Справа № 1570/5664/12
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2014 р. м. Київ
К/800/39015/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Мороз Л. Л.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Приватного підприємства
"Гидростандарт" на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 червня 2013 року у
справі за позовом Приватного
підприємства "Гидростандарт" до
Південної митниці, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області про
визнання протиправними дій, скасування
рішень та визнання нечинними карток
відмови, стягнення надмірно сплачених
коштів,

встановив:

Приватне підприємство "Гидростандарт"
звернулося з позовом до Південної
митниці, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
скасування рішеь № 500000003/2012/000019/2 та №
500000003/2012/000020/2 від 17 серпня
2012 року про коригування митної
вартості товару, карток відмови від
17 серпня 2012 року № 50006000/2/00176, №
500060001/2/00175, повернення коштів,
перерахованих в якості фінансової
гарантії сплати митних платежів, у
розмірі 136 810 грн 00 коп.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 05 лютого 2013
року позов задоволено: визнані
протиправними та скасовані рішення №
500000003/2012/000019/2 та № 500000003/2012/000020/2 від 17
серпня 2012 року про коригування митної
вартості товару; визнані недійсними
картки відмови від 17 серпня 2012 року №
50006000/2/00176, № 500060001/2/00175;
повернуто суму коштів, що перераховані
як фінансова гарантія сплати митних
платежів, у розмірі 136 802 грн 55 коп.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2013
року скасовано постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 05
лютого 2013 року, та ухвалено нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просив його скасувати та залишити силі
рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що в межах
контракту від 21 лютого 2012 року
№ UA-4/12 позивачем ввезено на
митну територію України та заявлено
його митну вартість за ціною договору.

На підтвердження митної вартості
товару позивачем надано
зовнішньоекономічний договір, інвойс,
пакувальний лист, договір (контракт)
про перевезення, довідку транспортних
витрат, платіжні доручення та цінова
довідка.

Під час митного оформлення товару у
митниці виникли сумніви щодо
правильності визначення митної
вартості товару з огляду на те, що у
наданих декларантом документах
містились розбіжності.

Так, сумніви у митниці викликав той
факт, що відповідно до п. 4.1 контракту
від 21 лютого 2012 року № UA-4/12
розрахунки за товар проводяться у
формі 100 % оплати протягом 60 днів з дня
відвантаження, тоді як дата наданих
декларантом платіжних доручень
передує даті специфікації та даті
відвантаження.

За таких обставин у декларанта
додатково витребувано виписку з
бухгалтерської документації.

Позивач витребувані митницею
документи не надав. При цьому пояснив,
що він не розрахувався за
задекларований товар. Щодо дат
платіжних доручень пояснив, що останні
надані ним для підтвердження існування
відносин між сторонами контракту, та
свідчать про погашення перед продавцем
боргу за поставку, що відбулась у
березні 2012 року. При цьому зазначив, що
вартість товару передбачена у
відповідній специфікації на кожну
поставку окремо.

17 серпня 2012 року рішенням митниці №
500000003/2012/000019/2 та №
500000003/2012/000020/2 скориговано вартість
товару за резервним методом і видано
картки відмови № 50006000/2/00176, № 500060001/2/00175.

Не погоджуючись з такими рішеннями
митниці, декларант звернувся з цим
позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про безпідставність вимог митниці щодо
витребування у декларанта додаткових
документів, а відтак, і про
незаконність рішень, прийнятих у
зв'язку з неподанням цих документів, та
обґрунтованість решти позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
дійшов протилежного висновку, тому у
задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів вважає висновок
апеляційного суду помилковим.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу,
митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Частинами 1, 2 статті 52 МК України
встановлено, що заявлення митної
вартості товарів здійснюється
декларантом або уповноваженою ним
особою під час декларування товарів у
порядку, встановленому розділом VIII
цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа,
які заявляють митну вартість товару,
зобов'язані: 1) заявляти митну вартість,
визначену ними самостійно, у тому числі
за результатами консультацій з митним
органом; 2) подавати митному органу
достовірні відомості про визначення
митної вартості, які повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню; 3) нести всі
додаткові витрати, пов'язані з
коригуванням митної вартості або
наданням митному органу додаткової
інформації.

