Справа № 2а-4825/12/1370
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/29823/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Лосєва А.М., Сіроша М.В., При секретарі
Луцак А.В.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м. Львова
Львівської області Державної
податкової служби на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 16 липня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року

у справі № 2а-4825/12/1370

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5

до Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Львівської

області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5
(надалі також - позивач, ФОП ОСОБА_5.)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Львівської області Державної
податкової служби (надалі також -
відповідач, ДПІ) про визнання
протиправним і скасування податкового
повідомлення - рішення від 7 березня 2012
року № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 16 липня 2012
року позовні вимоги задоволено
повністю: визнано протиправним та
скасовано податкове повідомлення -
рішення № від 7 березня 2012 року.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова Львівської області
Державної податкової служби залишено
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 16 липня 2012
року - без змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 16 липня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року і ухвалити нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть у справі, обговоривши доводи
касаційної скарги та перевіривши за
матеріалами справи правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою для нарахування
грошового зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість у розмірі
5857255,75 грн. на підставі податкового
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки від 23 лютого
2012 року № /17-2/НОМЕР_2, про порушення
позивачем вимог підпункту 14.1.181 пункту
14.1 статті 14, пунктів 198.1, 198.4, 198.6 статті
198, підпункту 200.1 статті 200, пункту 201.4
статті 201 Податкового кодексу України
(надалі також- ПК України; тут і надалі -
в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин), що призвело до
заниження податку на додану вартість,
що підлягає сплаті до бюджету на
загальну суму 4767014,00 грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
необґрунтовано одержано податкову
вигоду в результаті пред'явлення
відрахувань при обчисленні податку на
додану вартість по податкових
накладних виписаних ПП «Біржа музичних
інструментів» та ТОВ «Холодильник»,
оскільки господарські операції між
позивачем та вказаними суб'єктами
господарювання не були реальними.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Так, з наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку, що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем 1 січня 2011
року укладено з ТОВ «Холодильник»
договір поставки, предметом якого є
поставка товару на замовлення позивача
по цінах, в кількості і асортименті
обумовлених договором і товарною
накладною.

Реальне здійснення господарських
операцій на виконання умов вказаного
вище договору підтверджується
видатковими та податковими накладними,
що містяться у матеріалах справи.

Оплата придбаного товару здійснена
позивачем шляхом безготівкового
розрахунку, що підтверджується копією
платіжного доручення, копіями реєстрів
початкових платіжних документів,
переданих електронною поштою та
прийнятих банком та Карткою рахунку: 631
по контрагенту ТОВ «Холодильник».

1 березня 2011 року позивачем укладено з
ПП «Біржа музичних інструментів»
договір поставки, пунктом 2.1 якого
передбачено, що доставка товару
позивачеві здійснюється транспортом
«Постачальника»та за його рахунок.

У відповідності до умов вказаного
договору, ПП «Біржа музичних
інструментів» поставило позивачеві
промислові товари, що підтверджується
податковими та видатковими накладними.
Оплата придбаного товару проведена
позивачем шляхом безготівково
розрахунку, що підтверджується
банківськими виписками (та карткою
рахунку 631.

Крім того, як встановлено судами
попередніх інстанцій, позивач на
підставі договору орендує нежитлові
приміщення у м. Самборі, загальною
площею 10000 кв.м., що свідчить про
наявність у нього умов для зберігання
придбаних у ПП «Біржа музичних
інструментів» та ТОВ «Холодильник»
товарів.

Також придбані у ТОВ «Холодильник» та
ПП «Біржа музичних інструментів»
товари позивач використав у власній
господарській діяльності шляхом
реалізації покупцям: ДП
«Гарантія-Маркет, ТзОВ «Метро Кеш енд
Кері Україна», ТзОВ «Торгівельний
будинок «Амстор», ДП «Мережа-Трейд», ДП
«Сєть-Маркет», ТзОВ «Зроби сам
Україна», ТзОВ «Епіцентр К», ТзОВ «Схід
Бізнес Центр», що підтверджується
договорами, податковими та видатковими
накладними.

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та ПП «Біржа
музичних інструментів», ТОВ
«Холодильник».

Щодо доводів відповідача, наведених в
касаційній скарзі, Вищий
адміністративний суд України звертає
увагу на те, що чинне законодавство не
ставить умову виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагентів, фактичного знаходження
їх за місцем реєстрації та наявності чи
відсутності основних фондів. Позивач
не може нести відповідальність за
невиконання його контрагентами своїх
зобов'язань, адже, поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а саме, платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентом податкових
зобов'язань. А відтак, за умови не
встановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників
для одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Такий підхід узгоджується з судовою
практикою Європейського Суду з прав
людини.

Доводи відповідача, наведені в
касаційній скарзі про нереальність
господарських операцій між позивачем
та ПП «Біржа музичних інструментів», з
огляду на те, що висновком
почеркознавчої експертизи від 19 липня
2011 року № 1223 встановлено, що в
податкових деклараціях з податку на
додану вартість підписи від імені
керівника виконані іншою особою, Вищий
адміністративний суд України вважає
такими, що не спростовують висновків
судів попередніх інстанцій, оскільки
експертом в межах експертизи не
досліджувалася первинна документація,
що складена за результатами
господарських операцій між позивачем
та іншими суб'єктами господарювання. А
відтак, вказаний висновок не може бути
належним доказом протиправності дій
позивача при формуванні даних
податкового обліку.

Таким чином, юридично правильним є
висновок судів попередніх інстанцій
про те, що податкове
повідомлення-рішення від 7 березня 2012
року № прийнято відповідачем
необґрунтовано, оскільки позивачем не
допущено порушень вимог податкового
законодавства.

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а оскаржувані рішення
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Львівської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 16
липня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
з підстав встановлених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
А.М. Лосєв

М.В. Сірош