Справа № 2а-14519/12/2070
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/29646/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Лосєва А.М., Сіроша М.В., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13 травня 2013 року

у справі № 2а-14519/12/2070

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до Лозівської об'єднаної
державної податкової інспекції у
Харківській області

Державної податкової
служби

про скасування податкового
повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
(надалі також - ФОП ОСОБА_4, позивач)
звернувся до суду з позовом до
Лозівської об'єднаної державної
податкової інспекції у Харківській
області Державної податкової служби
(надалі також - відповідач, ДПІ) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 9
червня 2011 року № , яким позивачу
було донараховано грошове зобов'язання
(без урахування штрафних санкцій) за
платежем податок на доходи від
підприємницької діяльності у розмірі
147 882,62 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 27лютого 2013
року в задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13 травня 2013
року апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишено без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 27
лютого 2013 року - без змін.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судами першої апеляційної
інстанцій порушення вимог
процесуального права, що призвело до
протиправного закриття провадження у
справі просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 29
жовтня 2012 року та постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року і прийняти рішення, яким відмовити
у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою для нарахування
грошового зобов'язання зі сплати
податку на доходи від підприємницької
діяльності в сумі 148882,62 грн. на підставі
податкового повідомлення-рішення, з
приводу правомірності якого виник
спір, стали висновки контролюючого
органу, викладені в акті перевірки від
25 травня 2011 року
№519/17-212/НОМЕР_2 про порушення позивачем
частини 1 статті 203, статті 215, пункту 1
статті 216, статті 228 Цивільного кодексу
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків;
статей 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року «Про
прибутковий податок з громадян»,
внаслідок заниження податкового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб в сумі 147882,62 грн. за 2-3 кв.
2009 року.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що правочини між
позивачем та ТОВ «Гекслайн Плюс»
здійснені без мети настання реальних
наслідків, отже вони відповідно до
частин 1, 5 статті 203, частин 1, 2 статті 215,
статті 228 Цивільного кодексу України не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Так, відповідно до статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року «Про прибутковий
податок з громадян» оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

При цьому законодавцем презюмується
реальність господарських операцій, за
якими платник формує витрати для
визначення об'єкту оподаткування.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанції виходили із такого:

- зі змісту наявної у матеріалах
справи постанови Харківського
окружного адміністративного суду від 29
листопада 2011 року по справі № 2а-8752/11/2070
слідує, що правочини між ТОВ «Геокслайн
Плюс» та позивачем здійснені без мети
настання реальних наслідків та ці
правочини не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю.

- первинні документи, що
підтверджують факт поставки товару на
склад покупця для перевірки позивач не
надав та до суду таких документів не
подано.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України не погоджується із висновками
судів попередніх інстанцій, як такими
що свідчать про те, що позивачем
допущено порушення вимог податкового
законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі також - КАС України)
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За змістом вказаної норми учасники
адміністративного процесу звільнені
від надання доказів на підтвердження
обставин, які встановлені судом при
розгляді іншої адміністративної,
цивільної чи господарської справи.
Натомість такі учасники мають право
посилатися на зміст судового рішення у
відповідних справах, що набрало
законної сили, в якому відповідні
обставини зазначені як установлені.

Водночас передбачене частиною першої
статті 72 КАС України звільнення від
доказування не має абсолютного
характеру і не може сприйматися судом
як неможливість спростування під час
судового розгляду обставин, які
зазначені в іншому судовому рішенні.
Адміністративні суди не повинні
сприймати як обов'язкові висновки щодо
фактичних обставин справи, наведені у
чинних судових рішеннях за інших
адміністративних, цивільних чи
господарських справ.

Для спростування преюдиційних
обставин, передбачених частиною першою
статті 72 КАС України, учасник
адміністративного процесу, який ці
обставини заперечує, повинен подати
суду належні та допустимі докази. Ці
докази повинні бути оцінені судом, що
розглядає справу, у загальному порядку
за правилами статті 86 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що
обставини у справі, що розглядається, є
інакшими, ніж установлені під час
розгляду іншої адміністративної,
цивільної чи господарської справи, то
справу належить вирішити відповідно до
тих обставин, які встановлені
безпосередньо судом, який розглядає
справу.

Як підтверджується матеріалами, що
містяться у справі, позивач не
погоджувався із встановленими в ході
розгляду справи № 2а-8752/11/2070
обставинами, що знайшли відображення у
постанові Харківського окружного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року.

В обгрунтування реальності
господарських операцій між ТОВ
«Гекслайн» та позивачем, останній
надавав докази: договори, квитанції,
рахунки-фактури, податкові накладні,
журнал реєстрації довіреностей, докази
подальшої реалізації придбаного
товару.

В той же час, судами попередніх
інстанцій в порушення вимог статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України не надано належної оцінки
таким доказам.

Для правильного вирішення даного спору
необхідним є дослідження обставин, які
б підтверджували рух активів у процесі
здійснення господарських операцій
позивача з контрагентом, а також
встановлення наявності зв'язку між
фактом придбання товарів (послуг) з
понесенням інших витрат із
господарською діяльністю платника
податку та використання цих товарів у
господарській діяльності.

Висновки про нереальність здійснених
позивачем господарських операцій, за
наслідками яких було сформовано
витрати суди зробили без фактичного
дослідження обставин, що стосуються
такого питання, зокрема суди не
дослідили підстави, порядок, зміст та
обсяги операцій купівлі-продажу
товарів відповідно до умов договорів.

З урахуванням викладеного, суди
повинні були витребувати у сторін
докази, які підтверджували реальність
або фіктивність спірних господарських
операцій. Якщо сторонами таких доказів
не надано або останні не були
достатніми, суд керуючись приписами
частин 4, 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язаний був із власної ініціативи
витребувати докази, які підтверджують
або спростовують такі обставини.

Виходячи з принципу офіційного
з'ясування обставин справи, суди
повинні вжити всіх заходів із
витребування необхідних доказів, а не
обмежуватись виключно доказами, що
подані сторонами у справі.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13 травня 2013 року скасувати.

Справу № 2а-14519/12/2070 направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
А.М. Лосєв

М.В.Сірош