Справа № 816/5225/13-а
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 р.Справа № 816/5225/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду

у складі: головуючого судді

Старостіна В.В.

суддів:

Мінаєвої О.М.

Шевцової
Н.В.

за участю:

секретаря судового засідання

Шалаєвої І.Т.

позивача
ОСОБА_2

представника відповідача

Решетнік М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
08.11.2013р. по справі № 816/5225/13-а

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області

про визнання недійсним та скасування
податкових повідомлень-рішень,
визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(далі-позивач), звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (далі - відповідач),
в якому просив суд з уточненням
позовних вимог:

- визнати неправомірними дії
відповідача при проведенні перевірки,
оформленні і направленні акту
перевірки від 26.08.2010 року та при
оформленні і направленні податкових
повідомлень-рішень від 30.08.2010 року за
№/0 та № 3/0 та зобов'язати
відповідача видати Фізичної
особі-підприємцю ОСОБА_2 податкові
повідомлення-рішення від 30.08.2010 року за
№/0 та № 3/0.

- визнати недійсними та скасувати
податкові повідомлення - рішення від
30.08.2010 року № /0 та № /0.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що вказані податкові
повідомлення-рішення прийнято
податковим органом на підставі
висновку Акту перевірки від 26.08.2010 року
про порушення позивачем пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" та ст. 13 Декрету Кабінету
міністрів України "Про прибутковий
податок громадян" № 13-92 від 26.12.1992 року.
Позивач вважає такі висновки
необґрунтованими з огляду на те, що
18.05.2010 року ним було подано до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області уточнюючі
розрахунки, на підставі яких було
здійснено коригування податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, проте контролюючим органом
під час проведення перевірки останні
не були прийняті до уваги. Також,
зауважував на порушення положень п. 2.1.4
Порядку оформлення результатів
невиїзних документальних, виїзних
планових та позапланових перевірок з
питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства, у
зв'язку з чим вважає такі дії
протиправними.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.11.2013 року
в задоволенні адміністративного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання недійсними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить суд
апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Відповідач подав заперечення на
апеляційну скаргу, в якому посилаючись
на законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення, просить суд
апеляційної інстанції залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
розпорядженням Октябрського районного
виконавчого комітету м. Полтави за № 22
від 22.01.2002 року ОСОБА_2 зареєстрований
як фізична особа-підприємець, про що
зроблено запис 22.01.2002 року у журналі
обліку реєстраційних справ за № 11013,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
свідоцтво про державну реєстрацію від
22.01.2002 року 11013 (а.с. 7, т.1).

В період з 30.04.2010 року по 26.08.2010 року
Державною податковою інспекцією у м.
Полтаві було проведено документальну
планову виїзну перевірку щодо
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2008 року по 31.12.2009 року, за
результатами якої складено акт від
26.08.2010 року № 7772/17-03/НОМЕР_1 (а.с. 10-32, т.1).

Зазначеним актом зафіксовано
порушення позивачем пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість", в результаті чого було
завищено суму податкового кредиту на
суму 1768248 грн., в тому числі: листопад 2008
року - у сумі 83514 грн., грудень 2008 року - у
сумі 1468 грн., січень 2009 року - у сумі 17020
грн., лютий 2009 року - у сумі 115096 грн.,
березень 2009 року - у сумі 184842 грн.,
квітень 2009 року - у сумі 102170 грн.,
травень 2009 року - у сумі 180863 грн.,
червень 2009 року - у сумі 373942 грн., липень
2009 року - у сумі 472932 грн., серпень 2009 року
- у сумі 281401 грн., а також ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
прибутковий податок з громадян", за
результатами якого визначено
податкове зобов'язання з ПДФО у сумі
763032,46 грн., а саме: за 2008 рік - 48694,51 грн, за
2009 рік - 714337,95 грн.

