Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/50420/11

К/9991/42473/11

К/9991/52203/11

К/9991/50420/11

К/9991/4085/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги
С.В.

Загороднього
А.Ф.

при секретарі Сперкач Т.В.

за участю ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги Зарічного
районного відділу Сумського міського
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Сумській області на
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року та ОСОБА_2 ухвалу Сумського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07 червня 2011 року; постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 12 квітня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05 липня 2011
року; постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 11 серпня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 листопада 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Зарічного районного
відділу Сумського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області про визнання
неправомірними дій, стягнення
заборгованості, відшкодування
моральної шкоди та судових витрат,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2006 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Зарічного відділу міліції Сумського
міського відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області з урахуванням змін
та доповнень просила визнати дії
відповідача неправомірними та
стягнути з відповідача на її користь:

1. плату за роботу у святкові дні та дні
щотижневого відпочинку з урахуванням
суми компенсації;

2. плату за роботу в нічний час з
урахуванням суми компенсації (за весь
період служби у відповідача);

3. грошове забезпечення за робочий день
12 серпня 2005 року з урахуванням суми
компенсації;

4. грошову компенсацію за затримку
розрахунку при звільненні з
урахуванням суми компенсації;

5. матеріальну допомогу за період з 2000
року по 2005 року;

6. щорічну допомогу на оздоровлення за
період з 2000 року по 2005 року;

7. грошову компенсацію за продовольчі
пайки;

8. компенсацію як молодому фахівцю;

9. компенсацію на виплачені грошові
премії;

10. судові витрати;

11. зобов'язати відповідача нарахувати
та виплатити позивачу грошове
забезпечення за весь час служби в ОВС з
нарахуванням індексації доходів та
провести її виплату;

12. стягнути з відповідача на користь
позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00
грн.

Крім того, позивачка просила поновити
строк звернення з позовом до суду.

Ухвалою Сумського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року поновлено строк для звернення до
суду в частині позовних вимог про
стягнення грошової компенсації за
затримку розрахунку при звільненні,
стягнення коштів за роботу в нічний час
за період з травня 2005 року по день
звільнення, стягнення матеріальної
допомоги за період з 2000 року по 2005 року,
стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення за період з 2000 року по 2005
року, стягнення грошової компенсації
за продовольчий пайок, стягнення
моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.,
визнання дій відповідача, щодо
невиплати вищевказаних сум
неправомірними, стягнення судових
витрат. В задоволенні іншої частини
клопотання - відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року скасовано ухвалу Сумського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2011 року в частині залишення без
розгляду позовних вимог щодо стягнення
плати за роботу у святкові дні та дні
щотижневого відпочинку з урахуванням
компенсації, виплати грошового
забезпечення за робочий день 12.08.2008
року з урахуванням компенсації,
грошових премій з урахуванням
компенсації скасовано та направлено
справу до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07
червня 2011 року, позивачці відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
стягнення грошової компенсації за
затримку розрахунку при звільненні,
стягнення коштів за роботу в нічний час
за період з травня 2005 року по день
звільнення, стягнення матеріальної
допомоги за період з 2000 року по 2005 року,
стягнення щорічної допомоги на
оздоровлення за період з 2000 року по 2005
року, стягнення грошової компенсації
за продовольчий пайок, стягнення
моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.,
визнання дій відповідача щодо
невиплати вищевказаних сум
неправомірними, стягнення судових
витрат.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 11 серпня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року, позовні вимоги щодо стягнення
плати за роботу у святкові дні та дні
щотижневого відпочинку з урахуванням
компенсації, виплати грошового
забезпечення за робочий день 12.08.2008
року з урахуванням компенсації,
грошових премій з урахуванням
компенсації задоволено частково.

Стягнуто з Зарічного відділу міліції
Сумського міського відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області на користь ОСОБА_2
виплату грошового забезпечення за
робочий день 12 серпня 2005 року в сумі 24
грн. 89 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 3 грн. 99 коп. в рахунок
відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з судовими рішення по
справі, сторони подали касаційні
скарги на них.

