Справа № 1308/3570/12
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2014 р. м. Київ
К/800/3610/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий); Мороз
Л.Л.; Розваляєвої Т.С., розглянувши
в порядку письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Малехівської
сільської ради Львівської області,
третя особа - ОСОБА_6, про визнання
рішень недійсними, що переглядається
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
постанову Жовківського районного суду
Львівської області від 27 грудня 2012 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року,

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом до
Малехівської сільської ради
Львівської області (Рада) про визнання
рішень недійсними.

Зазначали, що рішенням Ради від 25
червня 2002 року передано безкоштовно у
приватну власність ОСОБА_6 земельну
ділянку площею 0.1 гектара.
Рішенням Ради від 30 жовтня 2007 року
попереднє рішення скасовано.

Посилаючись на порушення прав інших
користувачів земельної ділянки при
винесенні Радою рішення у 2002 році, а
також неправильність скасування цього
рішення у 2007 році (оскільки це питання
мало б вирішуватись в судовому
порядку), просили названі рішення
визнати нечинними.

Постановою Жовківського районного
суду Львівської області від 27 грудня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, а у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши доповідача, здійснивши
перевірку матеріалів справи та рішень
судів в межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що пунктом 8
частини першої рішення Ради від
25 червня 2002 року № 8 вирішено передати
ОСОБА_6 у власність земельну ділянку
площею 0.1 гектара для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд. Ділянка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Рішенням Ради від 30 жовтня 2007 року № 29
цей пункт рішення скасовано.

На вказаній ділянці знаходиться
житловий будинок, в якому проживають
чотири сім`ї, у тому числі ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Також встановлено, що рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 27 вересня 2012 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_8 (одна з
власників будинку) до ОСОБА_6, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 (особи, яким ОСОБА_6
продала частину спірної земельної
ділянки) про скасування актів про право
власності та договорів
купівлі-продажу.

Звертаючись з позовом, що
розглядається, та зазначаючи про
поважність причини пропуску строку
звернення до суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
послались на вказане рішення у
цивільній справі. Зокрема, зазначили,
що Апеляційний суд Львівської області
вказав на протиправність скасування
Радою свого ж рішення, на підставі
якого виникли правовідносини
власності та можливість вирішення
цього питання виключно в судовому
порядку.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, виходили з того, що
будинок, який знаходиться на спірній
земельній ділянці, є відомчим та
перебуває на балансі Львівського
національного аграрного університету.
Тому, за правилами статті 42 Земельного
кодексу України, відповідна ділянка
може передаватись у користування та
власність виключно університету або
об'єднанню співвласників будинку.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,
погоджуючись з остаточними висновками
судів про задоволення позову, вважає,
що доводи, викладені в касаційній
скарзі, таких висновків не
спростовують.

Відповідно до частини другої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Доводи скарги зводяться до таких
тверджень: пропуск позивачами строку
звернення до суду; неврахування
судового рішення у цивільній справі,
яким встановлена правомірність
оскаржуваного рішення Ради від 2002 року;
безпідставне прийняття судами до уваги
визнання Радою цього позову.

Досліджуючи вказані доводи, колегія
суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок, який знаходиться на спірній
земельній ділянці, перебуває у
спільній частковій власності ОСОБА_4,
ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_12

Також матеріали справи містять наказ
учгоспу «Дублянський» Львівського
сільськогосподарського інституту від
17 вересня 1991 року щодо продажу цього
будинку ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_6
та ОСОБА_15

Відповідно до статті 28 Земельного
кодексу України від 18 грудня 1990 року №
561-ХІІ (у редакції, чинній на момент
відчуження будинку) при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить і право
володіння або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення. В разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у володіння або
користування здійснюється в порядку
відведення. При переході права
власності громадян на жилий будинок та
господарські будівлі і споруди до
кількох власників, а також при переході
права власності на частину будинку, в
разі неможливості поділу земельної
ділянки між власниками без шкоди для її
раціонального використання, земельна
ділянка переходить у спільне володіння
або користування власників будинку і
споруд.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок має один вхід, а це зумовлює
необхідність використання відповідної
частини земельної ділянки усіма його
власниками. Оскільки при переході
права власності на будинок від учгоспу
«Дублянський» до громадян, за
правилами вищенаведеної статті
перейшло і право користування
земельною ділянкою, поділ якої не
проводився, у власників будинку
виникло право спільного
землекористування.

За таких обставин, вирішення Радою
питання про передачу частини земельної
ділянки у власність ОСОБА_6 без
залучення інших власників будинку та
без виділення їх часток не може
вважатись правомірним, оскільки
суперечить частині п'ятій статті 116
Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року № 2768-ІІІ. Судами
встановлено, що Рада не цього
заперечує.

В той же час, самостійне скасування
Радою свого рішення у 2007 році правильно
розцінене судами як протиправне, з
огляду на висновки Конституційного
Суду України, викладені в рішенні №
7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року. Зокрема,
Конституційний Суд зазначив, що органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.

Доводи скарги щодо пропуску строку
звернення до суду з цим позовом не
приймаються до уваги, оскільки судом
першої інстанції розглянуто питання
щодо його поновлення. Зважаючи на те, що
вирішення цього спору має на меті не
зміну регулювання відносин (оскільки
на момент його подання рішення Ради від
2002 року скасовано), а їх законне
упорядкування, колегія суддів
погоджується з висновком судів про
поважність причин пропуску такого
строку.

Твердження ОСОБА_6 щодо наявності
рішення суду у цивільній справі, яким
підтверджена правомірність рішення
Ради від 2002 року, спростовується
матеріалами справи. Зокрема, рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 27 вересня 2012 року ухвалено у справі
з іншим складом сторін, а законність
рішення Ради від 2002 року не
розглядалась. Тому це рішення не має
преюдиційного значення у справі.

Доводи ОСОБА_6 щодо безпідставності
задоволення позову на підставі
визнання його Радою також не знаходять
свого підтвердження, оскільки з
оскаржуваних рішень судів вбачається
задоволення цього позову з інших
мотивів.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без
задоволення, а постанову Жовківського
районного суду Львівської області від
27 грудня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 8 листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

Л.Л.Мороз

Т.С.Розваляєва