На підставі даного акту перевірки
відповідачем прийняті наступні
податкові повідомлення-рішення від
30.08.2010 року:

- № /0, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб на суму
763032,46 грн., у тому числі за основним
платежем (а.с. 33, т.1);

- № /0, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 2652372 грн., у тому числі 1768248 грн. - за
основним платежем, 884124 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.
34, т.1).

Не погодившись з прийнятими
податковими повідомленнями-рішеннями,
а також вважаючи неправомірними дії
відповідача при проведенні перевірки,
оформленні і направленні Акту
перевірки від 26.08.2010 року, позивач
оскаржив їх до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
обґрунтованості нарахування позивачу
грошових зобов'язань з податку на
прибуток та податку на додану вартість.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з наступних підстав.

Щодо визнання неправомірними дій
відповідача при проведенні перевірки,
оформленні і направленні акту
перевірки від 26.08.2010 року та при
оформленні і направленні податкових
повідомлень-рішень від 30.08.2010 року за
№/0 та № 3/03, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
11 Закону України "Про Державну
податкову службу в Україні" від 04.12.1990
року № 509-ХІІ органи державної
податкової служби у випадках, в межах
компетенції та у порядку, встановлених
законами України, мають право:
здійснювати документальні невиїзні
перевірки (на підставі поданих
податкових декларацій, звітів та інших
документів, пов'язаних з нарахуванням і
сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів) незалежно від
способу їх подачі), а також планові та
позапланові виїзні перевірки
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування і сплати податків та
зборів (обов'язкових платежів),
додержання валютного законодавства
юридичними особами, їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими
підрозділами, що не мають статусу
юридичної особи, а також фізичними
особами, які мають статус суб'єктів
підприємницької діяльності чи не мають
такого статусу, на яких згідно із
законами України покладено обов'язок
утримувати та/або сплачувати податки і
збори (обов'язкові платежі), крім
Національного банку України та його
установ (далі - платники податків).

Згідно пунктів 1-4 статті 111 зазначеного
Закону плановою виїзною перевіркою
вважається перевірка платника
податків щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати ним податків та зборів
(обов'язкових платежів), яка
передбачена у плані роботи органу
державної податкової служби і
проводиться за місцезнаходженням
такого платника податків чи за місцем
розташування об'єкта права власності,
стосовно якого проводиться така
планова виїзна перевірка. Планова
виїзна перевірка проводиться за
сукупними показниками
фінансово-господарської діяльності
платника податків за письмовим
рішенням керівника відповідного
органу державної податкової служби не
частіше одного разу на календарний рік.
Забороняється проведення планових
виїзних перевірок за окремими видами
зобов'язань перед бюджетами, крім
зобов'язань за бюджетними позиками і
кредитами, що гарантовані бюджетними
коштами. Право на проведення планової
виїзної перевірки платника податків
надається лише у тому випадку, коли
йому не пізніше ніж за десять днів до
дня проведення зазначеної перевірки
надіслано письмове повідомлення із
зазначенням дати початку та закінчення
її проведення.

Відповідно до п. 3 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства акт -
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби.

За змістом п. п. 4, 6 вищевказаного
Порядку акт документальної перевірки
повинен містити систематизований
виклад виявлених під час перевірки
фактів порушень норм податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби. Факти виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
викладаються в акті документальної
перевірки чітко, об'єктивно та в повній
мірі, із посиланням на первинні або
інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачу було повідомлено про
проведення відповідної планової
виїзної перевірки відповідним
повідомленням, яке останнім було
отримано 25.01.2010 року, про що свідчить
особистий підпис на розписці (а.с. 120,
т.1). На письмове прохання позивача було
перенесено початок перевірки, у зв'язку
із відновленням позивачем
фінансово-господарських документів
(а.с. 121, т.1).

