Справа № 812/6100/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/61189/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Пасічник С.С.

Кочана В.М.,

Ситникова О.Ф.

за участю секретаря
Лавренюка В.В.,

за участю представника відповідача
Рибальченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 17 жовтня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року у справі за позовом Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до ТОВ
"ДТЕК Свердловантрацит" про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2013 року Луганське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДТЕК
Свердловантрацит» про стягнення з
відповідача на користь позивача
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 20 056 984,20 грн. за невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2012 році
та пені в сумі 340 969,00 грн.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 17 жовтня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

При цьому, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що відповідачем виконано всі необхідні
дії для створення робочих місць з
працевлаштування інвалідів, а отже в
його діях не вбачається вини щодо
незабезпечення працевлаштування
інвалідів у звітному періоді у 2012 році.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати й
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в письмових запереченнях на
касаційну скаргу проти доводів та
вимог останньої заперечив, вважаючи їх
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення
судів попередніх інстанцій, які він
просив залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Водночас, слід звернути увагу й на той
факт, що поряд з обов'язком
самостійного працевлаштування
інвалідів, положеннями ст. 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», на
підприємства також покладено і
обов'язок щодо надання державній
службі зайнятості відповідної
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України встановлено, зокрема,
що учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що згідно звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік, складеного
відповідачем, середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу ТОВ «ДТЕК
Свердловантрацит» у 2012 році складала
15844 осіб; кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст.19 Закону України «Про
основи соціальних захищеності
інвалідів в Україні» - 634, кількість
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 294.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону
України № 875-XII «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
встановлено, що підприємства
зобов'язанні виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно наказу Міністерства праці та
соціальної політики України «Про
затвердження форми звітності № 10-ПІ
(річна) «Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів» та
Інструкції щодо заповнення форми
звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів» від 10.02.2007 р. № 42 роботодавці
повідомляють територіальні відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів; звіт
складається роботодавцями щороку до 01
березня, наступного після звітного
періоду, подається або надсилається
рекомендованим листом за місцем їх
державної реєстрації.

Крім того, нормами чинного
законодавства щодо соціальної
захищеності інвалідів в Україні на
підприємства покладено обов'язок по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а не обов'язок по виявленню і підбору
інвалідів для працевлаштування. Такий
обов'язок покладено на органи
працевлаштування, перелічені в
частині 1 статті 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

При цьому, про наявність вакантних
місць роботодавці повинні повідомляти
центри зайнятості, направляючи
звітність у формі № 3-ПН згідно з
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
р. № 420.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"ДТЕК Свердловантрацит" вживало
заходів, передбачених законодавством,
чинним на момент виникнення спірних
відносин, спрямованих на створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів та недопущення
правопорушення у сфері господарювання.
У зв'язку з цим покладення на
відповідача відповідальності за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для їх
працевлаштування, має узгоджуватися з
підставами, передбаченими частиною
другою статті 218 Господарського
кодексу України.

Разом з тим, твердження позивача про
невиконання відповідачем вимог щодо
створення робочих місць для інвалідів
за визначеним Законом №875-XII нормативом
лише з обставини нещомісячного подання
товариством центру зайнятості звітів
за формою №3-ПН не можуть бути
достатніми та вагомими, адже порушення
періодичності подання до центру
зайнятості звітів з даними про
наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів, не може
тягнути за собою застосування санкцій,
передбачених Законом №875-ХІІ, оскільки
ці санкції застосовуються саме за
невиконання вимог щодо нормативу
працюючих інвалідів.

Одночасно, суд вказує й на таке.

Так, структурними підрозділами
товариства (відповідача) є, зокрема,
шахти.

Згідно з частиною першої статті 12
Закону України «Про охорону праці»
підприємства, які використовують працю
інвалідів, зобов'язані створювати для
них умови праці з урахуванням
рекомендацій медико-соціальної
експертної комісії та індивідуальних
програм реабілітації, вживати
додаткових заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про охорону праці» умови трудового
договору не можуть містити положень, що
суперечать законам та іншим
нормативно-правовим актам з охорони
праці. Не можна працівнику пропонувати
роботу, яка за медичним висновком
протипоказана йому за станом здоров'я.

Таким чином, у випадку, коли специфіка
підприємства передбачає більшість
посад, пов'язаних з важкими умовами
праці, де заборонена праця інвалідів,
то праця інвалідів має
використовуватись з урахуванням такої
специфіки.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли правильного висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, а тому
підстав для скасування ухвалених
судами попередніх інстанцій судових
рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,221,222,223,224,230,231 КАС
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 17 жовтня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Ситников О.Ф.