядового і начальницького складу
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік.

При обрахуванні зазначеної суми, суди
попередніх інстанцій правомірно
застосовували постанови Кабінету
Міністрів України №100 від 08.02.1995 року
«Про затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати», якою
врегульовано порядок обчислення
середньої заробітної плати та на
підставі зібраних доказів визначили її
розмір.

Окремо судом першої інстанції
вирішувалося питання про поважність
причин пропуску строку звернення до
суду, про що постановлено ухвалу від 28
березня 2013 року, в якій, з посиланням на
обставини справі і зібрані докази,
визнано строк звернення до суду
пропущено з поважних причин.

З урахуванням наведеного, керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області відхилити, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 21 травня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає, проте може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Ємельянова

Ю.Й. Рецебуринський