На підставі п.1 статті 111 вказаного
закону відповідачем проведено
документальну планову виїзну
перевірку щодо дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2008 року по
31.12.2009 року, про що повідомлено позивача
повідомленням, що було вручено йому
особисто 25.01.2010 року, а також
направленням № 1231 від 28.04.2010 року, що
було вручено під розписку 30.04.2010 року
(а.с. 120, т.1).

11.02.2010 року ФОП ОСОБА_2 поданав заяву
про перенесення початку вказаної
перевірки на 25.04.2010 року у зв'язку з
відновленням фінансово-господарських
документів (а.с. 121, т.1), у відповідь на
яку надано відповідь про зобов'язання
останнього відновити такі документи до
11.03.2010 року, що отримана позивачем того
ж дня (а.с. 122, т.1).

В день початку зазначеної перевірки
також подано заяву, згідно якої ФОП
ОСОБА_2 зобов'язується надати
документи, що підтверджують його
фінансово-господарську діяльність, а
саме: податкові накладні, накладні,
рахунки-фактури та інше 06.05.2010 року (а.с.
123, т.1).

12.05.2010 року заявою позивачем
повідомлено про перебування
останнього на лікарняному, відповідно
до якої просив зробити перерву у
проведенні перевірки (а.с. 124, т.1).

26.05.2010 року ФОП ОСОБА_2 подано заяву про
поновлення перевірки, а 31.05.2010 року -
заяву про перерву у її проведенні у
зв'язку з відсутністю в м. Полтаві (а.с.
125-126, т.1).

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 26.08.2010 року №
7772/17-03/НОМЕР_1 (а.с. 10-32, 137-160, т.1).

Згідно акту від 26.08.2010 року 985/1703/НОМЕР_1
позивача було запрошено для
ознайомлення та підписання акту
перевірки, однак у зв'язку з його
неявкою другий примірник вказаного
акту було направлено поштою з
повідомленням про вручення (а.с. 161, т.1).

Відповідно до супровідного листа від
26.08.2010 року № 7082/Д/17-338 такий акт було
направлено, що підтверджено, також,
квитанцією про оплату послуг поштового
зв'язку (а.с. 135а, т.1). Зазначене
відправлення повернулось з підстав
відсутності адресата, про що було
складено акт від 31.08.2010 року № 1703 (а.с. 162,
т.1).

Крім того, листом від 08.10.2010 року
позивача було повідомлено про
можливість отримання акту перевірки та
податкових повідомлень-рішень, що були
повернені до ДПІ в м. Полтаві (а.с. 135, т.1).

Одже, колегія суддів доходить висновку
про вчинення відповідачем належних та
достатніх дій щодо направлення
позивачеві акту перевірки та
відповідних податкових
повідомлень-рішень.

Колегія суддів також відхиляє
посилання ФОП ОСОБА_2 стосовно
безпідставного, тобто без прийняття
відповідного наказу, продовження
терміну проведення перевірки, суд
наголошує, що нормами податкового
законодавства, що діяло на момент
виникнення спірних правовідносин не
було передбачено норм якими
передбачено виносити такий наказ.

Таким чином, враховуючи наведене,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
визнання неправомірними дій
відповідача при проведенні перевірки,
оформленні і направленні акту
перевірки від 26.08.2010 року та при
оформленні і направленні податкових
повідомлень-рішень від 30.08.2010 року за
№/0 та № 3/0 такими, що не
підлягають задоволенню.

Щодо податкового повідомлення-рішення
від 30.08.2010 року № /0, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 2652372 грн, у
тому числі 1768248 грн. - за основним
платежем, 884124 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями, колегія суддів
зазначає наступне.

Законом України "Про податок на додану
вартість" 03.04.1997 року № 168/97-ВР (в
редакції, що діяла станом на момент
виникнення спірних правовідносин,
надалі - Закон України № 168/97-ВР)
визначено коло платників податку на
додану вартість, об'єкти, база, ставки
оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування
та внесення податку до бюджету.

Податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом (пункт 1.7
Закону України № 168/97-ВР).

