Справа № 2а-20/12/2170
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-20/12/2170

Категорія: 8.2.3 Головуючий в 1 інстанції:
Дубровна В.А. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 25
травня 2012 року у справі за
адміністративним позовом Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
податкового боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Державна податкова інспекція у м.
Херсоні (правонаступник - Державна
податкова інспекція у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області, далі - позивач, або
ДПІ у м. Херсоні) звернулась до суду з
позовом до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (далі - відповідач, або
ФОП ОСОБА_2.), у якому позивач просив
суд стягнути з відповідача податковий
борг по податку на доходи фізичних осіб
від продажу рухомого майна та надання
майна в оренду у сумі 3564,50 грн.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 25 травня
2012 року вказані позовні вимоги
задоволено та стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до місцевого
бюджету податковий борг по податку на
доходи фізичних осіб від продажу
рухомого майна та надання рухомого
майна в оренду у сумі 3564,50 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
зокрема, на неправомірності винесення
оскаржуваного рішення.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до свідоцтва про державну
реєстрацію фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 зареєстрований Виконавчим
комітетом Херсонської міської ради
22.12.2000 року (а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи,
12.05.2011 року посадовими особами ДПІ у
м. Херсоні було проведено
позапланову невиїзну перевірку
фізичної особи ОСОБА_2 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з
01.01.2009 року по 31.12.2009 року, якою
встановлено порушення останнім пп. 12.1
ст. 12, пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
від 22 травня 2003 року № 889-ІV, за
результатами якої акт від 12.05.2011 року №
1951/17-1/НОМЕР_5 (а.с.8-9).

На підставі вказаного акту позивачем
прийнято податкове
повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від
16.05.2011 року про визначення фізичній
особі ОСОБА_2 податкового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб від
продажу рухомого майна та надання
рухомого майна в оренду у сумі 3564,50 грн.
(а.с.10).

Згідно зворотного боку облікової
картки платника податку станом
на 19.12.2011 року, сума
несплаченого грошового зобов'язання по
податку на доходи фізичних осіб від
продажу рухомого майна та надання
майна в оренду складає
3564,50 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
19.09.2011 року відповідач отримав
податкову вимогу від 18.07.2011 року за №
11950 на суму податкового боргу, але вжиті
ДПІ заходи не призвели до погашення
відповідачем податкового боргу у
сумі 3564,50 грн.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позовні вимоги ДПІ у м. Херсоні про
стягнення з ФОП ОСОБА_2 податкового
боргу по податку на доходи фізичних
осіб від продажу рухомого майна та
надання майна в оренду у сумі 3564,50 грн.
обґрунтовані, тому підлягають
задоволенню.

Однак, колегія суддів не погоджується з
вказаним висновком суду першої
інстанції з огляду на викладене.

Так, відповідно до вимог п. 12.1 ст. 12
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22 травня 2003 року №
889-ІV (чинного та в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
дохід платника податку від продажу
об'єкта рухомого майна протягом
звітного податкового року
оподатковується за ставкою,
встановленою пунктом 7.1 статті 7 цього
Закону.

Згідно п. 12.2 ст. 12 вказаного Закону, як
виняток із пункту 12.1 цієї статті, при
продажу одного з об'єктів рухомого
майна у вигляді легкового автомобіля,
мотоцикла, моторолера або моторного
(парусного) човна не частіше одного
разу протягом звітного податкового
року доходи продавця від зазначених
операцій оподатковуються за ставкою в
розмірі 1 відсотка від вартості такого
об'єкта рухомого майна за умови сплати
(перерахування) ним суми державного
мита до бюджету або суми плати
нотаріусу за нотаріальне посвідчення
відповідного договору до такого
посвідчення.

Дохід, отриманий платником податку від
продажу протягом звітного податкового
року більш ніж одного із зазначених
об'єктів, підлягає оподаткуванню за
ставкою, визначеною пунктом 7.1 статті 7
цього Закону.

Пунктом 12.3 статті 12 цього ж Закону
передбачено, що якщо об'єкт рухомого
майна продається за посередництвом
юридичної особи (її філії, відділення,
іншого відокремленого підрозділу) або
представництва нерезидента, то така
особа вважається податковим агентом
платника податку стосовно
оподаткування доходів, отриманих таким
платником податку від такого продажу.

Відповідно до п. 12.4 ст. 12 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
(чинного та в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин) якщо
один об'єкт рухомого майна обмінюється
на інший об'єкт рухомого майна, то кожна
із сторін договору міни сплачує 50
відсотків від суми податку, що
визначається шляхом застосування
ставки податку, визначеної пунктом 7.1
статті 7 цього Закону, до вартості
майна, розрахованої за звичайними
цінами, яке відчужується кожною із
сторін.

