Справа № К/9991/35066/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
м. Київ К/9991/35066/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації Житомирської
області про стягнення коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Апеляційного суду Житомирської
області від 12 травня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року позивач звернувся з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації Житомирської області
(далі УПСЗН) про стягнення коштів,
виплата яких передбачена статтями 37, 39
Закону України від 28 лютого 1991 року
№796-ХІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі Закон
№796-ХІІ).

В обґрунтування позову зазначав, що є
потерпілим внаслідок Чорнобильської
катастрофи ІІІ категорії, непрацюючим
пенсіонером, що проживає в населеному
пункті віднесеному до зони
гарантованого добровільного
відселення, а тому має право на
щомісячну грошову допомогу у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства, а
також доплату, передбачену Законом
№796-ХІІ.

Посилаючись на те, що всупереч
згаданому Закону спірні доплати
провадились без застосування
кратності до встановленого розміру
мінімальної заробітної плати, а в
твердій сумі, просив стягнути з УПСЗН
заборгованість з 1 січня по 31 грудня 2007
року в розмірі 5337 грн.

Постановою Овруцького районного суду
Житомирської області від 15 червня 2009
року позовні вимоги задоволено
частково, зобов'язано відповідача
провести перерахунок та виплату
позивачу допомоги, передбаченої
статтею 39 Закону №796-ХІІ, в сумі 3598 грн.
В решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Апеляційного
суду Житомирської області від 12 травня
2011 року постанову суду першої
інстанції, в частині задоволених
позовних вимог щодо виплат,
передбачених статтею 39 Закону №796-ХІІ
скасовано, ухвалено нову постанову,
якою в цій частині позову відмовлено. В
решті постанову суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є
непрацюючим пенсіонером, потерпілим
внаслідок Чорнобильської катастрофи
ІІІ категорії, проживає в с. Левковичі
Овруцького району Житомирської
області, яке віднесено до зони
гарантованого добровільного
відселення згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 23 липня
1991 року № 106.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх
інстанції, позивачу щомісяця
виплачувалися передбачені статтями 37,
39 Закону № 796-ХІІ виплати в розмірах,
визначених постановою Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Суди дійшли правильного висновку, що
виходячи із загальних засад пріоритету
законів над підзаконними нормативними
актами, при визначенні розміру спірних
виплат застосуванню підлягає саме
статті 37, 39 Закону № 796-ХІІ, а не
постанова Кабінету Міністрів України
№ 836 від 26 липня 1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка істотно звужує обсяг
установлених законом прав.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду
першої інстанції у частині задоволених
позовних вимог щодо стягнення виплат,
передбачених статтею 39 Закону № 796-ХІІ ,
апеляційний суд встановив і правильно
виходив з того, що для захисту законних
прав та інтересів позивача слід
враховувати відповідні законодавчі
акти, що регулюють правосуб'єктність
відповідача, його права та обов'язки у
сфері публічних відносин. При цьому суд
зазначив, що УПСЗН не є належними
відповідачами у справі щодо позовних
вимог про стягнення спірних виплат,
передбачених статтею 39 Закону №796-ХІІ,
оскільки статус позивача як
непрацюючого пенсіонера, передбачає
такі виплати відповідним органом
Пенсійного фонду України.

Виходячи з положень Порядку
використання коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 вересня 2005 року
№ 936, непрацюючим пенсіонерам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення, доплата
виплачується органами Пенсійного
фонду України.

Враховуючи зазначене, УПСЗН
відмовляючи у виплаті спірних доплат,
що передбачені статтею 39 Закону №796-ХІІ
діяло на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені законами
України, як того вимагає стаття 19
Конституції України, а тому правових
підстав для задоволення позову у цій
частині у суду першої інстанції не
було.

Таким чином, доводи касаційної скарги
щодо неправильного застосування норм
матеріального права висновків
апеляційного суду не спростовують,
оскільки ґрунтуються на помилковому
трактуванні наведених правових норм.

За правилами частини першої 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а постанову Апеляційного
суду Житомирської області від 12 травня
2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.