Справа № 2а-7213/10/1870
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 р.Справа №
2а-7213/10/1870Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
29.01.2014р. по справі № 2а-7213/10/1870

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління
Державної судової адміністрації у
Сумській області , Державної
судової адміністрації України

про визнання дій неправомірними,
стягнення суми та зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

07 вересня 2010 року ОСОБА_1 (далі по тексту
- позивач, ОСОБА_1) звернулася до
Сумського окружного адміністративного
суду з позовом до територіального
управління Державної судової
адміністрації України у Сумській
області (далі по тексту - відповідач, ТУ
ДСА України у Сумській області),
Державної судової адміністрації
України (далі по тексту - відповідач 2,
ДСА України ), в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії
відповідачів в частині нарахування і
виплати заробітку не із 7,5 кратної
величини мінімального заробітку;

- стягнути з ТУ ДСА у Сумській області 130
137грн. 67коп.;

- зобов'язати відповідачів провести
перерахунок розміру її заробітку за
період з 01.06.2005 року по 31.12.2005 року, з
01.06.2010 року по 31.08.2010 року та преміальних
виплат за період з 01.06.2005 року по 31.12.2006
року, виходячи із розміру мінімальної
заробітної плати за відповідний період
і виплатити дані суми.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 12.05.2011 року
у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до ТУ ДСА України у
Сумській області, ДСА України про
визнання дій неправомірними, стягнення
суми та зобов'язання вчинити певні дії
було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суд від 06.12.2011
постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 12.05.2011 по
справі № 2а-7213/10/1870 було залишено без
змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 14.11.2013 постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
12.05.2011 по справі № 2а-7213/10/1870 та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суд від 06.12.2011
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В ухвалі від 14.11.2013 року Вищим
адміністративним судом зазначено, що
при постановленні рішення апеляційним
судом залишено поза увагою посилання
відповідача на вимоги статті 99 КАС
України (у редакції на момент подачі
позову), та вказано, що суду апеляційної
інстанції при визначенні періоду, за
який необхідно здійснити перерахунок
пенсії, належить визначити початок
перебігу строку звернення позивача до
суду з позовом, а в разі його пропущення
причини несвоєчасного звернення до
суду. Крім того, судами попередніх
інстанцій неповно з`ясовані всі
важливі обставини по справі в
порушення ст. 159 КАС України.

Частиною 5 ст. 227 КАС України
передбачено, що висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення, є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при розгляді справи.

Отже, в даному апеляційному
провадженні справа розглядається з
урахуванням наведених висновків суду
касаційної інстанції.

Ухвалою Сумського окружного
адміністративного суду від 29.01.2014 по
даній справі було залишено без
розгляду позовні вимоги в частині, що
охоплюють період з 1 червня 2005 року по 31
грудня 2006 року, та з 1 червня 2010 року по 31
липня 2010 року у зв'язку з пропуском
строку звернення до суду.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 29.01.2014р. по
справі № 2а-7213/10/1870 у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до ТУ
ДСА України у Сумській області, ДСА
України про зобов'язання відповідачів
провести перерахунок розміру
заробітку позивачу за період з 01.08.2010
року по 31.08.2010 року - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною
постановою, подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції при прийнятті
оскаржуваної постанови норм
матеріального та процесуального
права, просив суд апеляційної
інстанції скасувати постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 29.01.2014р. по справі № 2а-7213/10/1870
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначила про порушення судом
першої інстанції, зокрема, вимог ч.2 ст.6,
ст.ст.22, 75, 85, 92, 95, 126, 130 Конституції
України, ч.4 ст.9 КАС України, п.8 ст.14,
ст.ст. 119-122 Закону України «Про
судоустрій України», ч.3 ст.11 Закону
України «Про статус суддів», а також
неврахування у прийнятому рішенні
практики Європейського суду з прав
людини, Конституційного суду України.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції було прийнято без проведення
аналізу обставин та нормативних актів,
на яких ґрунтуються позовні вимоги, а
також відсутня правова оцінка доводів
позивача.

