Справа № 2а/1570/5372/11
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/41652/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії: Лосєва А.М., Бившевої
Л.І., Кошіля В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 26.09.2011

та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 24.05.2012

у справі № 2а/1570/5372/2011
(2-а/1570/5372/11)

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до
Білгород-Дністровської об'єднаної
державної податкової інспекції

Одеської області
Державної податкової служби

про визнання
неправомірною та скасування
податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 26.09.2011,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 24.05.2012, відмовлено у задоволенні
позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі -
позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_4) до Білгород-Дністровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Одеської області Державної
податкової служби (надалі - відповідач,
Білгород-Дністровська ОДПІ) про
визнання неправомірною та скасування
податкової вимоги від 24.02.2011 № 191.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
26.09.2011 та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24.05.2012 і
постановити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач не надав письмових
заперечень на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі Закону
України від 04.12.1990 № 509-ХІІ «Про
державну податкову службу в Україні»,
Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», Закону України від 23.03.1996 №
98/96-ВР «Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності»,
постанови Правління Національного
банку України від 15.12.2004 № 637 «Про
затвердження Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні», з метою здійснення контролю
за додержанням порядку проведення
розрахунків за товари (послуги), за
наявністю торгових патентів, ліцензій,
фахівцями ДПА в Одеській області 23.03.2010
було проведено перевірку
господарської одиниці - крамниці
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

За результатами перевірки складено акт
від 24.03.2010 № 1430/15/32/23/НОМЕР_1, відповідно
до висновків якого позивачем порушено:
п. 12 ст. 3, ст. 6 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» та п. 2.6 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні.

На підставі вказаного акта
Білгород-Дністровською ОДПІ прийнято
рішення від 14.04.2010 № про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій на загальну суму 35 878,00 грн., яке
отримано позивачем, про що свідчить
його підпис на корінці рішення.

24.02.2011 Білгород-Дністровською ОДПІ
винесено податкову вимогу № 191, згідно
якої станом на 24 лютого 2011 року сума
податкового боргу платника податків за
узгодженими податковими
зобов'язаннями становить 35 878,00 грн., у
тому числі: штрафні санкції за
порушення законодавства про
патентування, норм регулювання обігу
готівки та застосування реєстраторів
розрахункових операцій.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Частина 2 ст.19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закон України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» в редакції, що
діяла на момент винесення рішення про
застосування штрафних санкцій,
визначає правові засади застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг. Дія його
поширюється на усіх суб'єктів
господарювання та їх господарські
одиниці, які здійснюють розрахункові
операції у готівковій та/або
безготівковій формі. Встановлення норм
щодо незастосування реєстраторів
розрахункових операцій у інших
законах, крім Податкового кодексу
України, не допускається.

Відповідно до ст. 15 вказаного Закону
контроль за додержанням суб'єктами
господарювання порядку проведення
розрахунків за товари (послуги), інших
вимог цього Закону здійснюють органи
державної податкової служби України
шляхом проведення планових або
позапланових перевірок згідно із
законодавством України.

За порушення вимог цього Закону до
суб'єктів господарювання, які
здійснюють розрахункові операції за
товари (послуги), за рішенням
відповідних органів державної
податкової служби України
застосовуються фінансові санкції у
розмірах, передбачених ст. 17 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг».

Згідно ст. 25 зазначеного Закону суми
фінансових санкцій, які визначені
статтями 17 - 24 цього Закону, підлягають
перерахуванню суб'єктами
господарювання до Державного бюджету
України в десятиденний термін з дня
прийняття органами державної
податкової служби України рішення про
застосування таких фінансових санкцій.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 14.04.2010 № позивачем в
адміністративному або судовому
порядку не оскаржено, а суму штрафних
санкцій у розмірі 35 878,00 грн. у
встановлені законодавством терміни не
сплачено.

Відповідно до ст. 1 Податкового кодексу
України, який вступив в дію з 01.01.2011,
останній регулює відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає компетенцію
контролюючих органів, повноваження і
обов'язки їх посадових осіб під час
здійснення податкового контролю, а
також відповідальність за порушення
податкового законодавства. Цей Кодекс
не регулює питання погашення
податкових зобов'язань або стягнення
податкового боргу з осіб, на яких
поширюються судові процедури,
визначені Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
з банків, на які поширюються норми
розділу V Закону України «Про банки і
банківську діяльність», та погашення
зобов'язань зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України грошове
зобов'язання платника податків - сума
коштів, яку платник податків повинен
сплатити до відповідного бюджету як
податкове зобов'язання та/або штрафну
(фінансову) санкцію, що справляється з
платника податків у зв'язку з
порушенням ним вимог податкового
законодавства та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи, а
також санкції за порушення
законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно пп.14.1.175 п.14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий борг - сума
узгодженого грошового зобов'язання (з
урахуванням штрафних санкцій за їх
наявності), але не сплаченого платником
податків у встановлений цим Кодексом
строк, а також пеня, нарахована на суму
такого грошового зобов'язання.

Підпунктом 14.1.265 п.14 цієї ж статті
визначено, що штрафна санкція
(фінансова санкція, штраф) - плата у
вигляді фіксованої суми та/або
відсотків, що справляється з платника
податків у зв'язку з порушенням ним
вимог податкового законодавства та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням яких покладено на
контролюючі органи, а також штрафні
санкції за порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Враховуючи вищевикладене, сума
грошового зобов'язання, штрафні
санкції за порушення порядку
застосування реєстраторів
розрахункових операцій, норм обігу
готівки, не сплачені у встановлений
строк, є податковими боргом, що
узгоджується із приписами Податкового
кодексу України.

Відповідно до пп. 14.1.153 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України податкова
вимога - письмова вимога органу
державної податкової служби до
платника податків щодо погашення суми
податкового боргу.

Згідно положень пп. 59.1, 59.3 ст. 59
Податкового кодексу України у разі,
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку, визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається не
раніше першого робочого дня після
закінчення граничного строку сплати
суми грошового зобов'язання.

Враховуючи те, що податковий борг у
сумі 35 878,00 грн., який виник у позивача до
прийняття Податкового кодексу України,
не був сплачений після вступу в дію
положень Податкового кодексу України,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку про те, що контролюючим
органом дотримано норм податкового
законодавства при формуванні та
надсиланні платнику податків
податкової вимоги від 24.02.2011 № 191, що
спростовує твердження позивача про
наявність підстав для її скасування та
незаконність прийнятих судових рішень
про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

2. Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 26.09.2011 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24.05.2012 у
справі № 2а/1570/5372/2011 (2-а/1570/5372/11) залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:(підпис)А.М. Лосєв
Судді(підпис)Л.І. Бившева (підпис) В.В.
Кошіль