Справа № 821/1983/13-а
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

12 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 821/1983/13-а

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Морська Г.М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Василенко І.Ю.,

за участю представника позивача
Авер’янової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Каховської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області на постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 30
жовтня 2013 року по справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма «Союз»
ЛТД» до Каховської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма «Союз»
ЛТД» (далі ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД»)
звернулось до суду з позовом до
Каховської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області (далі Каховська ОДПІ ГУ
Міндоходів у Херсонській області) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 13
травня 2013 року № та № .

В обґрунтування позову зазначалось, що
з 11 по 17 квітня 2013 року посадовою особою
Каховської ОДПІ Херсонської області
ДПС, правонаступником якої є Каховська
ОДПІ ГУ Міндоходів у Херсонській
області, проведено позапланову
невиїзну документальну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства з податку на
прибуток та податку на додану вартість
по взаємовідносинах з ТОВ «Саноіл
Торг» за період з 01 вересня по 30
листопада 2011 року. За результатами
перевірки складено акт від 22 квітня 2013
року за № 117/22/24108334, в якому зазначено
про порушення позивачем ст. 44, пунктів
138.1, 138.2 ст. 138, п. п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України та ч. 1 ст.
203, ст. ст. 215, 228, 662, 655, 656 Цивільного
кодексу України, внаслідок чого
позивачем завищено суму валових витрат
на 4154598 грн., що призвело до заниження
податку на прибуток на 955557 грн., а також
названих вище статей Цивільного
кодексу України та ст. 44, п. 185.1 ст. 185,
пунктів 198.1 та 198.6 ст. 198 ПК України, що
призвело до заниження суми податку на
додану вартість на 830919 грн. 42 коп.. На
підставі акта перевірки відповідачем
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 13 травня 2013
року № , яким ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД»
визначено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток за основним
платежем 955557 грн., а також № , яким
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем в 830920
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями в розмірі 415460 грн.. На думку
позивача, висновки акта перевірки не
відповідають вимогам Податкового
кодексу України, а тому прийняті
відповідачем на його підставі
податкові повідомлення-рішення
підлягають скасуванню.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року позовні вимоги ТОВ «ВКФ «Союз»
ЛТД» задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
відповідача від 13 травня 2013 року №
та № .

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, начальник
Каховської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Херсонській області в апеляційній
скарзі зазначає, що судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, і, крім того, судом порушено
норми матеріального та процесуального
права. Так, судом не прийнято до уваги
вимоги ст. ст. 44, 138, 139, 185, 198 Податкового
кодексу України, ст. ст. 203, 215, 228, 662, 655, 656
Цивільного кодексу України, ст. ст. 2 та 9
Бюджетного кодексу України, ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України від 24 травня 1995
року № 88, щодо необхідності належного
підтвердження позивачем фактичного
здійснення господарської операції з
контрагентом під час визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток та податкового кредиту. Крім
того, апелянт зазначає, що в
провадженні управління розслідування
особливо важливих справ ГСУ ДПС
України перебувають матеріали
досудового розслідування № 0000031
за ознаками злочину, передбаченого ч. 3
ст. 212 Кримінального кодексу України, та
щодо невстановлених осіб за ознаками
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК
України, пов'язані зі спірними
господарськими операціями. У зв'язку з
викладеним в апеляційній скарзі
ставиться питання про скасування
постанови суду першої інстанції з
винесенням нової постанови про відмову
у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача просить залишити
постанову суду першої інстанції без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ
представника позивача про залишення
постанови суду першої інстанції без
змін, розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку
про відсутність підстав для її
задоволення.

Судом встановлено, що з 11 по 17 квітня 2013
року посадовою особою Каховської ОДПІ
Херсонської області ДПС,
правонаступником якої є Каховська ОДПІ
ГУ Міндоходів у Херсонській області,
проведено позапланову невиїзну
документальну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на прибуток та
податку на додану вартість по
взаємовідносинах з ТОВ «Саноіл Торг»
за період з 01 вересня по 30 листопада 2011
року.

За результатами перевірки складено акт
від 22 квітня 2013 року за № 117/22/24108334, в
якому зазначено про порушення
позивачем ст. 44, пунктів 138.1, 138.2 ст. 138, п.
п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України та ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 228, 662, 655, 656
Цивільного кодексу України, внаслідок
чого позивачем завищено суму валових
витрат на 4154598 грн., що призвело до
заниження податку на прибуток на 955557
грн., а також названих вище статей
Цивільного кодексу України та ст. 44, п.
185.1 ст. 185, п. 198.1 ст. 198 ПК України, що
призвело до заниження суми податку на
додану вартість на 830919 грн. 12 коп..

На підставі акта перевірки Каховською
ОДПІ Херсонської області ДПС прийнято
податкові повідомлення-рішення від 13
травня 2013 року № , яким ТОВ «ВКФ
«Союз» ЛТД» визначено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток за
основним платежем 955557 грн., а також №
, яким позивачу визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
830920 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями в розмірі 415460 грн..

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
відповідачем не доведено фактів
порушення ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД» норм
Податкового кодексу України при
формуванні валових витрат та
податкового кредиту протягом
перевіреного періоду за
господарськими операціями з ТОВ
«Саноіл Торг».

Так, відповідно до п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (п. п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
ПК України).

Згідно пунктам 138.2, 138.4, 138.6 ст. 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
визначено, що не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Як встановлено матеріалами справи,
видами діяльності ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД»
є, серед іншого, оптова торгівля
паливом та роздрібна торгівля пальним,
вантажний автомобільний транспорт (т. 2
а. с. 68).

Позивачем (Покупець) укладено з ТОВ
«Саноіл Торг» (Постачальник) договір
поставки нафтопродуктів від 14 вересня
2011 року за № ДП-18, відповідно до якого
Постачальник зобов'язується поставити
Покупцю нафтопродукти, а останній -
прийняти та своєчасно оплатити Товар.
Кількість, асортимент, якість, ціна на
Товар та вартість окремої партії
Товару визначаються за згодою сторін у
специфікації. Поставка здійснюється на
умовах, визначених в специфікаціях,
згідно Інкотермс (т. 1 а. с. 95-97).

Витрати в розмірі 4154598 грн., понесені
позивачем у зв'язку з оплатою товару,
отриманого від ТОВ «Саноіл Торг»,
віднесено позивачем до складу валових
витрат.

В акті перевірки Каховської ОДПІ
Херсонської області ДПС зроблено
висновок, що позивачем занижено суму
податку на прибуток внаслідок
віднесення до складу валових витрат
(витрат операційної діяльності)
вартості товарів, придбаних у
постачальника ТОВ «Саноіл Торг»,
укладені угоди з яким, на думку
посадової особи податкового органу, є
нікчемними. В обґрунтування висновку
щодо нікчемності угод, укладених з
зазначеним підприємством, відповідач
посилається на акт перевірки ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС від
22 березня 2013 року № 788/22-20/37269136, в якому
зазначено, що правочини ТОВ «Саноіл
Торг», укладені з ТОВ «Инфинити»
порушують публічний порядок,
суперечать інтересам держави та
суспільства, вчинені з метою ухилення
від сплати податків третіх осіб, що
призвело до завищення податкового
кредиту та податкових зобов'язань з
податку на додану вартість за період з
21 березня 2011 року по 30 вересня 2012 року, у
зв'язку з чим неможливо підтвердити
реальність проведення названим
підприємством господарських операцій
за період з 01 вересня 2011 року по 30
листопада 2011 року.

Проте, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
травня 2013 року у справі № 826/5797/13-а, яка
набрала законної сили, визнано
протиправними дії ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС під
час проведення документальної
невиїзної позапланової перевірки ТОВ
«Саноіл Торг», за результатами якої 22
березня 2013 року було складено акт №
788/22-20/37269136, які полягають в порушенні
вимог п. 44.5 ст. 44 ПК України та п. 1.15
Методичних рекомендацій щодо порядку
організації та проведення перевірок
платників податків, затверджених
наказом ДПА України від 14 квітня 2011
року № 213, та зазначенні в акті
інформації у вигляді висновків щодо
відсутності фактичної реалізації та
постачання товарів ТОВ «Саноіл Торг»
по взаємовідносинах з ТОВ «Инфинити»,
завищення податкових зобов'язань ТОВ
«Саноіл Торг» з податку на додану
вартість за період з 21 березня 2011 року
по 30 вересня 2012 року (т. 2 а. с. 89-96).

Крім того, всупереч висновкам
податкового органу, витрати по
вказаній вище угоді, укладеній ТОВ «ВКФ
«Союз» ЛТД» з ТОВ «Саноіл Торг»,
безпосередньо пов'язані з основною
статутною діяльністю позивача та
підтверджуються наявними в матеріалах
справи первинними документами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 названого Закону підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи,
витрати за названою вище угодою з ТОВ
«Саноіл Торг» включено позивачем до
складу валових витрат на підставі
первинних документів - договору
поставки нафтопродуктів, платіжних
доручень, видаткових та податкових
накладних, товарно-транспортних
накладних, виписки з журналу
реєстрації довіреностей, договорів на
міські та міжміські перевезення
вантажів автотранспортом (т. 1 а. с. 95-194,
т. 2 а. с. 114-137), оформлених відповідно до
наведених вимог чинного законодавства
України, що не спростовується
висновками акта перевірки.

Подальше використання позивачем
придбаних за названою вище угодою з ТОВ
«Саноіл Торг» товарів у власній
господарській діяльності, а саме
реалізація цих товарів за цінами,
більшими у порівнянні з цінами їх
придбання, що свідчить про наявність
мети на отримання доходу,
підтверджується наданими ТОВ «ВКФ
«Союз» ЛТД» до суду першої інстанції
первинними документами - податковими
та видатковими накладними,
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
копіями платіжних доручень (т. 1 а. с.
198-246, т. 2 а. с. 1-55).

