Справа № 2а-11975/10/1370
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
Справа
№ 10099/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Попка Я.С., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судового засідання
Луки Х.М.

представника відповідача
Перейма С.П,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
державної податкової інспекції у
Золочівському районі Державної
податкової адміністрації у Львівській
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 01
лютого 2011 року у справі за позовом
міського комунального підприємства
«Золочівтеплоенерго» до державної
податкової інспекції у Золочівському
районі Державної податкової
адміністрації у Львівській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2010 року міське комунальне
підприємство «Золочівтеплоенерго»
(далі - МКП «Золочівтеплоенерго»)
звернулося до суду з адміністративним
позовом, у якому після уточнення
позовних вимоги просило скасувати
податкове повідомлення рішення
державної податкової інспекції у
Золочівському районі Державної
податкової адміністрації у Львівській
області (далі - ДПІ) від 30.09.2010 року за №
/0 про накладення штрафу у розмірі
3473,20 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 01 лютого 2011
року у справі № 2а-11975/10/1370 позов було
задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ДПІ
просить вказану постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову,
якою відмовити у задоволенні позову
МКП «Золочівтеплоенерго». Вимоги за
апеляційною скаргою обґрунтовує тим,
що судом першої інстанції при
вирішенні спору не враховано приписи п.
7.7 ст. 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (далі - Закон № 2181).
Наполягає на тому, що кошти, які
надійшли на сплату зобов'язань з
податку, збору (обов'язкового платежу)
спрямовуються на погашення податкових
зобов'язань з того самого платежу у
порядку календарної черговості
настання граничних термінів їх сплати.
Така черговість погашення діє
незалежно від волі платника податків
та стосується як самостійно
розрахованих платником податків
податкових зобов'язань, так і
податкових зобов'язань, розрахованих
контролюючим органом.

Відтак, на переконання апелянта,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення про застосування
до позивача штрафних санкцій за
порушення граничних строків сплати
узгоджених сум податкових зобов'язань
по податку на додану вартість (далі -
ПДВ) повністю відповідають
законодавству України.

Представник відповідача у ході
апеляційного розгляду підтримала
вимоги, викладені у апеляційній скарзі,
просила скасувати постанову суду
першої інстанції та відмовити у
задоволенні позову МКП
«Золочівтеплоенерго».

Представник позивача на виклик
апеляційного суду не прибув, що не
перешкоджає розгляду справи
відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
мотивів.

Задовольняючи позов МКП
«Золочівтеплоенерго», суд першої
інстанції виходив із того, що у ході
проведеної невиїзної документальної
перевірки дотримання позивачем вимог
п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону № 2181, результати
якої оформлено актом від 22.09.2010 року за
№ 18/15-213/20808336, відповідачем було
зроблено висновок про порушення МКП
«Золочівтеплоенерго» граничного
терміну сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання за платежем
податку на додану вартість по
податкові декларації за березень 2010
року.

Згідно розрахунку штрафних санкцій, що
є додатком до вказаного акту перевірки,
сума штрафних санкцій в розмірі 3473,20
грн. розрахована як 20 % від суми
самостійно задекларованої суми
податку на додану вартість в розмірі
17366,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
узгоджене податкове зобов'язання з ПДВ
за березень місяць 2010 року в сумі 17366,00
грн. було сплачено позивачем у повному
обсязі частинами в межах граничного
терміну сплати, відповідно до
платіжних доручень № 268 від 16.04.2010 року,
№ 269 від 19.04.2010 року, № 284 від 20.04.2010 року,
№ 287 від 21.04.2010 року та № 302 від 23.04.2010
року, у яких призначенням платежу
вказано «ПДВ за березень 2010 року».

При цьому суд дійшов висновку, що
приписи п. 7.7. ст. 7 та пп. 16.5.2 п. 16.5 ст. 16
Закону № 2181 не встановлюють порядок та
черговість, а також право зарахування
податковими органами платежів, що
направлені платниками податків та
мають цільове призначення, вказане у
відповідних платіжних дорученнях, та
не встановлюють відповідний порядок
для примусового стягнення податковим
органом добровільно сплачених
платником податків сум податкового
зобов'язання для погашення податкового
боргу, що виник раніше.

Такі висновки суду першої інстанції, на
переконання апеляційного суду,
відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи і
є правильними.

Як визначено пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №
2181, чинного на час виникнення спірних
правовідносин, джерелами самостійної
сплати податкових зобов'язань або
погашення податкового боргу платника
податків є будь-які власні кошти, у тому
числі отримані від продажу товарів
(робіт, послуг), майна і немайнових
цінностей, випуску цінних паперів, у
тому числі корпоративних прав,
отримані у позику (кредит), а також з
інших джерел з урахуванням
особливостей, визначених цією статтею.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України «Про
Національний банк України»
Національний банк України визначає
систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004
року за № 377/89/76, кошти з рахунків
клієнтів банки списують лише за
дорученнями власників цих рахунків
(включаючи договірне списання коштів
згідно з главою 6 цієї Інструкції) або
на підставі платіжних вимог стягувачів
у разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції.

При цьому згідно з пунктом 3.8
зазначеної Інструкції реквізит
«Призначення платежу» платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками. Із
наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням пп. 16.5.2
п. 16.5 ст. 16 Закону № 2181 слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Законом № 2181, який є спеціальним
законом з питань оподаткування і
установлює порядок погашення
зобов'язань юридичних або фізичних
осіб перед бюджетами та державними
цільовими фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
пунктом 7.7 статті 7 Закону, податковий
орган не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

Щодо застосування податковими
органами заходів відповідальності за
порушення платником податків п. 7.7 ст. 7
Закону, то на думку апеляційного суду з
аналізу норм Закону № 2181, які
встановлюють відповідальність за
порушення податкового законодавства,
вбачається, що перелік таких порушень є
вичерпним і не підлягає розширеному
тлумаченню. Серед зазначених порушень
немає недотримання порядку погашення
податкового боргу та податкових
зобов'язань, встановленого п. 7.7 ст. 7
Закону № 2181.

Отже, чинним на момент виникнення
спірних правовідносин законодавством
України не передбачено застосування
спеціальних заходів відповідальності
за порушення платником податків вимог
щодо першочергового погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань у порядку
календарної черговості їх виникнення.
У вказаних випадках до платника
податків уживаються передбачені
Законом заходи примусового стягнення
податкового боргу, а також
застосовуються штрафні санкції за
порушення граничних строків сплати
податкових зобов'язань.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
те, що при вирішенні даного
публічно-правового спору суд першої
інстанції правильно встановив
фактичні обставини справи та надав їм
належну правову оцінку, а відтак подану
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване судове
рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Золочівському
районі Державної податкової
адміністрації у Львівській області
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 01 лютого 2011
року у справі № 2а-11975/10/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Я.С.Попко

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена 20
березня 2014 року.