Справа № 826/13077/13-а
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Савченко А.І.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченко М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
03 жовтня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Інспектора Відділу Державної
автомобільної інспекції
Шевченківського районного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві Бондарчука Олександра
Анатолійовича, треті особи:
Солом'янське районне управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві,
Відділ державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Оллин
плюс», Управління Державної
автомобільної інспекції Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві про
визнання рішення та дій протиправними,
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
03 жовтня 2013 року у задоволені
адміністративного суду позову
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною
постановою, подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить суд
скасувати постанову та прийняти нову,
якою позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

13 березня 2014 року в день слухання
справи судом апеляційної інстанції,
ОСОБА_2 через канцелярію Київського
апеляційного адміністративного суду
подано клопотання про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з
перебуванням представника за межами
України. Проте, слід зауважити, що
жодних документів на підтвердження
даної обставини не надано, а тому, такі
причини неявки в судове засідання, як
представника позивача так і самого
позивача, не можуть бути визнані
поважними.

Згідно до частини четвертої ст. 196
Кодексу адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать обставини справи, позивачу
на праві приватної власності належить
автомобіль Toyota Rav4, 2004 року випуску,
сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1.

В результаті встановлення перебування
автомобіля в розшуку та арешті, 21
червня 2013 року зазначений автомобіль
було вилучено відповідачем та
евакуйовано на територію штраф
майданчику, де він і знаходиться на
момент розгляду справи.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
відповідача та з метою їх відновлення
ОСОБА_2 звернулась за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволені
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що станом на 21
червня 2013 року у відповідача були
підстави для складення протоколу
огляду і затримання транспортного
засобу, оскільки самим позивачем не
було проінформовано органи
міністерства внутрішніх справ про
скасування накладного ВДВС
Солом'янського РУЮ в м. Києві арешту та
зняття автомобіля з розшуку.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до абзаців першого-другого
п. 1 Положення про Державну
автомобільну інспекцію Міністерства
внутрішніх справ, затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 14 квітня 1997 року № 341, із змінами і
доповненнями (Положення), Державна
автомобільна інспекція
(Державтоінспекція) є головним органом,
на який покладається забезпечення
безпеки дорожнього руху в Україні, що
входить до системи органів
Міністерства внутрішніх справ України.

Державтоінспекція у своїй діяльності
керується Конституцією України,
законами України, постановами
Верховної Ради України, указами і
розпорядженнями Президента України,
декретами, постановами і
розпорядженнями Кабінету Міністрів
України, цим Положенням, нормативними
актами МВС (п. 2 Положення).

Законом України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-IV
визначає умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Статтею 17 цього Закону встановлено, що
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом, до
яких відносяться, зокрема, виконавчі
написи нотаріусів.

Відповідно до частини другої статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

При цьому частиною третьої вказаної
статті визначені права державного
виконавця, зокрема зазначено, що
державний виконавець має право
офіційно звернутися до всіх органів,
організацій, посадових осіб, громадян і
юридичних осіб на території України,
які у встановлений ним строк повинні
надати йому безкоштовно документи або
їх копії, необхідні для здійснення його
повноважень, що також можуть бути
використані для розшуку майна.

Відповідно до частини першої статті 57
та частини 1 статті 40 Закону України
«Про виконавче провадження» арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення, зокрема, шляхом винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, а також оголошення розшуку
майна боржника.

Частиною другої статті 55 того ж Закону
передбачено, що після надходження від
зазначених осіб відомостей про
наявність майна боржника державний
виконавець описує таке майно, вилучає
його і реалізує у встановленому цим
Законом порядку. У разі якщо особа, у
якої перебуває майно боржника,
перешкоджає державному виконавцю в
його вилученні, таке майно вилучається
державним виконавцем у примусовому
порядку.

Водночас, статтею 50 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
у разі закінчення виконавчого
провадження (крім направлення
виконавчого документа за належністю
іншому органу державної виконавчої
служби, закінчення виконавчого
провадження за рішенням суду,
винесеним у порядку забезпечення
позову чи вжиття запобіжних заходів, а
також крім випадків нестягнення
виконавчого збору або витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій),
повернення виконавчого документа до
суду або іншого органу (посадовій
особі), який його видав, арешт,
накладений на майно боржника,
знімається, скасовуються інші вжиті
державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

Згідно частини другої названої статті,
у разі якщо у виконавчому провадженні
державним виконавцем накладено арешт
на майно боржника, у постанові про
закінчення виконавчого провадження
або повернення виконавчого документа
до суду або іншого органу (посадовій
особі), який його видав, державний
виконавець зазначає про зняття арешту,
накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний
виконавець видає йому додаткові копії
постанови, зазначеної в частині другій
цієї статті, для їх пред'явлення до
органів, що здійснюють реєстрацію
майна або ведуть реєстр заборони на
його відчуження, для зняття арешту,
накладеного на майно (ч. 3 ст. 50 40 Закону
України «Про виконавче провадження»).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, саме на виконання наведених
положень Закону, ВДВС Солом'янського
РУЮ в м. Києві 19 грудня 2011 року надало
позивачу копії постанови про
закінчення виконавчого провадження
№22782206, якою було припинено чинність
арешту майна боржника та знятий розшук
автомобіля позивача, що
підтверджується копією з Книги
вихідної кореспонденції за період з 13
грудня 2011 року по 30 грудня 2011 року та
проти чого не заперечувала сама
позивач під час розгляду справи по
суті.

Однак, до Управління Державної
автомобільної інспекції Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві відповідна
постанова, подана позивачем лише у
липні 2013 року.

А тому станом на 21 червня 2013 року у
відповідача були підстави для
складення протоколу огляду і
затримання транспортного засобу,
оскільки самим позивачем не було
проінформовано органи міністерства
внутрішніх справ про скасування
накладного ВДВС Солом'янського РУЮ в м.
Києві арешту та зняття автомобіля з
розшуку.

Отже аналізуючи наведені правові норми
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
підрозділи Державтоінспекції в межах
своїх повноважень виконують рішення
державної виконавчої служби щодо
розшуку транспортних засобів та
затримують такий транспортний засіб
для вчинення державним виконавцем дій,
визначених частиною 2 статті 55 Закону
України «Про виконавче провадження», а
відтак твердження позивача, що
підрозділи Державної автомобільної
інспекції приймають рішення про
вилучення майна боржника є
безпідставним.

Приймаючи до уваги наведене та те, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду доводами апелянта не
спростовані, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
03 жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.