Відповідачі у надісланому до суду
запереченні на апеляційну скаргу
просили у задоволенні апеляційної
скарги відмовити, постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
29.01.2014р. по справі № 2а-7213/10/1870 залишити
без змін. Зазначили, що асигнувань для
здійснення перерахунку заробітної
плати суддям не були передбачені у
кошторисах видатків відповідних
державних установ. Таким чином,
вважають, що права позивача ними не
були порушені та не вбачають підстав
для здійснення перерахунку та виплати
нібито недоотриманої заробітної плати
судді, а саме ОСОБА_1 Стверджує, що судом
першої інстанції було об`єктивно та в
повному обсязі досліджено докази по
справі, тому рішення суду першої є
законним та справедливим.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 з 15.07.1996 року працювала суддею
Конотопського міського суду Сумської
області, а з 29.03.2004 року працює на посаді
судді Конотопського міськрайонного
суду Сумської області, що
підтверджується копією довідки від
23.09.2010 року №27904 (т.1 а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджено в ході апеляційного
розгляду, у спірний період часу кошти
на оплату праці суддів виділялись
відповідачем з врахуванням положень
постанови Кабінету Міністрів №1310,
відповідно позивачу нараховувалась і
заробітна плата, з врахуванням
преміальних виплат, за місцем роботи
(т.1 а.с.10-14,48-171,186-191,199-203), виходячи із
посадового окладу 2490,00грн. (7,5*332грн.).

Не погоджуючись із діями відповідачів
в частині нарахування і виплати
заробітку не із 7,5 кратної величини
мінімального заробітку, а також з тим,
що відповідачем не було проведено
перерахунку розміру заробітної плати
позивача за період з 01 червня 2005 року,
ОСОБА_1 звернулась до суду із даним
позовом.

Позивач посилається на те, що
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.05.2008 у справі №2/174 було визнано
незаконними постанову Кабінету
Міністрів України від 21.12.2005р. за №1243
"Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів", в частині встановлення розміру
посадового окладу суддів; пункт 4
Постанови КМУ від 31.12.2005 за №1310 "Про
внесення змін до Постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. за №865"
та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 за №865 "Про
оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів". Зазначена постанова
суду набрала законної сили 19.08.2009 р.,
оскільки залишена в силі ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду. У зв'язку з цим
ОСОБА_1 відмічає, що відповідачем не
було проведено перерахунку заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року,
виходячи з встановленого
законодавством розміру мінімальної
заробітної плати, в тому числі і
преміювальних виплат за відповідний
період, ТУ ДСА у Сумській області борг
по заробітній платі не нараховує, чим
суттєво порушує її права.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог за період з 01.08.2010 року по 31.08.2010
року, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачі у спірних
відносинах діяли в межах своїх
повноважень та у спосіб, передбачений
Конституцією та законами України. Крім
того, зазначив, що посилання позивача
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду, якими було
визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України від 21.12.2005
за №1243 "Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів", в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддів; пункт 4 Постанови КМУ від
31.12.2005 за №1310 "Про внесення змін до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 за №865" та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України від 03.09.2005
за №865 "Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів", також не
приймаються судом до уваги, оскільки
постановою Вищого адміністративного
суду України від 13.04.2011 у справі №К-3729/09
вказані постанова та ухвала судів були
скасовані та прийнято нове рішення у
справі - про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок (ч.1 ст.44
Закону України "Про статус суддів") .

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 11
Закону України "Про статус суддів" (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) гарантії
незалежності судді, включаючи заходи
його правового захисту, матеріального
і соціального забезпечення,
передбачені цим Законом, поширюються
на всіх суддів України і не можуть бути
скасовані чи знижені іншими
нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим.

Як роз'яснив Конституційний Суд
України у Рішенні N 8-рп/2005 (справа про
рівень пенсії і щомісячного довічного
грошового утримання), за змістом статті
126 Конституції України положення
частини третьої статті 11 Закону
України "Про статус суддів" у
взаємозв'язку з частиною восьмою
статті 14 Закону України "Про судоустрій
України" треба розуміти як таке, що
гарантує досягнутий рівень
незалежності суддів і забороняє при
прийнятті нових законів та інших
нормативних актів, внесенні змін до них
скасовувати чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому
числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального
забезпечення.

У статті 6 Конституції України
міститься правова норма, згідно з якою
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову.

Статус суддів, відповідно до пункту 14
частини першої статті 92 Конституції
України, визначається виключно
законами України.

Відповідно до частини першої статті 126
Конституції України, Конституція і
закони України повинні гарантувати
незалежність і недоторканість суддів.

Збереження існуючого статусу суддів,
недопущення його скасування або
звуження його змісту та обсягу є однією
з основоположних гарантій
незалежності суддів.

Незалежність та недоторканість суддів
гарантується наданням їм відповідно до
Закону України "Про статус суддів"
спеціальних умов матеріального та
соціально-побутового забезпечення.
Згідно зі статтею 44 вказаного Закону
заробітна плата судді, як складова його
матеріального і соціально-побутового
забезпечення, є елементом статусу
судді. Вона складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. У свою чергу посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону
України "Про оплату праці" умови та
розміри оплати праці працівників
установ та організацій, що
фінансуються з державного бюджету,
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Статтею 130 Конституції України
закріплено, що держава забезпечує
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів. У Державному бюджеті України
окремо визначаються видатки на
утримання судів.