Так, у касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалу Сумського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07 червня 2011 року в частині відмови в
поновленні строку звернення з позовом
до суду та прийняти нове рішення, яким
поновити строк звернення з позовом до
суду щодо всіх її позовних вимог.
Відповідач, не погоджуючись з ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року, просить її скасувати та залишити
в силі ухвалу суду першої інстанції.

Крім того, позивачка не погоджуючись з
постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року та ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 05 липня 2011 року, постановою
Сумського окружного адміністративного
суду від 11 серпня 2011 року та ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року просить їх скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга Зарічного районного
відділу Сумського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області на ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав. Інші касаційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 наказом № 46
від 10 квітня 2000 року була призначена на
посаду слідчого відділення Зарічного
РВ СМВ УМВС України в Сумській області
з 27 березня 2000 року.

Наказом № 94 о/с від 12 серпня 2005 року
позивач була звільнена з органів
внутрішніх справ за власним бажанням
на підставі пункту "ж" статті 64
Положення про проходження службу
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ.

Ухвалою судді Вищого
адміністративного суду України від 24
січня 2011 року було відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
Зарічного районного відділу Сумського
міського управління Міністерства
внутрішніх справ України в Сумській
області на ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07 червня 2011 року.

Разом з цим, частиною другою статті 211
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що ухвали суду
апеляційної інстанції можуть бути
оскаржені в касаційному порядку, якщо
вони перешкоджають подальшому
провадженню у справі.

Оскільки в даному випадку ухвалою суду
апеляційної інстанції скасовано в
частині ухвалу судді суду першої
інстанції, а справу направлено до суду
першої інстанції для продовження
розгляду, тобто оскаржувана ухвала в
цій частині не перешкоджає подальшому
провадженню у справі, то вона у
касаційному порядку оскарженню не
підлягає, тому касаційне провадження,
відкрите за касаційною скаргою
відповідача, підлягає закриттю.

Що стосується касаційної скарги
позивачки на ухвалу Сумського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07 червня 2011 року в частині відмови в
поновленні строку звернення з позовом
до суду, то колегія суддів не вбачає
підстав для її задоволення з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 100 КАС України, яка
була чинною на час розгляду справи в
суді першої інстанції, пропущення
строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Позовні заяви приймаються до розгляду
адміністративним судом незалежно від
закінчення строку звернення до
адміністративного суду.

Ця норма права була самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову, тобто за
своєю правовою природою була нормою
матеріального права.

Аналіз частини першої статті 100 КАС
України дає підстави вважати, що суд не
мав можливості самостійно, на свій
розсуд застосувати наслідки пропуску
строку звернення до суду. Право
вимагати застосування строку
звернення до суду належало сторонам і у
випадку, якщо така заява не надходила
до суду, наслідки пропущення строків
звернення до адміністративного суду не
могли бути застосовані судом.

Пропущення строків звернення до
адміністративного суду і заява сторони
про застосування наслідків пропущення
строків звернення до
адміністративного суду не може бути
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки суд може
визнати причину пропуску таких строків
поважною і в такому випадку справа
розглядається і вирішується в порядку,
встановленому Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Обставини, з якими сторона повязує
поважність причин пропуску строків
звернення до суду, доводяться стороною
і встановлюються судом тільки у
випадку, якщо заявлена вимога про
застосування цих строків.

Суд касаційної інстанції не має права
встановлювати обставини справи і у
звязку з цим не має права застосувати
наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду, якщо про це
не заявлялася вимога в суді першої
інстанції і не встановлювалися
обставини пропущення таких строків.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України у
справі № 21-369а11 від 05.12.2011 року.

Колегія суддів не вбачає підстав для
скасування постанови Сумського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2011 року та ухвали Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 05 липня 2011 року з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що вимога позивача про
грошову компенсацію за затримку
розрахунку при звільненні на підставі
ст. 116 КЗпП України не ґрунтується на
нормах спеціального законодавства.

