Справа № 1570/1334/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/31460/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Лосєва А.М., Сіроша М.В., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Комінтернівському районі
Одеської області Державної податкової
служби на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 27
червня 2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 25 квітня 2013 року

у справі № 1570/1334/2012

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Служба
безпеки «Карабінер»

до Державної
податкової інспекції у
Комінтернівському районі Одеської

області Державної
податкової служби

про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Служба безпеки
«Карабінер» (надалі також - ТОВ «Служба
безпеки «Карабінер», позивач)
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Комінтернівському районі
Одеської області Державної податкової
служби (надалі також - ДПІ, відповідач)
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 23 січня 2012
року № , прийняте ДПІ у
Комінтернівському районі Одеської
області ДПС на підставі акту перевірки
від 23 січня 2012 року № 29/23-32866360.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року адміністративний позов ТОВ
«Служба безпеки «Карабінер» до ДПІ у
Комінтернівському районі Одеської
області ДПС про скасування
повідомлення-рішення задоволено у
повному обсязі. Скасовано податкове
повідомлення-рішення від 23 січня 2012
року № , прийняте ДПІ у
Комінтернівському районі Одеської
області ДПС.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 квітня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ у
Комінтернівському районі Одеської
області ДПС залишено без задоволення, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року по справі за позовом ТОВ «Служба
безпеки «Карабінер» до ДПІ у
Комінтернівському районі Одеської
області ДПС про скасування
повідомлення-рішення, - без змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 квітня 2013
року і прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою для донарахування
податку на додану вартість на загальну
суму 132117 грн. на підставі податкового
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки від 23 січня
2012 року № 29/23-32866360, про порушення
позивачем: вимог статей 203, 207, 215, 216, 228,
655, 901 Цивільного кодексу України,
внаслідок чого було завищено значення
рядка 17 «усього податкового кредиту»,
за перевіряємий період на загальну
суму ПДВ 132 114,00 грн. та занижено
позитивне значення різниці між сумою
податкового зобов'язання та сумою
податкового кредиту поточного
звітного (податкового) періоду за
перевіряємий період 2011 року на суму ПДВ
132 114,00 грн., занижено суму ПДВ, яка
підлягає нарахуванню та сплаті в
бюджет за підсумками поточного
звітного (податкового) періоду з
урахуванням залишку від'ємного
значення попереднього звітного
періоду на суму ПДВ 132 114,00 грн.;
відсутність об'єктів, які підпадають
під визначення статей 188, 192, частини 198.3,
статті 198, частини 201.7, 201.10 статті 201
Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі- в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин).

Вказаний висновок відповідача
ґрунтується на тому, що позивачем
безпідставно сформовано податковий
кредит за перевіряємий період за
рахунок сум ПДВ по податкових
накладних, отриманих від ПП
«Укрторгтранс» та ТОВ «АМГ Груп»,
оскільки господарські операції між
позивачем та вказаними суб'єктами
господарювання не спрямовані на
реальне настання правових наслідків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

За змістом пункту 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не відносяться до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) та віднесення витрат
до оподатковуваного доходу для
визначення об'єкту оподаткування
податком на прибуток є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг), а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку, що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що основним видом
діяльності позивача є надання послуг з
охорони майна, життя, та інше, це
підтверджується статутом
підприємства, ліцензією на охоронну
діяльність. При цьому відповідно до
цієї діяльності, позивач надає послуги
з охорони приміщень, складів, майна.
Працівники позивача виконують свої
послуги у спеціальному обмундировані -
формі, приміщення, які підлягають
охороні опечатуються спеціальними
пломбами. Як пломби, так і
обмундирування позивачем придбано у
ТОВ «АМГ Груп» згідно договору № 6 від 1
лютого 2011 року, та у ПП «Укрторгтранс»
згідно договору № 12 від 1 лютого 2011
року.

Фактичне виконання зобов'язань за
укладеними договорами підтверджується
наявними у матеріалах справи доказами:
податковими та видатковими накладними,
актами списання товарів, відомостями
обліку видачі спецодягу, спецвзуття та
запобіжних пристроїв.

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди зробили правильний
висновок про документальне
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та ПП «Укрторгтранс»,
ТОВ «АМГ Груп».

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а оскаржувані рішення
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Комінтернівському районі
Одеської області Державної податкової
служби залишити без задоволення, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 25 квітня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
А.М. Лосєв

М.В. Сірош