Справа № 2а-0770/1692/11
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Справа
№ 48/12/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2011 року у справі за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Дочірнього підприємства
лікувально-оздоровчий комплекс
"Форель" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и в:

Закарпатське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів 25.05.2011
року звернулося в суд з
адміністративним позовом до
Дочірнього підприємства
лікувально-оздоровчий комплекс
"Форель", в якому просило стягнути
адміністративно-господарські санкції
та пеню в розмірі 5 353,68 гривень.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2011 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів оскаржило його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції були недостатньо досліджені
докази та обставини справи, рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального права. Зазначає, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній ч.1 ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
вважається працевлаштування
підприємством, установою, організацією
інвалідів, для яких це місце роботи є
основним. Підстав звільнення від
виконання обов'язку Закон не містить.
Відповідно до звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2010 рік
відповідач не виконав вимогу
зазначеного вище Закону щодо нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів. У зв'язку з цим до
відповідача застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі половини середньої річної
заробітної плати на дочірньому
підприємстві лікувально-оздоровчий
комплекс "Форель" за кожне робоче місце,
призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом. Крім
того, відповідачу у відповідності до
ст.20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" нарахована пеня за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
нормами чинного законодавства на
підприємство покладено обов'язок по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а не обов'язок їх працевлаштування, а
тому у діях відповідача відсутній
склад правопорушення, на нього не може
бути покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, або за відмову
направлених інвалідів
працевлаштуватися.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, вважаючи, що він відповідає
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи з огляду
на наступне.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій, громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

З матеріалів справи видно, що
відповідачем подавався до
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіт форми №10-ПІ річний "Звіт про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів" за 2010рік. Відповідно до
рядка 03 звіту кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» становить 1 особа.
В той час, як згідно рядка 02 звіту на
підприємстві протягом 2010 року
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність, становила 0 осіб. Тобто,
відповідачем не працевлаштовано,
відповідно до нормативу, необхідну
кількість інвалідів.

На виконання вимог законодавства,
відповідач щомісячно надавав
Воловецькому районному центру
зайнятості відповідну звітність з
інформацією про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, що підтверджується звітами
про наявність вакансій /а.с.30-41/ та
довідкою Воловецького районного
центру зайнятості №91-02/1 від 26 жовтня 2011
року /а.с.51/.

Статтею 20 Закону встановлено, що
підприємства, установи (організації)
незалежно від їх форм власності, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж встановлено нормативом, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
штрафні санкції, сума яких
визначається у розмірі середньої
річної заробітної плати на
відповідному підприємстві за кожне
робоче місце, не зайняте інвалідом.

У відповідності до ч.2 ст.20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Розмір
пені обчислюється, виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до ч.3 ст.19 Закону
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 Закону.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» передбачено, що
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відтак, колегія суддів вважає, що ст.18
Закону не встановлює правил, за якими
відповідач самостійно повинен
здійснювати пошук інвалідів для їх
працевлаштування на своєму
підприємстві, однак чітко визначає
обов'язки підприємства, що
використовує найману працю.

Таким чином, на відповідача покладено
обов'язок лише створення робочих місць
та інформування про це органів
зайнятості, у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Як видно з матеріалів справи, на
виконання вимог законодавства,
відповідачем в 2010 році було створено
одне робоче місце для інваліді.

Крім цього, відповідачем надано суду
докази того, що ним надавалась
державній службі зайнятості
інформація, необхідна для
працевлаштування інвалідів, шляхом
подання Звітів (форма №3-ПН), у яких
зазначено про наявність вільних
робочих місць на підприємстві та
потребу у направленні йому центром
зайнятості інвалідів для
працевлаштування.

Статтею 218 Господарського кодексу
України встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Оскільки нормами чинного
законодавства на підприємство
покладено обов'язок по забезпеченню
певної кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів, а не
обов'язок їх працевлаштування, а також
в матеріалах справи наявні відомості
про виконання відповідачем обов'язку
передбаченого нормами чинного
законодавства щодо соціальної
захищеності інвалідів в Україні, по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів
та наданню державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів, то колегія
суддів вважає, що позов заявлений до
відповідача про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені необґрунтований.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до переконання про
безпідставність позовних вимог
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
щодо стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1
п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2011 року у справі №2а-1692/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
Д.М.
Старунський

Судді
В.М.
Багрій

Р.В. Кухтей