У відповідності до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Податкова накладна відповідно до
підпункту 7.2.6. пункту 7.2 статті 7 Закону
України № 168/97-ВР видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача, та є
підставою для нарахування податкового
кредиту.

За змістом пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону №
168/97-ВР підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, що видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги) на вимогу їх отримувача.

Відповідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг). У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

При цьому, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР передбачено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається: дата здійснення
першої з подій:

-або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

З огляду на зазначені положення Закону
№ 168/97-ВР, колегія суддів зазначає, що
для отримання права сформувати
податковий кредит із сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаного товару (робіт, послуг),
платник податку на додану вартість
повинен мати податкові накладні,
видані на реально отриманий товар
(роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності. Тобто, позивач мав
здійснити оплату за отриманий товар та
отримати податкові накладні на
вартість товару поставленого йому.

Крім того, виходячи зі змісту пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР, правові
наслідки у вигляді виникнення права
платника податку на податковий кредит
можуть мати лише реально вчинені
господарські операції з придбання
товарів, послуг чи основних фондів із
метою використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності, а не саме лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на поточних рахунках
платників податку.

Статтею першою Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року №
996-XIV (у редакції, що діяла станом на
момент виникнення спірних
правовідносин, надалі по тексту - Закон
№ 996-XIV) визначено, що господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином, юридичний
аспект вчинених господарських дій або
подій не входять до складу поняття
"господарська операція"
(бухгалтерський чи економічний ефект).

Згідно з вимогами статті 4 Закону № 996-XIV
одним із принципів бухгалтерського
обліку є превалювання сутності над
формою - операції обліковуються
відповідно до їх сутності, а не лише
виходячи з юридичної форми.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо фактичного здійснення
господарської операції не було, то
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до податкової звітності
позивачем у перевіряємий період
сформовано податковий кредит за
рахунок операцій з наступними
постачальниками: ТОВ "Леомакс-Буд", ТОВ
"БТФ Візіон", СГД-ФО ОСОБА_4, СГД-ФО
ОСОБА_7, ТОВ "ТПК".

Позивачем не надано доказів на
підтвердження реальності та
товарності зазначених операцій зі
спірними контрагентами, а саме:
відсутні податкові накладні та
первинні документи, в тому числі
стосовно транспортування, зберігання
та подальшого використання
товарно-матеріальних цінностей,
придбаних у зазначених суб'єктів
господарювання. Також, зазначено, що
ним не проведено розрахунків по
проведених взаємовідносинах станом на
дату звернення до суду.

Натомість позивач посилається про
подання уточнюючих розрахунків,
відповідно до яких ним було уточнено
постачальників, а саме зазначено ТОВ
"Акнос" як основного контрагента, на
підставі правовідносин з яким ним було
сформовано податковий кредит,
віднесено відповідні суми зобов'язань
до складу валових витрат. Згідно
пояснень наданих позивачем, діяльність
здійснювалась ним із залученням
довіреної особи, яка фактично
займалась господарською діяльністю
позивача. У звітні періоди така
довірена особа вказувала позивачу
назви контрагентів та суми
фінансово-господарських операцій із
такими контрагентами, на підставі
отриманої інформації позивач
декларував свої зобов'язання та
відносив до податкового кредиту суми
податку на додану вартість, сплачену в
ціні таких товарів. Згодом позивач
отримав інформацію від своєї довіреної
особи про невідповідність зазначених у
звітності даних фактичним обставинам,
а саме не відповідності назв
контрагентів від яких він отримував
товар. У зв'язку з чим він подав 18.05.2010
року уточнюючі розрахунки до
податкового органу.

Посилання позивача на подані 18.05.2010
року ним уточнюючі розрахунки до
податкового органу, колегія суддів
спростовує, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.1 статті 5 Закону
України від 21.12.2000 року N 2181 "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", із змінами,
самостійно визначене платником
податків у податковій декларації (у
тому числі уточненому розрахунку)
податкове зобов'язання вважається
узгодженим від дня подання такої
податкової декларації.

