Справа № 814/867/13-а
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 р. Справа № 814/867/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Малих О.В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Зуєвої Л.Є.,

- Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інстанції у Заводському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 20 червня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техно-Дизель» до
Заводської державної податкової
інспекції у м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
про скасування податкового
повідомлення - рішення від 22.01.2013р. №
, № , -

В С Т А Н О В
И Л А :

ТОВ «Техно-Дизель» звернулось до суду з
вимогою про скасування прийнятих
Державної податкової інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби податкових
повідомлень-рішень № та №
від 22.01.2013 року.

Державна податкова інспекція у
Заводському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області є
правонаступником Державної податкової
інспекції у Заводському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби.

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від 20
червня 2013 року позов задоволено
повністю. Скасовані податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Заводському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
від 22.01.2013 року № та № .

В апеляційній скарзі Державної
податкової інстанції у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області ставиться питання про
скасування судового рішення в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, оскільки судом першої інстанції
не було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не прибули, були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
встановив, що в період з 25.12.2012року по
26.12.2012 року спеціалістами ДПІ у
Заводському районі м. Миколаєва МО ДПС
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ «Техно-Дизель»
(код за ) з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні правових відносин з ПП
«ІНВЕСТАВАНГАРД» (код за )
за березень 2011 року.

За результатами перевірки було
складено Акт № 1/22-200/37206551 від 03.01.2013 року
(арк. спр. 26 - 38) у якому, зокрема,
встановлено порушення:

- п. 3.1 ст. 3, п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2. п.п. 5.3.9, п. 5.3
ст.5 Закону України від 28.12.1994 року
№334/94-ВР «Про оподаткування прибутку
підприємств», із змінами та
доповненнями, в результаті чого
занижено податок на прибуток всього у
сумі 35 430,00 грн. у т.ч. за І квартал 2011
року у сумі 35 430,00 грн.;

- п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200
Податкового Кодексу України від 02.12.2010
року № 2755-VI, із змінами та доповненнями,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість у всього у сумі 28 344,00
грн. у т.ч. за березень 2011 року у сумі 28
344,00 грн.

На підставі вказаного Акту перевірки
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

- № від 22.01.2013 року про
застосування збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем
«Податок на прибуток» на суму 35 530,00 грн.
та нараховано штрафних санкцій у
розмірі 1,00 грн.;

- № від 22.01.2013 року про
застосування збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем
«Податок на додану вартість» на суму 28
344,00 грн. та нараховано штрафних
санкцій у розмірі 1,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не довів суду законність та
обґрунтованість прийнятого рішення.
Натомість позивачем надано суду
достатні докази на підтвердження
реальності господарських операцій та
дійсності укладених з контрагентом
правочинів.

Колегія суддів погоджується з цими
висновками суду першої інстанції та
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від
16.07.1999р. № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» встановлено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки, акти тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції та за наявності
всіх реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 16.07.1999р. № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», господарською операцією є
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою
ознакою господарської операції є
реальна зміна майнового стану платника
податків, що також відповідає і
кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК, не включаються
до складу витрат витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України встановлено, що сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п.п. «а» п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
що не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно вимог пункту 201.11
статті 201 Податкового кодексу України).

Також, у відповідності до п. 3.1. ст. 3
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 28.12.1994 року №
334/94-ВР (далі - Закон України № 334/94)
об'єктом оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду, визначеного згідно з
пунктом 4.3 цього Закону на суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону.

Валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності (п. 5.1 ст. 5 Закону України №
339/94).

До складу валових витрат включаються,
зокрема, суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті (пп. 5.2.1 п. 5.2ст.
5 Закону України № 339/94).

Згідно з пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
№ 339/94 виплату винагород або інших
видів заохочень пов'язаним з таким
платником податку фізичним чи
юридичним особам у разі, якщо немає
документальних доказів, що таку
виплату або заохочення було проведено
як компенсацію за фактично надану
послугу (відпрацьований час). За
наявності зазначених документальних
доказів віднесенню до складу валових
витрат підлягають фактичні суми виплат
(заохочень), але не більші ніж суми,
розраховані за звичайними цінами.

Не підлягають віднесенню до складу
валових витрат суми збитків платника
податку, понесених у зв'язку з продажем
товарів (робіт, послуг) або їх обміном
за цінами, що нижчі за звичайні,
пов'язаним з таким платником податку
особам.