Згідно з частинами 1, 2 статті 53 МК
України у випадках, передбачених цим
Кодексом, одночасно з митною
декларацією декларант подає митному
органу документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, є: декларація митної
вартості, що подається у випадках,
визначених у частинах п'ятій і шостій
статті 52 цього Кодексу, та документи, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості, на підставі
яких проводився розрахунок митної
вартості; зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок
сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

Відповідно до частини 3 статті 53
Кодексу у разі якщо документи,
зазначені у частині другій цієї статті,
містять розбіжності, наявні ознаки
підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, декларант або
уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) такі додаткові документи:
договір (угоду, контракт) із третіми
особами, пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); рахунки
про сплату комісійних, посередницьких
послуг, пов'язаних із виконанням умов
договору (угоди, контракту); виписку з
бухгалтерської документації;
ліцензійний чи авторський договір
покупця, що стосується оцінюваних
товарів та є умовою продажу оцінюваних
товарів; каталоги, специфікації,
прейскуранти (прайс-листи) виробника
товару; копію митної декларації країни
відправлення; висновки про якісні та
вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, та/або
інформація біржових організацій про
вартість товару або сировини.

Частиною 4 статті 53 МК України
визначено, що у разі якщо митний орган
має обґрунтовані підстави вважати, що
існуючий взаємозв'язок між продавцем і
покупцем вплинув на заявлену
декларантом митну вартість, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу, крім документів,
зазначених у частинах другій та третій
цієї статті, подає (за наявності) такі
документи: виписку з бухгалтерських та
банківських документів покупця, що
стосуються відчуження оцінюваних
товарів, ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів на території
України; довідкову інформацію щодо
вартості у країні-експортері товарів,
що є ідентичними та/або подібними
(аналогічними) оцінюваним товарам;
розрахунок ціни (калькуляцію).

Згідно із частиною 1 статті 54 Кодексу
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

Відповідно до частини 1 статті 55 МК
України рішення про коригування
заявленої митної вартості товарів, які
ввозяться на митну територію України з
поміщенням у митний режим імпорту,
приймається митним органом у письмовій
формі під час здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості цих товарів як до, так і після
їх випуску, якщо митним органом у
випадках, передбачених частиною шостою
статті 54 цього Кодексу, виявлено, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів.

Статтею 57 Митного кодексу України
встановлено, що визначення митної
вартості товарів, які ввозяться в
Україну відповідно до митного режиму
імпорту, здійснюється за такими
методами: 1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); 2)
другорядні: а) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; б) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; в) на основі віднімання
вартості; г) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); ґ)
резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для
її визначення може братися або ціна, за
якою ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному із продавцем покупцю
відповідно до статті 62 цього Кодексу,
або вартість товарів, обчислена
відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та
додавання вартості (обчислена
вартість) можуть застосовуватися у
будь-якій послідовності на прохання
декларанта або уповноваженої ним
особи.

У разі якщо неможливо застосувати
жоден із зазначених методів, митна
вартість визначається за резервним
методом відповідно до вимог,
встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 МК України метод
визначення митної вартості за ціною
договору (контракту) щодо товарів, які
ввозяться на митну територію України
відповідно до митного режиму імпорту,
застосовується у разі, якщо: 1) немає
жодних обмежень щодо прав покупця
(імпортера) на використання оцінюваних
товарів, за винятком тих, що: а)
встановлюються законом чи
запроваджуються органами державної
влади в Україні; б) обмежують
географічний регіон, у якому товари
можуть бути перепродані (відчужені
повторно); в) не впливають значною мірою
на вартість товару; 2) щодо продажу
оцінюваних товарів або їх ціни
відсутні будь-які умови або
застереження, які унеможливлюють
визначення вартості цих товарів; 3)
жодна частина виручки від будь-якого
подальшого перепродажу, розпорядження
або використання товарів покупцем не
надійде прямо чи опосередковано
продавцеві, якщо тільки не буде
зроблено відповідне коригування з
урахуванням положень частини десятої
цієї статті; 4) покупець і продавець не
пов'язані між собою особи або хоч і
пов'язані між собою особи, однак ці
відносини не вплинули на ціну товарів.

