Справа № 2а-33/11
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2014 р. м. Київ
К/800/34956/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі
Івано-Франківської області на
постанову Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 20
квітня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 травня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі
Івано-Франківської області (далі - Фонд)
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з адміністративним позовом, в
якому просила визнати протиправною
відмову Фонду щодо призначення виплати
щомісяця грошової суми, у зв'язку з
частковою втратою працездатності,
здійснення соціальних послуг;
зобов'язати відповідача призначити
страхову виплату із втраченого
заробітку та виплачувати відповідні
грошові суми щомісяця, починаючи з 1
квітня 2001 року постійно, на час
встановлення втрати професійної
працездатності МСЕК, з врахуванням
гірських та індексу інфляції;
зобов'язати відповідача забезпечити
необхідним протезуванням.

Позов обґрунтовано тим, що під час
роботи в колективному
сільськогосподарському підприємстві
(далі - КСП) с. Рубань Немирівського
району Вінницької області з нею стався
нещасний випадок на виробництві, про що
було складено акт форми Н-1 від 21 жовтня
1998 року. В результаті отриманого
каліцтва отримала ІІ групу
інвалідності з втратою 70% професійної
працездатності. За рішенням суду на її
користь було стягнуто з
сільськогосподарського товариства
с. Рубань (правонаступник КСП)
матеріальну та моральну шкоду,
втрачений заробіток у сумі 123 грн 40 коп.
щомісяця на період з 29 вересня 1998 року
по 1 лютого 2001 року. У зв'язку із
прийняттям Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV), починаючи з 1
квітня 2001 року всі страхові виплати,
пов'язані з нещасними випадками на
виробництві здійснює Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Однак до 2003 року їй
відмовляли у зв'язку з тим, що Долинське
відділення Фонду зазначало, що виплату
повинно здійснювати Немирівське
відділення Фонду, яке в свою чергу
відсилало позивача до Долинського
відділення Фонду. За цей час,
сільськогосподарське товариство с.
Рубань звернулося до суду про визнання
недійсним акту форми Н-1 від 21 жовтня 1998
року. Вказаний акт за рішеннями судів
було визнано недійсним, що стало
черговою підставою для Фонду щодо
відмови у виплаті відшкодування. Проте
у 2009 році рішенням Верховного Суду
України били скасовані зазначені
рішення судів, отже акт форми Н-1 від 21
жовтня 1998 року є чинним. Тому у 2010 році
вона звернулася до відповідача із
заявою про призначення страхової
виплати, однак отримала відмову, яку
вважає незаконною. Крім того, зазначає,
що має право на доплату як особа, що
проживає в населеному пункті якому
надано статус гірського.

Постановою Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 20
квітня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року, позов задоволено. Визнано
неправомірною відмову Фонду щодо
призначення ОСОБА_3 виплати щомісячної
грошової суми у зв'язку з частковою
втратою працездатності та здійснення
соціальних послуг. Зобов'язано
відповідача призначити ОСОБА_3
страхову виплату втраченого заробітку
та виплачувати відповідні грошові суми
щомісяця, починаючи з 1 квітня 2001 року
постійно, на час встановлення втрати
професійної працездатності МСЕК, з
врахуванням гірських та індексу
інфляції. Зобов'язано відповідача
забезпечити позивача необхідним
протезуванням відповідно до висновку
МСЕК.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені ними судові
рішення та постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судами встановлено, що 23 вересня 1998
року під час роботи в КСП ім.
Петровського с. Рубань Немирівського
району Вінницької області з жителькою
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 стався
нещасний випадок на виробництві, про що
складено акт форми Н-1 від 21 жовтня 1998
року.

Відповідно до висновків акту 23 вересня
1998 року о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_3 під
час виконання трудових обов'язків
отримала травму лівої руки, що призвело
до ампутації лівої кисті та
передпліччя.

Згідно довідок МСЕК з 30 січня 2001 року
позивачу встановлено ІІ групу
інвалідності, втрата працездатності
становить 70 %, потребує стаціонарного
та амбулаторного лікування,
протезування.

Рішенням Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 26
листопада 2001 року стягнуто з КСП ім.
Петровського с. Рубань на користь
ОСОБА_3 втрачений заробіток в розмірі 123
грн 40 коп. щомісячно, починаючи з 23
вересня 1998 року до 1 лютого 2001 року, в
сумі 3455 грн 20 коп., одноразову допомогу
в сумі 12339 грн 60 коп., 2550 грн моральної
шкоди.