Згідно п. 12.4 ст. 12 вказаного Закону
податковим агентом при здійсненні
операцій з відчуження об'єктів
рухомого майна в порядку,
передбаченому в статті 12 цього Закону,
є нотаріус, який посвідчує відповідний
договір або дійсність підписів сторін
угоди за наявності документа про
сплату податку сторонами договору. Для
оформлення договору платник податку
зобов'язаний здійснити дії щодо сплати
податку з доходу від операцій з
відчуження об'єктів рухомого майна, а
нотаріус - дії щодо подання інформації
податковому органу в порядку,
передбаченому в пункті 11.3 статті 11
цього Закону.

Підпунктом 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 цього ж
Закону передбачено, що платник податку,
що отримує доходи, нараховані особою,
яка не є податковим агентом,
зобов'язаний включити суму таких
доходів до складу річного
оподаткованого доходу та подати річну
декларацію з цього податку. При цьому,
відповідно до вимог п. 1.2 ст. 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (чинного та в редакції
на момент виникнення спірних
правовідносин) дохід - це сума будь-яких
коштів, вартість матеріального і
нематеріального майна, інших активів,
що мають вартість, у тому числі цінних
паперів або деривативів, одержаних
платником податку у власність або
нарахованих на його користь, чи набутих
незаконним шляхом у випадках,
визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2
статті 4 цього Закону, протягом
відповідного звітного податкового
періоду з різних джерел як на території
України, так і за її межами.

З метою оподаткування до доходів
платника податку також включаються:
звичайна вартість майна, яке
передається платником податку за
довіреністю іншій особі, якщо умови
такої довіреності передбачають право
такої іншої особи продати таке майно
або відчужити його в інший спосіб, крім
такої передачі між членами подружжя у
межах спільної часткової або спільної
сумісної власності.

Якщо повірений повертає кошти,
отримані внаслідок такого продажу
(відчуження) довірителю у майбутньому,
то: сума таких коштів не включається до
складу загального місячного або
річного оподатковуваного доходу
повіреного; позитивна різниця між
сумою таких коштів та звичайною
вартістю майна, переданого за
довіреністю, включається до складу
загального оподатковуваного доходу
довірителя відповідного звітного
податкового періоду; сума коштів або
вартість майна, у тому числі цінних
паперів, які надходять у власність
юридичної особи, якщо згідно з
довіреністю, наданою такою юридичною
особою або її засновниками платнику
податку, будь-які активні (видаткові)
операції з такими коштами або майном
здійснюються виключно за рішенням
такого платника податку чи за його
передорученням (окремою довіреністю) -
третьою особою.

Статтею 15 Закону України «Про товарну
біржу» передбачено, що при проведенні
біржової операції з купівлі-продажу
рухомого майна одна зі сторін угоди
(покупець) набуває права власності на
рухоме майно, яке придбаває, а друга
сторона угоди (продавець) одержує дохід
від такого продажу тільки з моменту
реєстрації угоди на біржі.

Зі змісту акту спірної перевірки
вбачається, що 14.02.2009 року на товарній
біржі відповідач уклав з гр. ОСОБА_3
договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ
210994-20, 2007 року випуску, номер двигуна
НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4. Вартість
транспортного засобу згідно договору
купівлі - продажу 100 грн.

Згідно звіту від 14.02.2009 року № 173 про
незалежну експертну оцінку автомобіля
ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, номер
двигуна НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4
вартість автомобіля складає 23763,50 грн.

На підставі наведеного, податковий
орган дійшов висновку, з яким погодився
суд першої інстанції, що відповідачем
не сплачено податок з доходів фізичних
осіб в сумі 3564,50 грн., що є
підставою для стягнення вказаної суми
з останнього.

Однак, колегія суддів не погоджується з
вказаним висновком позивача, з яким
погодився суд першої інстанції,
оскільки останнім не надано
обґрунтованих та допустимих доказів на
підтвердження вказаних обставин.

Так, колегія суддів наголошує, що як
вбачається з матеріалів справи, в
обґрунтування висновку про отримання
відповідачем доходу від продажу
автомобіля в сумі 23763,50 грн. позивачем
було надано до суду першої інстанції
лише акт перевірки від 12.05.2011 року.

Звіт про незалежну оцінку автомобіля №
173 від 14.02.2009 року, на який посилався
позивач, до суду не було надано.

Крім того, в обґрунтування своєї
позиції позивач, також, посилався на
факт сплати відповідачем до Пенсійного
фонду збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування в розмірі 3% від
вартості легкового автомобіля згідно
квитанції від 14.02.2009 року №
185 на суму 712,90 грн., що на думку ДПІ у м.
Херсоні є доказом отримання
відповідачем доходу в сумі 23763,50 грн.

Однак, позивачем не було надано суду
самої квитанції від 14.02.2009 року № 185 для
підтвердження наведених обставин.

Посилання податкового органу, які
визнані судом першої інстанції
обґрунтованими, на положення Методики
визначення податкових зобов'язань за
непрямими методами, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.05.2002 року № 697, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки вказана
постанова Кабінету Міністрів України
втратила чинність у 2005 році.