Законами України, якими
затверджувались Державні бюджети
України на 2000-2005 роки (відповідно по
роках ст.ст. 65. 57. 53, 59. 78, 71 зазначених
Законів) фактичні видатки бюджетних
установ, до яких відноситься і
відповідач, на заробітну плату (грошове
утримання), включаючи видатки на премії
та інші видатки заохочень чи винагород,
матеріальну допомогу, могли
здійснюватись лише в межах фонду
заробітної плати (грошового утримання),
затверджених для бюджетних установ
(військових формувань) у кошторисах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно планів
асигнувань із загального фонду
державного бюджету на 2000-2005 роки на
утримання Зарічного відділу міліції та
кошторисів видатків на ці роки,
вбачається, що ними не передбачені
асигнування на виплату матеріальної
допомоги, а тому відповідач діяв в
межах закону, не нараховуючи ці види
виплат позивачу.

Пунктом 2 Закону України "Про деякі
заходи щодо економії бюджетних коштів"
від 17 лютого 2000 року призупинена дія
частини 2 ст. 9 Закону України "Про
соціальний та правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей" в частині одержання
військовослужбовцями продовольчих
пайків або за їх бажанням грошової
компенсації замість них та замість
речового майна.

Відповідно до статті 3 Указу Президента
України № 352 від 21 серпня 1993 року "Про
невідкладні заходи щодо посилення
соціального захисту
військовослужбовців та членів їх
сімей" Міністерство оборони України
було зобов'язане організувати з 1
жовтня 1993 року видачу продовольчих
пайків офіцерському складу.

Указом Президента України № 593 від 15
грудня 1993 року дія статті 3
вищезазначеного Указу поширена і на
працівників органів внутрішніх справ.

У зв'язку з прийняттям Закону України
"Про деякі заходи щодо економії
бюджетних коштів", не зважаючи на
існування Указу Президента України№ 352
від 21 серпня 1993 року, була припинена
видача військовослужбовцям
продовольчих пайків або за їх бажанням
грошової компенсації. Відповідач в
даній справі обґрунтовано, виконуючи
розпорядження заступника Міністра
внутрішніх справ України від 07 вересня
2001 pоку, припинив здійснення цих виплат
і працівникам міліції.

Згідно ст. 2 Указу Президента України №
926/96 від 04 жовтня 1996 року "Про умови
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу та оплати
працівників органів внутрішніх справ"
передбачена виплата особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ матеріальної
допомоги в розмірі місячного грошового
забезпечення на рік.

Допомога на оздоровлення для
зазначених осіб діючим законодавством
не передбачена.

За зазначених обставин, колегія суддів
вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли правильного висновку
про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог в цій
частині.

Суди також дійшли вірного висновку, що
безпідставною є і вимога позивача щодо
стягнення коштів за роботу в нічний час
за період з травня 2005 року по день
звільнення 12 серпня 2005 року.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що табель обліку нічного
робочого часу позивача у відповідача
відсутній, а тому відсутні докази
підтвердження залучення позивача до
роботи у нічний час.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України
передбачені підстави відповідальності
за завдану моральну шкоду. Згідно ч. 1
зазначеної статті моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Позивачем не доведено суду наявність
моральної шкоди, її розміру та
причинного зв'язку між діями
відповідача та моральною шкодою.

Також не вбачається підстав для
скасування постанови Сумського
окружного адміністративного суду від 11
серпня 2011 року та ухвали Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 листопада 2011 року, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги щодо
виплати грошового забезпечення за
робочий день 12 серпня 2005 року в розмірі
24 грн. 89 коп., суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що згідно
трудової книжки, ОСОБА_2 була звільнена
зі служби 12 серпня 2005 року, про що
в цей же день було зроблено запис в
трудовій книжці.