В січні 2002 році сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю ім. Петровського с.
Рубань Немирівського району
(правонаступник КСП ім. Петровського с.
Рубань) звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсним акту
форми Н-1 від 21 жовтня 1998 року. Справа
розглядалась судами неодноразово.
Останнім рішенням Немирівського
районного суду Вінницької області від
16 листопада 2007 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 5 лютого 2008 року, позов
задоволено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 9 вересня 2009 року рішення
Немирівського районного суду
Вінницької області від 16 листопада 2007
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 5 лютого 2008 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Немирівського районного суду
Вінницької області від 24 грудня 2009
року позовну заяву за позовом
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю ім.
Петровського до ОСОБА_3 про визнання
недійсним акту форми Н-1 залишено без
розгляду.

19 жовтня 2010 року позивач звернулась до
Фонду з заявою про призначення
страхових виплат у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві.

Листом від 12 листопада 2010 року
відповідач повідомив ОСОБА_3 про
відмову в призначенні страхових
виплат, мотивуючи тим, що позивач при
отриманні травми працювала на умовах
договору підряду, а тому дія Положення
про розслідування та облік нещасних
випадків не поширюється на даний
випадок.

Листом від 16 червня 2010 року відділення
Фонду у Немирівському районі
Вінницької області повідомило Фонд про
те, що на даний час
сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю ім.
Петровського не працює, працівники
звільненні, а з керівником не має
зв'язку, а тому отримати від
підприємства необхідні документи
неможливо. Також в листі зазначено, що
раніше на запит Фонду був направлений
лист від 27 серпня 2003 року, в якому
зазначалося, що окремі роботи за
договором підряду виконуються
працівниками на свій ризик і на них не
поширюється дія Положення про
розслідування та облік нещасних
випадків. Акт форми Н-1 щодо ОСОБА_3
рішенням Немирівського районного суду
Вінницької області від 7 лютого 2002
року визнаний недійсним.

Відповідно до статті 2 Закону №1105-XIV дія
цього Закону поширюється на осіб, які
працюють на умовах трудового договору
(контракту) на підприємствах, в
установах, організаціях, незалежно від
їх форм власності та господарювання
(далі - підприємства), у фізичних осіб,
на осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, та громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Особи, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було
встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

Частиною 1 статті 21 Закону №1105-XIV
визначено, що у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні щомісяця грошову суму в разі
часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку потерпілого; забезпечити
потерпілому разом із відповідними
службами охорони здоров'я за
призначенням лікарів повний обсяг
постійно доступної, раціонально
організованої медичної допомоги, яка
повинна включати забезпечення
необхідними лікарськими засобами,
протезами, ортопедичними, коригуючими
виробами, окулярами, слуховими
апаратами, спеціальними засобами
пересування, зубопротезування (за
винятком протезування з дорогоцінних
металів).

Згідно з статтею 37 Закону №1105-XIV Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків може відмовити у страхових
виплатах і наданні соціальних послуг
застрахованому, якщо мали місце: 1)
навмисні дії потерпілого, спрямовані
на створення умов для настання
страхового випадку; 2) подання
роботодавцем або потерпілим Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків свідомо неправдивих
відомостей про страховий випадок;3)
вчинення застрахованим умисного
злочину, що призвів до настання
страхового випадку.

Фонд соціального страхування від
нещасних випадків може відмовити у
виплатах і наданні соціальних послуг
застрахованому, якщо нещасний випадок
згідно із законодавством не визнаний
пов'язаним з виробництвом.

Відповідно до статті 40 Закону №1105-XIV
страхові виплати провадяться
щомісячно в установлені Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків дні на підставі постанови
цього Фонду або рішення суду:
потерпілому - з дня втрати
працездатності внаслідок нещасного
випадку або з дати встановлення
професійного захворювання.

Якщо потерпілому або особам, які мають
право на одержання страхової виплати, з
вини Фонду соціального страхування від
нещасних випадків своєчасно не
визначено або не виплачено суми
страхової виплати, ця сума
виплачується без обмеження протягом
будь-якого строку та підлягає
коригуванню у зв'язку із зростанням цін
на споживчі товари та послуги в
порядку, встановленому статтею 34
Закону України «Про оплату праці».