Якщо платник податків у майбутніх
податкових періодах самостійно
виявляє помилки у показниках раніше
поданої податкової декларації, такий
платник з урахуванням строків
давності, що не перевищують 1095 днів
після останнього дня граничного
терміну подання декларації (стаття 15
цього Закону), та до початку перевірки
контролюючим органом має право надати
уточнюючий розрахунок або зазначити
уточнені показники у складі податкової
декларації за будь-який наступний
період, протягом якого такі помилки
були виявлені, з погашенням суми
недоплати та штрафу у разі, якщо
виявлена помилка призвела до заниження
податкового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, що
перевірка щодо дотримання позивачем
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2008 року по
31.12.2009 року була розпочата 30.04.2010 року, а
уточнюючі розрахунки, що подавались
ФОП ОСОБА_2, датовані 18.05.2010 року, тобто
після початку перевірки.

Таким чином, встановлені контролюючим
органом під час документальної
перевірки помилки, що призвели до
викривлення показників раніше поданих
платником податків податкових
декларацій, не є самостійно виявленими
платником податків.

Отже, зазначений факт позбавляє права
платника на проведення коригувань
показників звітності за спірний
період.

Крім того, позивачем не було надано
доказів оплати ТОВ "Акнос" за товар
зазначений в податкових накладних, на
підставі яких позивач мав намір
сформувати податковий кредит.
Позивачем було надано пояснення, що
оплата ним не проведена і на момент
розгляду справи в суді. Договорів про
розстрочення сплати за поставлений
товар позивачем також не було надано.

Також, колегія суддів звертає увагу, що
ТОВ "Акнос" було припинено як юридичну
особу ще 20.01.2011 року, на підтвердження
чого до матеріалів справи залучено
витяг з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 112, т. 1).

Щодо податкового повідомлення -
рішення від 30.08.2010 року № /0, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб на суму 763032,46 грн.,
колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" №
334/94-ВР від 28.12.1994 року (що діяв станом на
момент виникнення спірних
правовідносин, надалі - Закон № 334/94-ВР)
визначено, що валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 3 Закону № 334/94-ВР
встановлено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження реальності та
товарності зазначених операцій зі
спірними контрагентами, а саме:
відсутні податкові накладні та
первинні документи, в тому числі
стосовно транспортування, зберігання
та подальшого використання
товарно-матеріальних цінностей,
придбаних у зазначених суб'єктів
господарювання. Також, позивачем не
проведено розрахунків по проведених
взаємовідносинах станом на дату
звернення до суду. Позивач підтвердив,
що ним не було здійснено оплату за
товар, контрагентів якого було
включено до декларацій та за товар,
контрагента якого (ТОВ "Акнос") він
намагався включити до уточнюючих
розрахунків.

Тобто, колегія суддів зазначає, що
фактичні витрати на купівлю такого
товару ним понесені не були.

Таким чином, враховуючи викладене,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
позивачем не підтверджено наявності
права на віднесення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаного товару та
до валових витрат сум вартості товару,
за який він не здійснив оплату та
податкові накладні по якому не були
включенні до декларацій в установлений
період чинним на той час
законодавством, що свідчить про
правомірність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, враховуючи приписи ч. 2 ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України, якою передбачено обов'язок
відповідача щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності, колегія суддів вважає,
що відповідачем доведено
правомірність податкових повідомлень -
рішень від 30.08.2010 року № /0 та №
/0.

З урахуванням викладеного,
переглянувши постанову суду першої
інстанції, в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів підтверджує, що
при її прийнятті суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.11.2013р. по
справі № 816/5225/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін
В.В.Судді(підпис) (підпис) Мінаєва О.М.
Шевцова Н.В. Повний текст ухвали
виготовлений 18.03.2014 р.