Справа № 2а-0870/5953/11
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2014 рокусправа № 2а-0870/5953/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Манцова Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Приморської
міжрайонної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів Запорізької області

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2011 року у справі за адміністративним
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Приморської міжрайонної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів
Запорізької області про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним
позовом до в якому, просила скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 03.06.2011, яким позивачу
донараховано суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість у розмірі 8 125,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що висновки викладені
податковим органом в акті перевірки
про допущенні порушення, зроблені з тих
міркувань, що господарські операції з
ПП «Агротрейд-2008» в яких приймало
участь ФОП ОСОБА_1, не спричинили
реального настання юридичних
наслідків, вказані договори є
нікчемними. Вважає, що таке рішення
податкового органу є безпідставним,
оскільки всі зобов'язання між ФОП
ОСОБА_1 та його контрагентом ПП
«Агротрейд-2008» виконані у повному
обсязі та підтверджуються належним
чином оформленими первинними
документами.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2011 року позов задоволений.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Приморська МДПІ Головного управління
Міндоходів Запорізької області
Державної податкової служби подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просила
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення яким відмовити у
задоволенні позовних вимог. Вказує на
те, що правочин укладений ФОП ОСОБА_1 з
ПП «Агротрейд-2008» не підтверджується
належними документами, що свідчать про
реальність операції, яка є підставою
для формування податкового обліку.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ФОП ОСОБА_1 просила відмовити у
її задоволенні та залишити без змін
постанову суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник податкового
органу підтримав апеляційну скаргу з
викладених у ній підстав, позивач не
з'явився, про час та місце слухання
справи повідомлявся належним чином.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ДПІ у
Приазовському районі Запорізької
області проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
дотримання вимог податкового,
законодавства ФОП ОСОБА_1, щодо
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з ПП
«Агротрейд - 2008» за період 01.01.2008 по
01.01.2011.

За підсумками перевірки було складено
Акт від 26.05.2011 р. № 164/17/НОМЕР_2, яким було
встановлено порушення позивачем вимог
пп. 3.1.1 п. 3.1 ст.3, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5
п.7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» від
03.04.1997 р. № 168 (який діяв на час
проведення платником податків
господарських операцій та ведення
податкового обліку платником
податків), в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість у сумі 6500 грн.; вимог ч.
1, 5 ст. 203, ч.1,2 ст. 215,, ст. 216, ч.2 ст. 228 ЦК
України, в частині недодержання в
момент вчинення правочинів вимог
зазначених статей та не спрямування
правочинів на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені
ними.

На підставі вищевказаного акту
перевірки 03.06.2011року ДПІ у
Приазовському районі Запорізької
області прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким ФОП
ОСОБА_1 донараховано суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість у розмірі 8 125,00 грн.

Під час проведення перевірки було
встановлено що правочини, вчинені ПП
«Агротрейд-2008» не спричиняють
реального настання правових наслідків,
а тому є нікчемними.

Для перевірки не надано
товарно-транспортні накладні,
довіреності та інші документи, що
свідчать про транспортування товару,
його передачі, оприбуткування, тощо.

Зазначене підтверджує відсутність
фактичного отримання та відвантаження
товарів від ПП «Агротрейд-2008».
Перевіркою не встановлено наявність
розумних економічних або інших причин
(ділової мети) систематичною (протягом
місяця) придбання та продажу товарів.
Такі причини можуть бути наявними лише
за умови, що платник податку має намір
одержати економічний ефект у
результаті підприємницької або іншої
економічної діяльності, а не виключно
чи переважно за рахунок формування
податкового кредиту та валових витрат
для інших суб'єктів підприємницької
діяльності.

Перевіркою встановлено ведення ПП
«Агротрейд-2008» податкового обліку
безтоварних операцій, яка пов'язана з
податковою вигодою третіх осіб
внаслідок формування для них штучних
валових витрат та податкового кредиту.

В зв'язку з тим, що угоди поставки є
нікчемними, нікчемний правочин є
недійсним в силу закону, такий
нікчемний правочин не створює інших
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, не
спричиняють реального настання
правових наслідків.

Перевіркою не встановлено факту
передачі товарів від продавця до
покупця, в зв'язку з відсутністю
(ненаданням для перевірки) актів
приймання-передачі товару,
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання продукції. Відсутні
товарно-транспортні накладні,
довіреності та інші документи, що
підтверджують природу походження
відвантаженого товару, фактичне
транспортування товарно-матеріальних
цінностей (товарно-транспортні
накладні, довіреності тощо), умови
такого транспортування, тощо.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
№168/97 податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів оплату
вартості таких робіт (послуг).

Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» визначено, що право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.

Відповідно до пп. 7.7.1. вказаного Закону
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
платник податку - особа, яка згідно з
цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або
особа, яка імпортує товари на митну
територію України.

Платники податку, визначені у
підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1
статті 10, відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту та своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону (п.10.2.
ст.10 Закону).

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Висновками перевірки та судом першої
інстанції не встановлено жодного
фактичного порушення позивачем вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло позивача права на
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Щодо посилання відповідача, на
фіктивність укладених договорів
поставки між позивачем та вказаним
вище контрагентом, то суд першої
інстанції обґрунтовано зазначив, що
відсутність та/або дефектність
документів на транспортне перевезення
обумовленого договорами товару не є
безумовною підставою ставити під
сумнів здійснення господарських
операцій.

Так, відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України N 363 від 14.10.97 р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані Правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів.

Викладені в акті перевірки висновки
про порушення позивачем вимог ст. ст. 203,
215, 216, 228 ЦК України зроблені
відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року):

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін -в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне -з неї першій
стороні на відшкодування одержаного.
При наявності умислу лише у однієї із
сторін все одержане нею за правочином
повинно бути повернуто іншій стороні, а
одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного за рішенням
суду стягується в дохід держави.

Тобто, законодавець з 01.01.2011 року
виключив правочини, які були укладені з
метою суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Крім того, відповідно п. 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, заволодіння
ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема, правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України обов'язково
має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. При цьому, доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.
Проте відповідачем під час судового
розгляду справи не надано допустимих
та належних доказів того, що фактична
господарська діяльність позивача та
вчинювані ним правочини містять
наявність обставин, що перелічені у ч. 1
ст. 228 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржуване судове
рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приморської
міжрайонної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів Запорізької області -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2011 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі.

В повному обсязі ухвала складена
31 січня 2014 року.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
С.В. Сафронова