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року №6 із
змінами та доповненнями роз'яснено, що
у разі настання страхового випадку
Фонд виплачує застрахованому чи
особам, які мають на це право, страхові
виплати, передбачені статтею 28 Закону
№1105-XIV. Право на отримання потерпілим
одноразової допомоги та щомісячної
страхової виплати настає з дня
встановлення йому медико-соціальною
експертною комісією (далі - МСЕК)
стійкої втрати професійної
працездатності (п.11).

Стаття 37 Закону №1105-XIV містить
вичерпний перелік підстав, за
наявності яких Фонд може відмовити у
страхових виплатах і наданні
соціальних послуг. Встановлення вини
потерпілого чи відсутності вини
роботодавця не може бути підставою для
відмови потерпілому або членам його
сім'ї у таких виплатах чи зменшенні їх
розміру, а також у наданні зазначених
послуг, крім випадку, передбаченого
абзацом третім частини 2 статті 34
Закону №1105-XIV.

Особам, які потерпіли на виробництві до
1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові
виплати та надає соціальні послуги з
того часу, коли відповідні
підприємства передали йому в
установленому порядку документи, що
підтверджують право цих працівників
(членів їхніх сімей) на такі виплати й
послуги, або коли таке право
встановлено в судовому порядку. Уся
заборгованість із відшкодування
зазначеної матеріальної та моральної
шкоди виплачується потерпілим на
виробництві та членам їхніх сімей
(утриманцям) роботодавцями, а в разі їх
ліквідації без створення
правонаступника - Фондом. Спори, що
виникають із приводу заборгованості,
повинні вирішуватись на підставі
законодавства, яке було чинним на
момент виникнення в потерпілого права
на відшкодування шкоди ( п.12).

Дія Закону №1105-XIV не поширюється на
працівників, які виконували роботу не
відповідно до трудового договору, а на
інших юридичних підставах і не є
суб'єктами страхування від нещасного
випадку, а також на осіб, зазначених у
статті 11 цього Закону, які не
сплачували страхових внесків із
добровільного страхування від
нещасного випадку. Питання про
відповідальність за ушкодження
їхнього здоров'я має вирішуватись на
підставі відповідних норм цивільного
законодавства (п.13).

З огляду на викладене, правильними є
висновки судів попередніх інстанцій
щодо протиправності відмови
відповідача у призначенні позивачу
страхових виплат, оскільки факт
отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва
підтверджується актом про нещасний
випадок форми Н-1 від 21 жовтня 1998
року, висновками МСЕК про ступінь
втрати професійної працездатності.

В акті про нещасний висновок зазначено,
що ОСОБА_3 в КПС ім.
Петровського працювала сезонно по
вирощуванню цукрових буряків на
підставі трудового договору та
отримала трудове каліцтво під час
виконання роботи по відвантаженню
буряків.

Акт про нещасний випадок форми Н-1 від 21
жовтня 1998 року на даний час не
скасований, не визнаний недійсним, а
тому чинний і є належним та допустимим
доказом отримання позивачем трудового
каліцтва, пов'язаного з виконанням
трудових обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги з 1 квітня
2001 року, тобто, з часу коли до
відповідача перейшов обов'язок виплати
страхових виплат і надання соціальних
послуг, суди виходили з того, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду з вини відповідача до якого вона
неодноразово зверталася за
призначенням компенсації, що
підтверджується листом відділення
Фонду у Немирівському районі
Вінницької області від 16 червня 2010
року, а відповідно до статті 40 Закону
№1105-XIV якщо потерпілому або особам,
які мають право на одержання страхової
виплати, з вини Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
своєчасно не визначено або не
виплачено суми страхової виплати, ця
сума виплачується без обмеження
протягом будь-якого строку.

Судами попередніх інстанцій також
правомірно застосовано до даних
правовідносин приписи частини 2 статті
6 Закону України «Про статус гірських
населених пунктів в Україні».

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі
Івано-Франківської області залишити
без задоволення.

Постанову Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 20
квітня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й. Рецебуринський(

доповідача)

Судді
В.І.
Ємельянова

М.М. Олексієнко