Крім того, вона поширювалася лише на
оцінку об'єкту оподаткування юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Однак, судом першої інстанції не надано
належної оцінки тієї обставини, що
податковим повідомленням - рішенням,
яке стало підставою для звернення
позивача з даним позовом про стягнення
з ФОП ОСОБА_2 податкового боргу,
визначено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на доходи фізичних
осіб від продажу майна та надання
рухомого майна в оренду ОСОБА_2 як
фізичній особі, а не як фізичній особі -
підприємцю, проте позов податковим
органом пред'явлено до ОСОБА_2 саме як
до фізичної особи - підприємця.
Зазначені обставини, також,
підтверджуються і змістом акту
перевірки від 12.05.2011 року №
1951/17-1/НОМЕР_5, з якого вбачається, що
позивачем було проведено перевірку
ОСОБА_2 саме як фізичної особи. Тобто, як
податковий орган, так і суд першої
інстанції, фактично не встановив
суб'єктивний склад учасників спірних
відносин, визначивши відповідачу
податкові зобов'язання, які в
подальшому були стягнуті з останнього
судовим рішення, виходячи із своїх
припущень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» проведення оцінки майна є
обов'язковим у разі оподаткування
майна згідно із законом.

Однак, в даному Законі чи інших законах,
які регулюють податкові відносини, не
зазначено, що при оподаткуванні
операцій з продажу рухомого майна
потрібно керуватись саме оціночною
вартістю.

Закон України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» не є законом про
оподаткування і не може змінювати
норми Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», в якому
говориться лише про обов'язковість
проведення оцінки, а не про
обов'язковість її використання при
визначенні бази оподаткування.

Крім того, колегія суддів наголошує, що
доходячи висновку про наявність
підстав для стягнення з відповідача
податкового боргу, суд першої
інстанції зазначив, що податкове
повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від
16.05.2011 року про визначення податкового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб від продажу рухомого
майна та надання рухомого майна в
оренду у сумі 3564,50 грн. було направлено
на адресу відповідача згідно даним
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення, проте вказана поштова
кореспонденція 08.07.2011 року повернулася
до ДПІ у м. Херсоні у зв'язку
з закінченням терміну зберігання, про
що складено акт від 08.07.2011
року № 100/17-028 «Про неможливість
вручення поштового відправлення».

Однак, матеріали справи не містять
доказів направлення на адресу
відповідача податкового
повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від
16.05.2011 року. Акт від 08.07.2011
року № 100/17-028 «Про неможливість
вручення поштового відправлення»,
складений посадовими особами ДПІ у м.
Херсоні, за відсутності відповідних
доказів щодо направлення на адресу
відповідача податкового повідомлення -
рішення, яке стало підставою для
звернення з позовною заявою про
стягнення податкового боргу, зокрема,
за відсутності відповідної квитанції
та повернутої поштової кореспонденції
з відповідними відмітками посадових
осіб відділення зв'язку, не може бути
доказом виконання позивачем обов'язку
щодо надіслання на адресу платника
податку податкового повідомлення -
рішення про сплату грошового
зобов'язання, яке підлягає виконанню.

Також, суд першої інстанції не надав
належної оцінки тієї обставини, що
матеріали справи не містять жодного
доказу направлення на адресу
відповідача акту перевірки, висновки
якого стали підставою для визначення
відповідачу податкового зобов'язання.

За таких обставин, оскільки позивачем
не доведено, що ОСОБА_2 було отримано
дохід у сумі 23763,50 грн., податковим
повідомленням - рішенням, яке стало
підставою для звернення позивача з
даним позовом, визначено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на доходи фізичних осіб від
продажу майна та надання рухомого
майна в оренду ОСОБА_2 як фізичній
особі, а не як фізичній особі -
підприємцю, проте позов податковим
органом пред'явлено до ОСОБА_2 саме як
до фізичної особи - підприємця, а також
враховуючи, що матеріали справи не
містять належним доказів направлення
на адресу відповідача, як ату
перевірки, так і податкового
повідомлення - рішення, які стали
підставою для визначення податкового
зобов'язання, що є предметом стягнення
у даній справі, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції дійшов
безпідставного висновку щодо
наявності підстав для задоволення
вимог податкового органу та стягнення
з ФОП ОСОБА_2 податкового боргу по
податку на доходи фізичних осіб від
продажу рухомого майна та надання
рухомого майна в оренду у сумі 3564,50 грн.

За таких обставин, оскільки судом
першої інстанції при розгляді справи
порушено норми матеріального права, не
повно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи та висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, що в свою чергу
призвело до неправильного вирішення
справи, колегія суддів вважає, що
судове рішення, відповідно до вимог п. 4
ч. 1 ст. 202 КАС України, підлягає
скасуванню з прийняттям по справі
нової постанови про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2012
року - задовольнити.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 25 травня
2012 року у справі за
адміністративним позовом Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
податкового боргу - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
податкового боргу - залишити без
задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає
чинності через 5 днів після направлення
її копії особам, які беруть участь у
справі та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20 днів
після набрання чинності безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/