У разі коли сума виплат (заохочень) або
її частина пов'язаним фізичним особам
не визнаються валовими витратами, така
сума (або її частина) є базою для
нарахування внесків на соціальні
заходи, передбачені пунктом 5.7 цієї
статті.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
податковому органу та здійснити
заходи, необхідні для поновлення таких
документів. Письмова заява має бути
надіслана до/або разом з поданням
розрахунку податкових зобов'язань
звітного періоду. Якщо платник податку
не подасть у такий строк письмову заяву
та не поновить зазначених документів
до закінчення податкового періоду, що
настає за звітним, непідтверджені
відповідними документами витрати не
визнаються валовими витратами і на
суму недосплаченого податку
нараховується пеня у розмірі облікової
ставки Національного банку України,
збільшеної в 1,2 раза.

Якщо платник податку поновить
зазначені документи у наступних
періодах, підтверджені витрати (з
урахуванням сплаченої пені)
включаються до валових витрат
податкового періоду, на який припадає
таке поновлення.

Таким чином, правомірність формування
платником податку податкового кредиту
і, відповідно, розрахунку суми
бюджетного відшкодування надмірно
сплаченого ПДВ визначається фактичним
проведенням операцій (з придбання
товару для використання у власній
господарській діяльності) платником
податку зі своїми безпосередніми
контрагентами, які оформлені належними
документами, що було вірно встановлено
судом першої інстанції.

Колегія суддів акцентує увагу на тому,
що якщо навіть безпосередній
контрагент не виконав свого
зобов'язання зі сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
разі, якщо останній виконав усі
передбачені Законом умови отримання
такого відшкодування та має всі
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту і, тому,
суперечні цьому висновку доводи
апелянта є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та його контрагентом
Приватним підприємством
«ІНВЕСТАВАНГАРД» проводились
господарські операції, що
підтверджується наданими позивачем:
договором поставки нафтопродуктів № 32
від 15.03.2011 року.

Фактичне здійснення господарських
операцій позивача зі своїм
безпосереднім контрагентом
підтверджена належним чином, зокрема
видатковою накладною № РН-0000023 від
15.03.2011 року, товаро - транспортними
накладними на відпуск нафтопродуктів
(нафта) № 28/1 від 15.03.2011 року, № 28/2 від
15.03.2011 року, № 28/3 від 15.03.2011 року,
податковою накладною № 25 від 15.03.2011
року на суму 170 066,40 грн. в т.ч. з ПДВ 28
344,40 грн.

Наведені первинні документи містять
необхідну для цілей оподаткування
інформацію щодо змісту спірних
операцій та мають усі необхідні
реквізити первинних документів, що
дозволяють ідентифікувати учасників
цих операцій та встановити факт
надання послуг.

Разом з тим, на момент укладення
позивачем договору з вказаним
контрагентом та отримання податкових
накладних, останній був в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців та мав діюче
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання апелянта на відсутність у
підприємства-контрагента трудових
ресурсів, виробничого обладнання,
складських та торговельних приміщень,
транспорту та торговельного
обладнання, сировини, матеріалів для
здійснення відповідних видів
діяльності само собою не свідчить про
невчинення господарських операцій,
адже підприємство не позбавлено права
залучати матеріально-технічні та
трудові ресурси для здійснення
господарської діяльності.

Крім того, чинне законодавство не
ставить умовою дійсності правочинів, а
також виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагентів, фактичного знаходження
їх за місцем реєстрації та наявності чи
відсутності основних фондів або
спеціальних дозволів у останніх.
Позивач не може нести відповідальність
за невиконання його контрагентами
своїх зобов'язань, адже, поняття
"добросовісний платник", яке вживається
у сфері податкових правовідносин, не
передбачає виникнення у платника
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його постачальниками
правил оподаткування, а саме, платник
не наділений повноваженнями
податкового контролю для виконання
функцій, покладених на податкові
органи, а тому не може володіти
інформацією відносно виконання
контрагентом податкових зобов'язань. А
відтак, за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху коштів, яка б
могла свідчити про узгодженість дій
позивача та його постачальників для
одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про правомірність
формування позивачем валових витрат з
податку на прибуток та податкового
кредиту є правильними.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції щодо скасування податкового
повідомлення - рішення № та №
від 22.01.2013 року є правильними.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, відповідно,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.
200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інстанції у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області залишити без задоволення,
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 20 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: