Справа № 815/7210/13-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7210/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Катаєва Е. В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука
В.О.

суддів - Коваля М.П.

- Семенюка Г.В.

при секретарі - Алексєєвої
Н.М

за участю представника апеллянта
Державної міграційної служби України -
Максимової О.О.

за участю позивача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До суду звернувся позивач з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі ДМСУ) про скасування рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язання прийняти рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що він є громадянином
Сирійської Арабської Республіки,
мешканцем міста м. Ідліб. Під час
перебування в Україні з метою навчання,
в країні походження почався внутрішній
озброєний конфлікт, який на теперішній
час тільки загострюється. Оскільки він
не підтримує дії уряду, а також інших
угрупувань, що беруть участь у
протистоянні, є загроза бути примусово
призваним або рекрутованим з боку
повстанців, так як він призивного віку.
Проте він не бажає приймати участь у
бойових діях проти власного народу,
побоюється жорстоких репресивних
заходів, які застосовуються до
призовників, які відмовляються
стріляти по мирному населенню.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року адміністративний позов
задоволено. Скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№488-13 від 12.08.2013 року про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Зобов'язано Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідачем подано
апеляційну скаргу у якій зазначено, що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
у зв'язку з чим апелянт просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватися перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянином Сирії, уродженцем м.
Ідліб. За національністю араб, сповідує
іслам, мусульманин-суніт, одружений з
громадянкою України.

Вперше приїхав до України 09.11.2004 року
Навчався в Одеській національної
академії холоду: підготовчій факультет
2004-2005 роки, факультет комп'ютерних
систем 2006-2011 рр., комп'ютерна наука 2011-2012
роки.

11.09.2012 року при зверненні до органу
міграції позивач зазначив, що після
закінчення навчання в Україні не бажає
повертатись в Сірію, оскільки не хоче
йти до армії, де необхідно вбивати
мирних жителів (а.с. 34)

05.10.2012 року заява позивача прийнята
до розгляду згідно Наказу УМС в
Одеській області №76 «Про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту» (а.с.57).

При цьому у Висновку від 04.10.2012 року
щодо прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
Управління зазначило, що приймаючи до
уваги, що Сирія перейшла у стан
громадської війни, а уряд практично
втратив контроль над великими
частинами території; масові
антиурядові колихання переросли у
відкрите озброєне протистояння,
доцільно прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання заявника біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.55-56).

За результатами розгляду особової
справи заявника, Управління дійшло до
висновку, що позивач не підпадає під
критерії визначення біженця та особи,
яка потребує додаткового захисту у
відповідності статті 1 Закону, що
оформлено Висновком від 15.05.2013 року про
відмову у визнанні біженцем та особою,
яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення Управління
обґрунтоване тим, що результатом
розгляду встановлено, що заявник не є
біженцем в конвенційному розумінні,
оскільки жодної обставини щодо
переслідування за ознаками раси,
національності, віросповідання,
належності до певної соціальної групи
або політичними переконаннями
іноземець не навів. Його небажання
служити в армії з позиції Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженців розглядається, як
обставина, що перешкоджає визначенню
такої особи біженцем. На думку
міграційної служби звернення позивача
з заявою є спробою тимчасово
легалізуватись, оскільки він одружився
15.02.2010 року з громадянкою України (а.с.
81-88).

12 серпня 2013 року Державна міграційна
служба України своїми рішеннями №488-13
підтримала висновок управління
міграційної служби в Одеській області
та відмовила позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.31).

При вирішенні питання суд першої
інстанції дійшов до висновку, що
позивач довів ті обставини, на які
посилався в обґрунтування позовних
вимог, а також приймаючи до уваги, що
під час вирішення справи встановлено
достатньо підстав для зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
позов підлягає задоволенню у повному
обсязі.

