Справа № 824/567/14-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року м.
Чернівці Справа № 824/567/14-а

12:40

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Боднарюка О.В.;

за участю секретаря судового
засідання -Антонюка О.В.;

з участю:

представника позивача -Ганевича А.І.;

представника відповідача -Джурюка Г.І.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Державної фінансової
інспекції в Чернівецькій області до
Державного підприємства "Чернівецьке
лісове господарство", про виконання
вимог,-

ВСТАНОВИВ :

Державна фінансова інспекція в
Чернівецькій області (далі-позивач),
звернувся з адміністративним позовом
до державного підприємства
"Чернівецьке лісове господарство"
(далі-відповідач), в якому просив суд:
зобов'язати відповідача виконати
вимоги Держфінінспекції в
Чернівецькій області від 13.12.2013 року
№24-07-14-14/9441, шляхом вжиття заходів щодо
відшкодування збитків за рахунок осіб,
винних у не проведенні претензійно
позовної роботи у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 КЗпП України в
сумі 7046,93 грн., а також, у випадку
встановлення осіб винних у самовільних
рубках, забезпечити відшкодування ними
шкоди в сумі 27716,00 грн. до місцевого
бюджету територіальної громади, в
адміністративних межах якої
знаходиться ландшафтний парк
"Чернівецький" - бюджету м. Чернівці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Державною фінансовою інспекцією в
Чернівецькій області проведено
ревізію фінансово - господарської
діяльності державного підприємства
"Чернівецьке лісове господарство" за
період з 01.01.2011 року по 30.09.2013 року.

За результатами проведеної ревізії,
встановлено ряд порушень та недоліків,
які відображені в акті ревізії від
12.12.2013 №07-40/29.

Проведеною ревізією встановлено
недоотримання доходів підприємством в
сумі 7046,93 грн. внаслідок невжиття до
боржників заходів
претензійно-позовного характеру та
завдання збитків підприємству в сумі
27716,00 грн. внаслідок самовільної рубки
дерев.

Під час проведення ревізії складено
перелік осіб дебіторської
заборгованості ДП "Чернівецьке лісове
господарство", термін позовної
давності якої минув, по відповідним
дебіторам, зокрема: ВАТ "Потутори ДОЗ" -
946,14 грн., ПП ОСОБА_3 - 754,20 грн., ПП ОСОБА_4 -
233,86 грн., Сторожинецький лісовий коледж
- 1899,92 грн., ТОВ "Екватор" - 178,81 грн., ТОВ
"Карпатське джерело" - 2284,00 грн. та
УкрНДІгірліс - 750,00 грн.

Позивач вважає, що шкода в сумі 7046,93
грн., завдана підприємству внаслідок не
проведення позовної роботи з вказаними
вище боржниками, повинна бути стягнута
з колишнього юрисконсульта
підприємства ОСОБА_5, яким не
забезпечено своєчасне вжиття
відповідних заходів
претензійно-позовного характеру,
згідно покладених на нього обов'язків
посадовою інструкцією підприємства, в
порядку і розмірі встановленому ст.130-136
КЗпП України.

Також позивач зазначив, що під час
обстеження Садгірського лісництва,
встановлено самовільну рубку 13 дерев в
межах регіонально-ландшафтного парку
"Чернівецький" - квартал 60 виділ 2 та
квартал 58 виділ 9.

Таким чином, вказана шкода в розмірі
27716,00 грн. повинна бути відшкодована в
дохід місцевого бюджету
територіальної громади особами,
винними у зазначених самовільних
рубках.

Відповідач позову не визнав, подав
заперечення в якому зазначив, що
відшкодування збитків за рахунок
винних осіб не можливе, оскільки в
період коли ця дебіторська
заборгованість утворилась і в той час,
коли сплинув термін позовної давності,
на посаді начальника юридичного
відділу підприємства працював ОСОБА_5 і
саме він, згідно посадових обов'язків
був відповідальний на підприємстві за
проведення претензійно-позовної
роботи, однак наказом №264к від 03.11.2011
року ОСОБА_5 звільнений з роботи, а тому
відшкодувати збитки, в порядку ст.ст.
130-136 КЗпП України є неможливим.

Також відповідач зазначив, що особи,
які вчинили самовільні порубки в
кварталі №60 Садгірського лісництва
10.09.2013 року та завдали збитки в розмірі
13396 грн., встановлені. 11.11.2013 року
прокуратурою заявлено позов до гр.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Справа розглядається
Новоселицьким районним судом і рішення
ще не прийнято.

