Справа № 826/20875/13-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Торнабуоні» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Торнабуоні» (далі -
Позивач, ТОВ «Торнабуоні») звернулося
до Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - Відповідач,
ДПІ у Печерському районі) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
05.08.2013 року №1.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.01.2014 року позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив
з того, що Позивачем доведено
відсутність фактів порушення
податкового законодавства. Крім
іншого, суд першої інстанції наголосив
на тому, що Відповідачем не подано
жодних доказів безтоварності
укладеного Позивачем з ТОВ «Віаджіо»,
на підставі якого ТОВ «Торнабуоні»
було сформовано податковий кредит.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Наголошує на
неповному дослідженні судом всіх
фактичних обставин справи та перевірки
їх доказами, що спричинило прийняття
неправильного рішення.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового розгляду, у судове засідання
не прибули, а тому справа розглядалася
за наявними у ній матеріалами у
відповідності до вимог ст. 197 КАС
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Вирішуючи вказану справу, суд першої
інстанції встановив, що у червні - липні
2013 року працівниками ДПІ у Печерському
районі було проведено планову виїзну
перевірку ТОВ «Торнабуоні» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року. У ході перевірки податковим
органом було виявлено порушення
Позивачем, зокрема, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України,
внаслідок чого занижено суму податку
на додану вартість в сумі 2 857 666,00 грн..
Результати перевірки зафіксовані в
акті від 09.07.2013 року №65/26-55-22-01/34979567. На
підставі викладених в акті перевірки
висновків Відповідачем 05.08.2013 року
винесено податкове
повідомлення-рішення форми «Р»
№1, яким Позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 4 286
499,00 грн., у тому числі за основним
платежем - 2 857 666,00 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями - 1 428 833,00 грн.

Вирішуючи питання про відповідність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення вимогам
податкового законодавства, суд першої
інстанції встановив наступне.

У період 2010 - 2011 років Позивач мав на
підставі цивільно-правового договору
господарські відносини з ТОВ
«Віаджіо», на підставі якого було
сформовано податковий кредит на суму 2
857 666,00 грн.

Надаючи оцінку реальності виконання
укладеного з вказаним контрагентом
договору, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Між Позивачем (Покупець) та ТОВ
«Віаджіо» (Покупець) укладено договір
від 01.09.2010 року №4 про поставку товарів
народного споживання (далі - Договір),
за умовами якого Продавець поставляє
Покупцю товари у кількості,
асортименті та цінах, вказаних у
накладних.

Згідно п. 2.1 Договору розрахунок за
товар здійснюється між Продавцем та
Покупцем шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок Продавця, якщо інше не
передбачено додатковими угодами або
листами.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що ціна
доставки товару включена в ціну товару.

Факт виконання зазначеного Договору
підтверджується, на думку колегії
суддів, наявними у матеріалах справи
копіями: накладних (т. 1 а.с. 86-98),
видаткових накладних (т. 1 а.с. 99-157),
податкових накладних (т. 1 а.с. 158-246),
банківських виписок (т. 1 а.с. 247-261; т. 2
а.с. 1-25). При цьому, наявні у матеріалах
справи копії фіскальних звітних чеків
(т. 1 а.с. 30-42), на думку судової колегії,
підтверджуються факт подальшого
використання Позивачем придбаного у
ТОВ «Віаджіо» товару у власній
господарській діяльності.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають,
що якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то за
наявності наміру в обох сторін - у разі
виконання зобов'язання обома сторонами
- в доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за
зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої
сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру
лише у однієї із сторін усе одержане
нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход
держави.

Враховуючи положення зазначених вище
статей ГК України, колегія суддів
вважає за необхідне підкреслити той
факт, що для визнання правочину такого,
що укладений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, необхідно встановити факт
наявності у контрагентів або
контрагента такої мети.

Таким чином, на думку суду апеляційної
інстанції, господарські операції між
контрагентами мали товарний характер
та не були вчинені з метою, яка завідомо
суперечила інтересам держави і
суспільства.