Відповідно до пункту 2.26 "Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників", яка затверджена наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 року №
58 і яка зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 17 серпня 1993 року за №110,
днем звільнення вважається останній
день роботи.

Середньоденний розмір грошового
утримання позивача до дня звільнення
складав 24 грн. 89 коп., таким чином суди
попередніх інстанцій дійшли вірного
висновку, що саме ця сума підлягає
стягненню на користь позивача та
обов'язок її сплати встановлюється
судовим рішенням.

Оскільки нарахування даної суми
відповідачем самостійно відповідачем
не здійснювалось, а було здійснено
судовим рішенням, то і застосування ст.
2 Закону України "Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати" на дану суму не поширюється.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з відповідача
плати за роботу у святкові дні та дні
щотижневого відпочинку за період з 2000
року по 2005 року з урахуванням
компенсації, судами було встановлено,
що відповідач не зобов'язував позивача
працювати наступного дня після
чергування, надаючи тим самим вихідний.

Постановою Кабінету Міністрів України
"Про порядок компенсації особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ за службу
понад установлений законодавством
робочий час, а також у дні щотижневого
відпочинку та святкові дні" від 14
вересня 1991 року №197, передбачено, що
служба осіб рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ у дні
щотижневого відпочинку та святкові дні
може компенсуватися за їхньою згодою
наданням іншого дня відпочинку або в
грошовій формі у подвійному розмірі.

Пунктами 5.12 та 5.17 наказу МВС України
від 04 жовтня 2003 року за № 1155 "Про
вдосконалення реагування на
повідомлення про злочини, інші
правопорушення і події та забезпечення
оперативного інформування в органах і
підрозділах внутрішніх справ України",
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 1 березня 2004 року за №
259/8858 (в редакції чинній на час
проходження служби позивачем)
встановлено, що слідчо-оперативні
групи чергують цілодобово, членам
слідчо-оперативної групи, які фактично
знаходились на службі менше 16 годин,
надається 12 годин відпочинку, до 20
годин - 32 години відпочинку, понад 50
годин - 48 годин відпочинку.

Судами встановлено, що відповідач
виконав вимоги Постанови Кабінету
Міністрів України від 14 вересня 1991 року
№ 197, надававши позивачу замість
грошової компенсації, час для
відпочинку відповідно до наказу МВС
України від 04 жовтня 2003 року № 1155.

Відмовляючи у задоволенні вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
компенсації за несвоєчасну виплату
грошових премій, що призначались
наказами відповідача від 07 березня 2001
року № 42, від 03 лютого 2003 року № 37 та від
05 березня 2003 року № 28 на загальну суму
110 грн., які позивач отримала 26 грудня 2006
року на підставі постанови Сумського
апеляційного суду, суди дійшли
правильного висновку про їх
необґрунтованість.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати", компенсація громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати (надалі -
компенсація) провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів, нарахованих
громадянам за період починаючи з дня
набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід
розуміти грошові доходи громадян, які
вони одержують на території України і
які не мають разового характеру, проте
грошові премії, які були виплачені
ОСОБА_2 26 грудня 2006 року, мали разовий
характер у зв'язку з чим на них не може
поширюватись Закон України "Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати".

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржуване судові рішення першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги ОСОБА_2 не
спростовуються висновки, викладені в
судових рішеннях, підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Зарічного районного
відділу Сумського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області задовольнити
частково.

Закрити касаційне провадження за
касаційною скаргою Зарічного
районного відділу Сумського міського
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Сумській області на
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року.

Касаційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу
Сумського окружного адміністративного
суду від 12 квітня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року, на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 05 липня 2011 року, на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 11 серпня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року залишити без задоволення, а
судові рішення у справі за позовом
ОСОБА_2 до Зарічного районного відділу
Сумського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області про визнання
неправомірними дій, стягнення
заборгованості, відшкодування
моральної шкоди та судових витрат - без
змін.

Ухвала не оскаржується.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф.Загородній