Стосовно інших фактів незаконних
рубок, то матеріали направлені в
правоохоронні органи і знаходяться на
розгляді, особи, які ці порубки
здійснили, не встановлені.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, та просив їх
задовольнити посилаючись на
обґрунтування викладені в позовній
заяві.

Представники відповідача позов не
визнали, посилаючись на обставини
викладені в запереченні.

Судом дослідженні докази надані
сторонами.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази надані
сторонами, перевіривши матеріали
справи, а також проаналізувавши
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд вважає, що в
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити повністю, виходячи з
наступного.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

З 02.09.2013 року по 25.11.2013 року Державною
фінансовою інспекцією в Чернівецькій
області проведено ревізію фінансово -
господарської діяльності державного
підприємства "Чернівецьке лісове
господарство" за 2011-2012 роки та 9 місяців
2013 року.

За результатами проведеної ревізії
було складено акт перевірки від 02.12.2013
року за №07-40/29(а.с. 11-14).

13 грудня 2013 року Державна фінансова
інспекція в Чернівецькій області
надіслала лист (вимогу) директору
державного підприємства "Чернівецьке
лісове господарство" про усунення
порушень та недоліків виявлених
ревізією, а саме (окрім іншого)
вимагала:

- провести звірку з контрагентами, по
яких закінчився термін позовної
давності щодо стягнення дебіторської
заборгованості в сумі 7046,93 грн. та у
разі визнання ними боргів, звернутися
до суду щодо стягнення дебіторської
заборгованості; в разі відмови у
визнанні боргу - відшкодувати збитки за
рахунок осіб винних у не проведенні
претензійно-позовної роботи у порядку
та розмірі встановленому ст.ст. 130-136
КЗпП України;

- у випадку встановлення осіб винних у
самовільних рубках, забезпечити
відшкодування ними шкоди в сумі 27716 грн.
до місцевого бюджету територіальної
громади, в адміністративних межах якої
знаходиться ландшафтний парк
Чернівецький (а.с.9-10).

До вказаних правовідносин суд
застосовує такі положення Закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закон України від 26.01.1993 №2939-ХІІ "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні" (далі -
Закон №2939) визначає правові та
організаційні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні.

Пунктами 7, 10 статті 10 Закону №2939
визначено, що органу державного
фінансового контролю надається право:
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства; звертатися до суду в
інтересах держави, якщо підконтрольною
установою не забезпечено виконання
вимог щодо усунення виявлених під час
здійснення державного фінансового
контролю порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів.

Згідно з нормами ст.15 Закону №2939,
законні вимоги службових осіб органу
державного фінансового контролю є
обов'язковими для виконання службовими
особами об'єктів, що контролюються.

Підпунктами 15, 17 п.6 Положення про
Державну фінансову інспекцію України,
затвердженого указом Президента
України від 23.04.2011 року №499/2011
визначено, що Державній фінансовій
інспекції надано право пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання відповідача виконати
вимоги Держфінінспекції в
Чернівецькій області від 13.12.2013 року
№24-07-14-14/9441, шляхом вжиття заходів щодо
відшкодування збитків за рахунок осіб,
винних у не проведенні претензійно
позовної роботи у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 КЗпП України в
сумі 7046,93 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.130 Кодексу законів про
працю України, працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

З аналізу вказаних норм ст.130 КЗпП
України слід дійти висновку, що вказана
стаття характеризує юридичний склад,
тобто перелічує юридичні факти,
сукупність яких дає власникові право
притягти працівника до матеріальної
відповідальності. Таких юридичних
фактів чотири: порушення працівником
трудових обов'язків, наявність прямої
дійсної шкоди, причинний зв'язок між
порушенням і шкодою та вина працівника.
Відсутність хоча б одного з цих фактів
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

В диспозиції вказаної статті
визначено, що матеріальну
відповідальність несуть працівники. На
думку суду це значить, що матеріальна
відповідальність може бути покладена
не на будь-кого, а виключно на
працівника, який уклав трудовий
договір з підприємством, установою,
організацією, і тільки такі особи
можуть бути притягнені до матеріальної
відповідальності.

Як встановлено судом, згідно Наказу
№157к від 01.07.2009 року ОСОБА_5 прийнято на
роботу на посаду начальника юридичного
відділу підприємства (а.с.44) та згідно
Наказу №264к від 03.11.2011 року (а.с.43)
ОСОБА_5, який виконував обов'язки
начальника юридичного відділу, в
період за який проводилась ревізія і
який відповідно до посадової
інструкції начальника юридичного
відділу підприємства, повинен був
готувати та передавати до судів заяви
про стягнення шкоди та боргу, звільнено
із займаної посади.