За правилами ч.1 ст. 121 Закону України
"Про судоустрій України" (в редакції,
яка була чинною в спірний період), суди
загальної юрисдикції фінансуються на
підставі кошторисів і помісячних
розписів видатків в межах річної суми
видатків, передбачених Державним
бюджетом України на поточний
фінансовий рік, у порядку
встановленому Бюджетним кодексом
України.

Відповідно до положень ст. 122 Закону
України "Про судоустрій України",
матеріально-технічне забезпечення
місцевих судів покладається на
Державну судову адміністрацію і
здійснюється на підставі замовлень
відповідного суду, у межах кошторису на
утримання даного суду. Суди та інші
установи, що мають статус юридичної
особи, забезпечують поточні потреби
своєї діяльності самостійно або на
підставі окремих замовлень через
Державну судову адміністрацію.

Пунктом 2 Указу Президента України від
28 лютого 1997 року № 187 "Про заходи щодо
забезпечення наповнення державного
бюджету та посилення
фінансово-бюджетної дисципліни"
встановлено, що витрачання коштів
органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Бюджетного
кодексу України, розпорядники коштів
Державного бюджету України одержують
бюджетні асигнування, що є підставою
для затвердження кошторисів,
відповідно до затвердженого
бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Частиною 1 та 2 ст. 21 Бюджетного кодексу
України передбачено, що для здійснення
програм та заходів, які проводяться за
рахунок коштів бюджету, бюджетні
асигнування надаються розпорядникам
бюджетних коштів. За обсягом наданих
прав розпорядники бюджетних коштів
поділяються на головних розпорядників
коштів та розпорядників коштів нижчого
рівня.

Відповідно до змісту статей 5 та 13
Закону України "Про оплату праці",
організація оплати праці здійснюється
на підставі законодавчих та інших
нормативних актів України в межах
бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на
оплату праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
затверджуються одночасно з бюджетом.

За правилами п.7 ст. 23 Бюджетного
кодексу України, будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету можна
здійснювати лише за наявності
відповідного бюджетного призначення.
Усі бюджетні призначення втрачають
чинність після закінчення бюджетного
періоду, за винятком тих випадків, коли
окремим законом передбачені
багаторічні бюджетні призначення.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що Постановою
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці суддів» від 03.09.2005р. №865, яка
набрала чинності з 1 січня 2006 року, було
затверджено схеми посадових окладів
керівників та суддів Конституційного
Суду України, Верховного Суду України,
вищих спеціалізованих судів,
Апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів згідно з додатками 1-6,
які розраховано виходячи з кратності
до мінімальної заробітної плати, а
також розміри надбавок до посадових
окладів суддів за кваліфікаційні
класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21.12.2005р. № 1243 встановлено,
що для вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005р. № 865 та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31.12.2005р. № 1310 постанову Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005р. № 865
доповнено пунктом 4-1, відповідно до
положень якого розміри посадових
окладів, передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03.09.2005р. № 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 03.09.2005р. № 865 залишено без
змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанови
Кабінету Міністрів України «Про
питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21.12.2005р. № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005р. №865» від
31.12.2005р. №1310 та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 03.09.2005р. № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була обов'язковою з
03.12.2007р. (дати набрання нею законної
сили) до 01.01.2012р. (дати втрати чинності
скасованої нею постанови Кабміну), а
постанова Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з
19.08.2009р. (дати набрання нею законної
сили) до 13.04.2011р., дати її скасування
постановою Вищого адміністративного
суду України.

Проте постанова Печерського районного
суду м.Києва від 19 березня 2007 року не
може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03.09.2005р. №865,
відповідно до положень якого розміри
посадових окладів, передбачених цією
постановою, встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 гривні і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21.12.2005р.
№1243, якою встановлено, що для вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005р. №865 та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року
постанова Кабінету Міністрів України
від 21.12.2005р. №1243 незаконною та нечинною
не визнавалась, а тому підлягала
виконанню.

З огляду на встановлені у справі
фактичні обставини та досліджені
докази, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог позивача щодо
перерахунку заробітної плати та інших
виплат та зобов'язання відповідачів
провести перерахунок розміру
заробітку позивача за період з 01.08.2010
року по 31.08.2010 року .

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справа
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення фактичних обставин
справи і правильно застосував до
спірних правовідносин норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 29.01.2014р. по
справі № 2а-7213/10/1870 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Жигилій
С.П.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Перцова Т.С.