Із системного аналізу вимог вказаних
статей колегія суддів приходить до
висновку, що у випадку виникнення
сумніву щодо правильності зазначених
відомостей митний орган може
витребувати, а декларант зобов'язаний
надати додаткові докази, які б їх
спростовували. Доводи митниці повинні
бути мотивовані тим, що наявні
розбіжності з наданих для митного
оформлення документів або заявлених
даних не піддаються обчисленню та не
підтверджують ціну товару, тощо. Якщо
подані документи не усунуть такі
неточності, митниця має право
відмовити в митному оформленні товару
за першим методом та самостійно
визначити митну вартість товару,
використовуючи послідовно шість
методів, передбачених МК України.

В даному випадку вимога митниці про
надання декларантом виписки з
бухгалтерської документації
мотивована тим, що дата наданих
платіжних доручень про сплату вартості
товару передує даті документів про
відвантаження цього товару, тоді як
умовами договору не передбачено
попередньої оплати.

Визнаючи таке мотивування
законним, суд апеляційної інстанції
зазначив, що у митного органу були
обґрунтовані сумніви щодо заявленої
позивачем митної вартості товару. Крім
того, декларант не скористався
передбаченим частиною 7 статті 55 МК
України порядком щодо можливості
випуску товарів у вільний обіг під
надання гарантій шляхом сплати митних
платежів, а подав митну декларацію, в
якій самостійно обчислив суму
податкового зобов'язання. Таким чином
зазначена сума є узгодженим
зобов'язанням і не може бути оспорена.

Однак цей висновок не ґрунтується на
нормах чинного законодавства.

Так, за змістом статті 53 МК України
банківські платіжні документи, що
стосуються оцінюваного товару, повинні
надаватися у випадку, якщо товар
оплачено.

Зміст цієї норми вказує на те, що митне
оформлення товару повинне бути
здійснене, як у випадку, коли оплата за
договором здійснена вчасно, так і у
випадку, коли оплата за товар здійснена
з порушенням встановлених строків або
не сплачена взагалі. При цьому
несвоєчасність оплати партії товару не
вказує на розбіжність даних, які
містяться у наданих для митного
оформлення документах, а лише вказує на
порушення умов господарського
договору.

Обґрунтовуючи свій сумнів у
правильності заявлених декларантом
відомостей, митниця не зазначає, яким
чином вказані нею обставини впливають
на митну вартість товару. При цьому,
жодних обґрунтованих підстав
сумніватись у правильності заявленої
вартості товару митницею не зазначено.

За таких обставин, суд першої інстанцій
дійшов правильного висновку про
безпідставність вимог митниці щодо
витребування у позивача додаткових
документів, оскільки надані позивачем
документи є достатніми для дійсного
розрахунку цих витрат, а їх відомості
не містять в собі розбіжності і
піддаються обчисленню.

Щодо мотивів про незастосування
декларантом можливості випуску
товарів у вільний обіг шляхом надання
гарантій сплати митних платежів, то
такий довід суду апеляційної інстанції
спростовується матеріалами справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає правильним задоволення судом
першої інстанції заявлених у даній
справі позовних вимог про скасування
рішень митниці про коригування митної
вартості, карток відмов у митному
оформленні, а також про наявність
підстав для повернення з Державного
бюджету коштів, сплачених позивачем в
якості фінансової гарантії.

Таким чином, постанова суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а постанова суду першої
інстанції - залишенню в силі.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Приватне
підприємство "Гидростандарт"
задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2013
року скасувати та залишити в силі
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 05
лютого 2013.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: