Справа № 812/5326/13-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року м.
Київ К/800/42194/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець
Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2013
року

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2013
року

у справі № 812/5326/13-а

за позовом Луганського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВАТОВЕ-АГРО"

про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2013 року Луганське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до
адміністративного суду з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВАТОВЕ-АГРО",
відповідно до якого просило: стягнути з
відповідача на користь Державного
бюджету України в особі відповідача
адміністративно - господарські санкції
у розмірі 22219, 28 гривень.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2013
року, в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, Луганське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, відповідно до якої,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати їх рішення й
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Справу розглянуто в попередньому
судовому засіданні з врахуванням
повноважень суду, встановлених
частиною 3 статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши і обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права
та наданої ними правової оцінки
обставин у справі, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до частини 1-2 статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року № 875-XII (далі по тексту -
Закон № 875-XII), для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Судами встановлено, що у 2012 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу на
підприємстві відповідача становила 64
особи; кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, становила 3 особи, проте
фактично працювало 2 інваліда.

Частиною 1 статті 20 Закону № 875-XII
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Посилаючись на зазначені положення
статті 20 Закону № 875-XII, позивач просить
стягнути з відповідача спірні
адміністративно-господарські санкції,
оскільки останній відмовляється
добровільно їх сплатити.

Та поряд слід врахувати, що відповідно
до частини 2 статті 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно частини 3 статті 19 Закону № 875-XII,
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно до частини 1-3 статті 18
Закону № 875-XII, забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

З огляду на наведене, слід вважати, що
обов'язок працевлаштування інвалідів
для відповідача полягає у створенні
належних робочих місць та відповідних
умов роботи, а також у наданні
необхідної інформації та здійсненні
відповідної звітності. Відповідач не
зобов'язаний самостійно відшуковувати
інвалідів для працевлаштування на
своєму підприємстві. Працевлаштування
інвалідів здійснюється за умов їх
безпосереднього звернення до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВАТОВЕ-АГРО" або до
відповідного центру зайнятості
населення.

Судами встановлено, що відповідач
протягом звітного періоду подавав до
Сватівського районного центру
зайнятості щомісячні звіти про
наявність вакансій форми № 3-ПН, з
зазначенням кількості вільних робочих
місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів, а також
направляв листи до Управління праці та
соціального захисту населення та
Сватівського районного центру
зайнятості щодо можливості
працевлаштування інвалідів. Протягом
2012 року відповідачем було
працевлаштовано одну особу з
інвалідністю. Троє інвалідів
відмовилися від запропонованої посади
за станом здоров'я. В серпні та вересні
2012 року відповідачем розміщувалися
оголошення в газеті "Голос Громади",
щодо вакантних місць для працівників з
обмеженими можливостями.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що відповідачем вжито усіх
залежних від нього заходів
передбачених положеннями статті 18
Закону № 875-XII, тому, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку
про безпідставність позовних вимог
щодо стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
на підставі статті 20 Закону № 875-XII, з
огляду на положення частини 2 статті 218
Господарського кодексу України.

Із матеріалів справи та змісту
касаційних скарг не вбачається
неправильного застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

З огляду на наведене, оскаржувані
рішення судів попередніх інстанцій
підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
відхилити.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 липня 2013
року у справі № 812/5326/13-а - залишити
без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним
Судом України з підстав, у строки та у
порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді: