Справа № 1570/5120/2012
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

11 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 1570/5120/2012

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Юхтенко Л.Р.

Судова колегія Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Вербицької Н.В.,

Федусика
А.Г.

при секретарі:
Пальоній І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2013р. по справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України за участю третьої особи
Управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області про
визнання рішення Державної
міграційної служби України про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту №86-12 від
17 травня 2012р. не чинним та зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_1
біженцем, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012р. ОСОБА_1 звернулася в
суд із позовом до Державної
міграційної служби України за участю
третьої особи Управління у справах
біженців ГУДМС України в Одеській
області про визнання рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту №86-12 від 17 травня 2012р.
протиправним та зобов'язання прийняти
рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем.

В обґрунтування своїх вимог
позивач посилається на те, що вона є
громадянкою Афганістану, при цьому
вона не може та не бажає користуватися
захистом країни походження внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань з причин належності до
певної соціальної групи.

Мескіняр у 2011р. звернулася до
міграційної служби з заявою про
визнання її біженцем, або особою яка
потребує додаткового захисту. Проте,
відповідачем своїм рішенням за № 86-12
від 17.05.2012р. відмовив у задоволенні
заяви. Позивач вважає таке рішення
необґрунтованим, а тому посилаючись на
зазначені обставини просить позов
задовольнити.

Справа неодноразово розглядалася
судами та останньою постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 15 листопада 2013р. у задоволені
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт
просить постанову суду скасувати,
ухвалити нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи апеляційної скарги, пояснення
на неї, перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла до висновку про
залишення скарги без задоволення,
постанови суду без змін, з наступних
підстав.

Відповідно до ст.200КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволені
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що відсутні
докази переслідування позивачки в
країні походження за ознаками
віднесення до певної соціальної,
релігійної чи етнічної групи.

Вирішуючи спір судова колегія вважає,
що суд першої інстанції повно та
об'єктивно дослідив обставини по
справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи і не спростовано
сторонами, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.
народження є громадянкою Афганістану,
за національністю таджичка, за
віросповіданням - мусульманка-сунітка.
До України вона разом з чоловіком та
двома доньками потрапила нелегально у
січні 2011р.

У квітні 2011р. позивачка звернулась із
заявою про надання статусу біженця до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області за
результатами розгляду якої прийнятий
висновок від 29.03.2012р. №ОDS 11/92 щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
Факти, викладені позивачкою щодо
існування загрози її життю та життю її
родини, безпеці чи свободі в країні
походження через роботу її чоловіка
особистим охоронцем у начальника
поліції в провінції Парван не знайшли
свого підтвердження, оскільки її
родині ніхто не погрожував, не
переслідував тощо.

Таким чином, відповідач дійшов
висновку, що підстави для виїзду
позивачки разом з родиною із
Афганістану обумовлені загальним
негативним станом в країні походження,
економічними проблемами та бажанням
потрапити до більш
економічно-стабільної та розвинутої
країни для отримання роботи та взагалі
покращення рівня життя. Таки ознаки не
мають ознак переслідування або загрози
переслідувань за ознаками,
передбаченими абз. 2 ст.1 ЗУ «Про
біженців».

Рішенням ДМС України від 17.05.2012р. №86-12
підтриманий висновок Управління
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській та відмовлено позивачці у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Відповідно до положень ст.1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951р., абз.2 ст.1 Закону
України «Про біженців» під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 звернулась із заявою до ГУ
Державної міграційної служби України в
Одеській області Управлінням у справах
біженців щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. З аналогічною заявою до
відповідача звернувся і чоловік
позивачки ОСОБА_2. Управлінням
міграційної служби проведено
співбесіду як з позивачкою так і з її
чоловіком, в ході яких вони надали
відповіді з яких вбачається, що по
відношенню до них не було будь-яких
переслідувань чи погроз. Документи, які
б могли підтвердити факт роботи ОСОБА_2
особистим охоронцем у начальника
поліції відсутні, документи, які
підтверджують особистість теж
відсутні. Тому, висновок відповідача
базується на тому, що побоювання ОСОБА_1
стати жертвою переслідувань з причини
належності до певної соціальної групи
є лише припущенням, а підстави виїзду з
Афганістану є поліпшення рівня життя, а
тому така особа не потребує
міжнародного захисту, як біженець в
розумінні Конвенції 1951р.

Таким чином, Управлінням у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області було вжито всіх заходів для
встановлення обставин за якими
позивачка звернувся з заявою про
надання статусу біженця та рішення
відповідача про відмову в наданні
статусу біженця відносно ОСОБА_1 є
цілком правомірним, оскільки причини,
які спонукали позивача до виїзду з
Афганістану не відповідають умовам
визначеним пунктами 1 чи 13 частини
першої ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції вважав, що підстав для
задоволення вимог про визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту немає.

Судова колегія вважає, що суд
першої інстанції дійшов правильного та
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, оскільки відсутні
факти переслідування ОСОБА_1 за
ознаками відношення до певної
соціальної або етнічної групи, довести
протилежного позивачка не змогла.

В доводах апеляційної скарги апелянт
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права. На думку судової колегії,
викладені у скарзі доводи не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що постанова суду постановлена
з додержанням норм процесуального та
матеріального права, а тому не вбачає
підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.198,200,206КАС України, колегія суддів,
-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2013р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:
Ю.М. Градовський

Судді:
Н.В. Вербицька

А.Г. Федусика