Враховуючи викладене вище, суд вважає
що вимога, яка поставлена позивачем
щодо відповідача про забезпечення
відшкодування підприємству шкоди, за
рахунок винних осіб, в порядку ст. ст. 130,
133, 136 Кодексу законів про працю України,
є необґрунтованою, оскільки не
узгоджується з нормами трудового
законодавства.

На думку суду така вимога не може бути
виконана, оскільки ОСОБА_5, який
виконував обов'язки начальника
юридичного відділу на час винесення
вимоги і пред'явлення її відповідачу не
являвся і не являється працівником ДП
«Чернівецьке лісове господарство».

Аналогічна правова позиція також була
викладена саме до цього працівника -
ОСОБА_5 в постанові Чернівецького
окружного адміністративного суду від
12.10.2012 року, яка залишена без змін
ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 21.05.2013 року
(а.с. 49-51, 52-54).

Слід також зазначити, що у вимозі, яку
позивач надав відповідачу для
виконання не вказано жодної винної
особи. При цьому під час судового
розгляду справи представник позивача
вказував, що такою винною особою
являється саме ОСОБА_5, не розкриваючи
при цьому в адміністративному позові, а
так само в акті перевірки юридичного
складу правопорушення такої особи в
частині наявності в діях
(бездіяльності) останнього наявності
прямої дійсної шкоди, причинного
зв'язку між порушенням і шкодою та його
вини.

Що стосується позовної вимоги в
частині зобов'язати відповідача у
випадку встановлення осіб винних у
самовільних рубках, забезпечити
відшкодування ними шкоди в сумі 27716,00
грн., суд зазначає наступне.

Як встановлено в ході судового
розгляду справи, здійснюючи ревізію
фінансово - господарської діяльності,
ревізійною групою було встановлено
факти самовільної рубки 13 дерев в межах
регіонально-ландшафтного парку
"Чернівецький" - квартал 60 виділ 2 та
квартал 58 виділ 9. Зазначені обставини
також і не заперечувались
представником відповідача.

При цьому, встановивши факт порушення
законодавства, працівниками позивача
аналогічно не було встановлено жодної
винної особи, яка причетна до вказаного
правопорушення.

Звертаючись до суду, позивач просить
суд зобов'язати відповідача вчинити
певну дію «у випадку» встановлення
винних осіб. При цьому, в ході судового
розгляду справи відповідач не міг дати
правової оцінки такому факту, якщо «у
випадку не встановлення винних осіб» -
як має виконуватись зазначене рішення
суду, в тому числі і в примусовому
порядку органами державної виконавчої
служби.

На думку суду, позивач надавши вимогу
відповідачу про зобов'язання вчинити у
майбутньому певну дію, обрав
неналежний спосіб захисту порушеного
права, оскільки суд не може зобов'язати
вчинити те, що у майбутньому може
відбутись.

Слід також зазначити, що вказана вище
вимога в частині встановлення осіб
винних у самовільних рубках та
забезпечення відшкодування ними шкоди,
на час розгляду справи частково
виконана відповідачем. А саме, в ході
судового розгляду справи відповідачем
надано докази (протоколи про
адміністративне правопорушення (а.с.30,
31)), які свідчать про те, що ДП
«Чернівецький лісгосп» встановлено
особи, які вчинили самовільні порубки в
кварталі №60 Садгірського лісництва
10.09.2013 року та завдали збитки в розмірі
13396 грн., та заяви до правоохоронних
органів про вжиття заходів направлених
на встановлення винних осіб (а.с.23, 32, 33),
а 11.11.2013 року за клопотанням останніх
прокуратурою з нагляду за додержанням
законів у природоохоронній сфері
заявлено позов до гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7
до Новоселицького районного суду, що
також і не заперечувалось
представником позивача (а.с.50-56).

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, суд дійшов висновку, що позивач,
як суб'єкт владних повноважень не довів
обґрунтованості позовних вимог, а тому
в задоволенні адміністративного
позову слід відмовити повністю.

Розподіл судових витрат, у
відповідності до вимог ч. 5 ст. 94 КАС
України, не здійснюється, оскільки
відповідач не надав суду доказів про
понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 11, 71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд
, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
у випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова у повному обсязі
складена 21 березня 2014 року.

Суддя
О.В.
Боднарюк