Колегія суддів вважає правильним
такий висновок суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідач Державна міграційна
служба України відповідно до Положення
про Державну міграційну службу
України, затвердженого Указом
Президента України №405/2011 від 06.04.2011
року, є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить
до системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що
ДМС України у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України і
Кабінету Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Колегія суддів вважає правильною
позицію суду першої інстанції щодо
відсутності обґрунтування
відповідачем доводів, які б
спростували можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Сирії, в зв'язку з чим
порушена ст.3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Так, ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту необхідно
враховувати, що інформація про країну
походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною
службою рішення щодо відмови у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, а
саме у серпні 2013р., офіційною позицією
УВКБ ООН від грудня 2012 року в зв'язку з
проведенням постійних бойових дій у
Сирії з березня 2011 року, які
продовжуються і по теперішній час,
закликає держави-члени ООН приймати
громадян Сирії та інших осіб, що
залишають країну в пошуках безпеки та
захисту. Міжнародний Комітет Червоного
Хреста вважає конфлікт у Сирії
збройним конфліктом не міжнародного
характеру. В результаті напруженої
ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН
вважає, що більшість її громадян, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідають критеріям поняття
"біженець" за Конвенцією про статус
біженців 1951р., інші мають право на
додатковий захист (http:// unhcr.org.ua/).

Згідно до Рекомендацій УВКБ ООН по
питанню міжнародного захисту відносно
осіб, які залишають Сирійську Арабську
Республіку у ІІ редакції від 22 жовтня
2013 року, після грудня 2012 року озброєний
конфлікт у Сирії продовжував
загострюватись, у результаті чого
набув глобальну гуманітарну кризу.
Військові дії постійно розширяються, у
результаті чого в Сирії не залишилось
місця не охоплюваного конфліктом та
його наслідками. Як повідомляється
лінії фронту у цілому стабільні, і любі
зміни співвідношення у контролі над
територією між проурядовими силами та
військовими опозиційними групами
вимагає значних військових зусиль, які
тягнуть за собою масові людські втрати.
ООН, правозахисні організації та
засобі масової інформації продовжують
повідомляти про насильства і масові
вбивства, які не припиняються в Сирії.
Більшість громадян Сирії та інших осіб,
що її залишають можуть бути піддані
переслідуванню у сенсі «вибору», тобто
піддані загрозі переслідування за
ознаками приписаних політичних
переконань в залежності хто саме
контролює район або місцевість, де вони
звичайно жили, або за належністю до
релігійної меншини, яке пов'язане або
вважається пов'язаним з конкретної
стороною конфлікту.

Колегія суддів вважає правильною
позицію суду першої інстанції, що
існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість побоювань позивача
щодо можливості стати жертвою
переслідувань в разі повернення до
Сирії, ситуація в якій в корні
змінилась під час перебування позивача
в Україні.

Також, колегія суддів вважає
правильним не прийняття судом першої
інстанції позицію представника
відповідача щодо наявності
дезертирства та небажання виконувати
обов'язок проходження служби в армії з
огляду на наступне.

Статтею 3 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
яка ратифікована Україною Законом від
17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначено, що
нікого не може бути піддано катуванню
або нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню.

В рішенні Європейсього Суду з прав
людини у справі Суфі і Елмі проти
Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07,
рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання.

Рішенням Європейсього Суду з прав
людини у справі Аль-Хусін проти Боснії
та Герцоговини (3727/08 рішення від
07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи
в Сирію, враховуючи ситуацію з правами
людини і те, що ситуація в країні
погіршується з початку політичного
протесту і громадських заворушень в
березні 2011р., призведе до порушення ст. 3
Конвенції.

Норми міжнародного права передбачають
надання особі міжнародного захисту, а
саме надання статусу особи, яка
потребує додаткового захисту,
враховуючи ситуацію в Сирії.

Аналіз наведених обставин дає
підстави для висновку, що ДМС України,
прийняла рішення на підставі лише
формального застосування норм Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", проте суд вважає,
що при прийнятті рішення слід
керуватися також чинними міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України та
які є частиною національного
законодавства України відповідно до
ст.9 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200,206 КАС України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 13
березня 2014 року.

Суддя-доповідач:
Потапчук В.О.

Судді:
Коваль М.П.

Семенюк Г.В.