Приписами ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Надавши оцінку наявним у матеріалах
справи документам, наданих Позивачем
на підтвердження реальності
господарських операцій з ТОВ
«Віаджіо», судова колегія погоджується
з висновками суду першої інстанції про
їх відповідність вимогам, що
закріплені приписами чинного
законодавства до первинних документів,
а тому вважає обґрунтованою позицію
Окружного адміністративного суду м.
Києва про документальне підтвердження
виконання зобов'язань за укладеним з
вказаним контрагентом договору.

При цьому судовою колегією критично
оцінюється посилання Апелянта на
відсутність доказів транспортування
товару від ТОВ «Віаджіо» до ТОВ
«Торнабуоні» як на підставу для
визнання безтоварними операцій за
Договором з огляду на наступне.

Як було встановлено раніше, згідно п. 3.3
Договору ціна доставки товару включена
до ціни товару.

Згідно ст. 664 ЦК України обов'язок
продавця передати товар покупцеві
вважається виконаним у момент: 1)
вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; 2) надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути
встановлений інший момент виконання
продавцем обов'язку передати товар.

Тобто, враховуючи, що Договором не було
передбачено інший момент виконання
Продавцем обов'язку передати товар,
колегія суддів, зважаючи на приписи ст.
664 ЦК України та п. 3.3 Договору,
приходить до висновку, що оскільки
обов'язок поставити товар було
покладено на ТОВ «Віаджіо», то, в силу
положень пп. 1 п. 2 затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 25.02.2009 року №207 Переліку документів,
необхідних для перевезення вантажу
автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні, відсутність у
даному випадку документального
підтвердження транспортування товару
не може бути підставою для
однозначного твердження про
безтоварність господарської операції.

Таким чином, враховуючи викладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що наявні у матеріалах справи
документи у розумінні приписів Закону
про бухгалтерський облік є первинними
документами, а тому підтверджують
реальність виконання укладеного
Позивачем з ТОВ «Віаджіо» Договору..

Щодо висновків суду першої інстанції
про необґрунтованість висновків
податкового органу щодо завищення
Позивачем податкового кредиту з ПДВ,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п.198.1, п.198.3 ст. 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт і послуг),
вартість яких відноситься до складу
витрат виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредит
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно п. 201.11
ст.201 Кодексу). У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент виписування податкових
накладних Позивачу ТОВ «Віаджіо» було
зареєстровано у встановленому законом
порядку як суб'єкт підприємницької
діяльності, а також платником податку
на додану вартість, а факт реальності
господарських операції, як було
встановлено раніше, підтверджується
належним чином оформленими первинними
документами, а тому правових підстав
для винесення оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення у
Відповідача не було.

Окрім іншого, судова колегія вважає за
необхідне зауважити, що навіть
встановлення факту взаємовідносин
контрагента Позивача з фіктивним
суб'єктом господарювання не є
безумовним доказом ознак фіктивності у
діяльності ТОВ «Торнабуоні», оскільки
приписи чинного на момент виникнення
спірних правовідносин законодавства
не ставили у залежність право
формування Позивачем податкового
кредиту та валових витрат від
добросовісності платника податку, з
яким суб'єкт господарювання перебував
у господарських правовідносинах. При
цьому суд апеляційної інстанції вважає
за необхідне зазначити, що невиконання
такими особами податкових зобов'язань
тягне за собою настання
відповідальності лише для зазначених
суб'єктів і не може бути підставою для
притягнення до відповідальності
іншого суб'єкта господарювання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів із наведеними
висновками суду першої інстанції
погодилась, оскільки вони знайшли своє
підтвердження в ході апеляційного
розгляду справи. Судом було вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу - залишити без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торнабуоні» до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, а якщо її було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі. Касаційна скарга на
судові рішення подається у порядку та
строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС
України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя
Степанюк А.Г.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.