При цьому податковим органом не
доведено фактів безтоварності
операцій за спірними угодами та
обізнаності позивача щодо можливого
порушення податкового законодавства
його контрагентом.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України
платниками податків визнаються
фізичні особи (резиденти і нерезиденти
України), юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно п. 16.1 ст. 16 Кодексу платник
податків зобов'язаний, зокрема, вести в
установленому порядку облік доходів і
витрат, складати звітність, що
стосується обчислення і сплати
податків та зборів, подавати до
контролюючих органів у порядку,
встановленому податковим та митним
законодавством, декларації, звітність
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків та
зборів, сплачувати податки та збори в
строки та у розмірах, встановлених цим
Кодексом та законами з питань митної
справи.

Зі змісту наведених положень
Податкового кодексу України
вбачається, що обов'язок щодо
звітування перед податковим органом та
сплати податкового зобов'язання
покладено на платника податків, яким в
даному випадку є ТОВ «Саноіл Торг». При
цьому можливе невиконання таким
контрагентом свого зобов'язання по
сплаті податку до бюджету є підставою
для відповідальності та тягне
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку (ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД») права на
віднесення сум витрат до складу
валових, якщо останній виконав весь
перелік умов щодо підтвердження
розміру витрат та їх пов'язаності з
господарською діяльністю
підприємства.

Суд апеляційної інстанції також
враховує, що на час здійснення спірних
господарських операцій постачальник
товарів (ТОВ «Саноіл Торг») був
включений до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також мав свідоцтво
про реєстрацію платника податку на
додану вартість. За таких обставин
покупець (позивач) не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцем, ні за можливу
недостовірність відомостей про нього,
наведених у зазначеному реєстрі, за
умови необізнаності щодо неї.

Статтею 18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» установлено таке.
Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, були внесені до
нього, то вони вважаються достовірними
і можуть бути використані у спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до цього реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні, за винятком
випадків, коли вона знала або могла
знати про те, що такі відомості є
недостовірними.

Апеляційний суд відхиляє посилання
апелянта на розслідування слідчими
органами кримінальної справи,
пов'язаної зі спірними господарськими
операціями ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД» з ТОВ
«Саноіл Торг», оскільки наданим
позивачем до суду апеляційної
інстанції повідомленням ГУ Міндоходів
у Херсонській області від 17 грудня 2013
року за № 5878/10/21-22-09-02-16 підтверджується
факт закриття кримінального
провадження відносно службових осіб
ТОВ «ВКФ «Союз» ЛТД» у зв'язку із
встановленням відсутності в діянні
складу кримінального правопорушення
(п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального
процесуального кодексу України).

Із врахуванням викладеного,
апеляційний суд приходить до висновку
про правомірність включення до складу
валових витрат (витрат операційної
діяльності) позивача витрат за
названим вище договором поставки
нафтопродуктів з ТОВ «Саноіл Торг».

Відповідно до п. п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.2 ст. 198 названого Кодексу
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

На підставі пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Кодексу
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 830920 грн. за
основним платежем визначено позивачу
податковим органом у зв'язку зі
зменшенням відповідачем підприємству
суми валових витрат по угоді з ТОВ
«Саноіл Торг».

Оскільки, як зазначено вище, витрати по
вказаній угоді правомірно віднесені
позивачем до складу валових витрат
(витрат операційної діяльності), всі
розрахунки позивача підтверджені
податковими накладними, оформленими у
відповідності до вимог чинного
законодавства, то і формування
позивачем податкового кредиту з
включенням до нього суми в 830920 грн. є
правомірним.

Суд апеляційної інстанції відхиляє
посилання апелянта на фіктивність
укладеного позивачем з ТОВ «Саноіл
Торг» правочину з огляду на наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлена презумпція правомірності
правочину.

Загальні вимоги чинності правочину, у
разі порушення яких настають правові
наслідки, передбачені параграфом 2
глави 16 Кодексу, встановлені статтею 203
названого Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

На підставі частини 2 статті 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на приписи наведеної норми
процесуального права, при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи відмовлено у
наданні податкових вигод, зокрема,
бюджетного відшкодування,
презумується добросовісність платника
податків, якщо зазначеним органом не
доведено інше.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що позивачем було додержано
встановлений чинним законодавством
порядок формування податкового
кредиту за спірною господарською
операцією. При цьому можливе
невиконання контрагентом своїх
зобов'язань по сплаті податку до
бюджету є підставою для
відповідальності та тягне негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
формування податкового кредиту у разі,
якщо останній виконав весь перелік
умов щодо його формування та має
належні підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Оскільки визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем є
необґрунтованим, то і застосування
податковим органом штрафних
(фінансових) санкцій, передбачених ст.
123 Податкового кодексу України, є
неправомірним.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про задоволення вимог
позивача про скасування податкових
повідомлень-рішень відповідача від 13
травня 2013 року № та № є
правильним.

Враховуючи, що судом першої інстанції
повно встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, суд апеляційної інстанції на
підставі ст. 200 КАС України залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржену постанову окружного
адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Каховської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Херсонській області
залишити без задоволення, а постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 17 березня
2014 року.

Головуючий:

Судді: