Справа № 872/7720/13
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2014 рокусправа № 804/2734/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Манцова Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
11 березня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дніпропетровський автоцентр МАЗ» до
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Дніпропетровський автоцентр МАЗ»,
звернулося до суду з вищевказаним
позовом, в якому просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в АНД районі м.
Дніпропетровська № та №
від 06 лютого 2013 р. про збільшення
грошового зобов'язання на суму 527702,00
грн. та про застосування фінансових
санкцій до TOB «Дніпропетровський
автоцентр МАЗ» на суму 171782,25 грн.

В обґрунтування позову посилається на
те, що зазначені рішення є
протиправними, оскільки договори
укладені позивачем з ТОВ
«ДЕТАЛЬСЕРВІС» та ТОВ «АТАВА» не
визнані у законному порядку нечинними,
позивач правомірно відносив до складу
податкового кредиту суму нарахування
ПДВ з придбаних товарів, операції по
купівлі яких підтверджені первинними
бухгалтерськими документами. Факти
реальної поставки товару за укладеними
з зазначеними контрагентами угодами
повністю підтверджуються даними
бухгалтерського та податкового обліку
позивача. Оплата за вказаними
договорами позивачем повністю
проведена, а придбаний товар був в
подальшому реалізований позивачем.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
11 березня 2013 року позов задоволений.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Державна податкова інспекція в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила постанову суду скасувати та
прийняти нове рішення яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу TOB «Дніпропетровський автоцентр
МАЗ» просить відмовити у її
задоволенні та залишити без змін
постанову суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник податкового
органу підтримав вимоги викладені в
апеляційній скарзі, представник TOB
«Дніпропетровський автоцентр МАЗ»
просив відмовити у її задоволенні та
залишити без змін постанову суду
першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що податковим
органом проведена документальна
позапланова перевірка ТОВ
«Дніпропетровський автоцентр МАЗ» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства в частині своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток по
взаємовідносинам з ТОВ «АТАВА» за
період з 01.04.2012 року по 31.05.2012 року та ТОВ
«ДЕТАЛЬСЕРВІС» за період з 01.04.2012 року
по 31.05.2012 року.

За наслідками перевірки складено акт
від 14.01.2013 року №163/22-2/33109363, яким
встановлено порушення позивачем ст.185,
ст. 188, п.198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (із
змінами та доповненнями), в результаті
чого, занижено податок на додану
вартість на загальну суму 159426,50 грн., у
т.ч. за квітень 2012 року на суму 79634.00 грн.,
за травень 2012 року на суму 79792,50 грн.;
п.п.14.1.27 п. 14.1 ст. 14, ст.138, 140, 142, 143, п.п.135.5.4
п.135.5 ст.135 Податкового Кодексу України
від 02.12.2010 р. № 2755-VI (із змінами та
доповненнями), в результаті чого
занижено податок на прибуток 1 півріччі
2012 року на загальну суму 368275грн., у тому
числі за 2 квартал 2012 року - на суму 368275
грн.

На підставі вказаного акту перевірки,
винесено оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 06 лютого 2013
року № та №

Висновки податкового органу про
нікчемність правочину базуються на
матеріалах перевірки TOB «АТАВА» та TOB
«ДЕТАЛЬСЕРВІС», а саме: актах про
неможливість проведення зустрічної
звірки № 787/22-417/37997856 від 10.08.12 р., та №
786/22-104/37997840 від 10.08.12 р., що складені
Західною МДПІ м. Харкова Харківської
області ДПС, якими встановлюється
відсутність фактів реального
здійснення TOB «АТАВА» та TOB
«ДЕТАЛЬСЕРВІС» господарської
діяльності.

Так 04 квітня 2012р. між TOB «ДЕТАЛЬСЕРВІС»
та позивачем укладено договір
купівлі-продажу № 040412, 18 квітня 2012р. між
TOB «АТАВА» та позивачем, також, укладено
договір купівлі-продажу № 180412.
Відповідно до умов даних договорів,
продавець зобов'язуються передати у
власність покупця (позивача) товар
(запчастини до автомобілів сімейства
МАЗ), а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити отриманий товар
на умовах договору.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідачем протиправно завищено
показники начебто заниженого доходу
позивача за 1 півріччя 2012 року, що
складає 1753692 грн., оскільки відповідно
до платіжних доручень, які містяться в
матеріалах справи, сума яка
перераховувалась за придбаний товар
становить 836308,40 грн., що не відповідає
тим обставинам, які викладені в акті
перевірки.

Відповідно до ст.185, ст. 188-189, ст.198, 201 ПК
України, об'єктом оподаткування є
операції платників податку з поставки
товарів, місце надання яких
знаходиться на митній території
України; поставка товарів (робіт,
послуг) здійснюється за договірними
(контрактними) цінами з додатковим
нарахуванням податку на додану
вартість; платник податків
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, яка є підставою для
віднесення вказаної в ній суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту Покупця.

Підпунктом 198.3 ст.198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 даного кодексу, та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст.198 ПКУ вважається
дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.201.6 ст.201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

У відповідності до приписів п.201.1, п.201.4.,
п.201.10, ст.201 ПК України платник податку
зобов'язаний виписати податкову
накладну у двох екземплярах та надати
покупцю податкову накладну, що має
містити визначені за законом певні
реквізити, у т. ч. ставку податку та
відповідну суму податку у цифровому
значенні.

Відповідно до п.п. 198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції, що наявність у
позивача податкових накладних, на
підставі яких відповідні суми ПДВ у
складі вартості придбаних послуг були
включені до податкового кредиту, ТОВ
«Дніпропетровський автоцентр МАЗ»
цілком правомірно включило суми
податку на додану вартість по
отриманим товарам до складу
податкового кредиту оскільки його
право на податковий кредит
підтверджується єдиним і належним, з
точки зору діючого законодавства,
доказом.

Відповідно до п.200.1-200.4 ст.200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті і перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом, а при від'ємному значенні
суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1
цієї статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг, а
залишок від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Висновками перевірки та судом першої
інстанції не встановлено жодного
фактичного порушення позивачем вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту,
від'ємного значення ПДВ та на подальше
отримання бюджетного відшкодування.

Реальність укладених угод,
підтверджені належним чином
первинними документами: податковими та
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
рахунками фактур, платіжними
дорученнями.

Зазначені факти спростовують
посилання податкового органу на
порушення позивачем ч.ч. 1, 5 ст. 203 п.п.1,2
ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 207 Господарського
суду України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині;
виконання господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним повністю або
в частині, припиняється повністю або в
частині з дня набрання рішенням суду
законної сили як таке, що вважається
недійсним з моменту його виникнення. У
разі якщо за змістом зобов'язання воно
може бути припинено лише на майбутнє,
таке зобов'язання визнається недійсним
і припиняється на майбутнє.

Наслідки визнання господарського
зобов'язання недійсним передбачені ст.
208 зазначеного Кодексу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
правочини, які були вчинені між
позивачем та
підприємствами-контрагентами,
зазначеними в акті перевірки є
правомірними та відповідають
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, їх
недійсність прямо не встановлена
законом, а також вони не визнані судом
недійсними.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні»
державні податкові інспекції
здійснюють контроль за своєчасністю,
достовірністю, повнотою нарахування та
сплати податків та зборів; контролюють
своєчасність подання платниками
податків бухгалтерських звітів і
балансів, податкових декларацій,
розрахунків та інших документів,
пов'язаних з обчисленням податків,
інших платежів; здійснюють у межах
своїх повноважень контроль за
законністю валютних операцій,
додержанням порядку проведення
готівкових розрахунків за товари
послуги) у встановленому законом
порядку, за наявністю свідоцтв про
державну реєстрацію суб'єктів
підприємницької діяльності, ліцензій
на провадження видів господарської
діяльності, що підлягають ліцензуванню
відповідно до закону, з наступною
передачею матеріалів про виявлені
порушення органам, що видають ці
документи, за наявністю торгових
патентів; здійснюють контроль за
погашенням векселів: контролюють
дотримання виконавчими комітетами
сільських і селищних рад порядку
прийняття і обліку податків, інших
платежів від платників податків,
своєчасність і повноту перерахування
цих сум до бюджету; здійснюють контроль
за наявністю марок акцизного збору на
пляшках (упаковках) алкогольних напоїв
і на пачках (упаковках) тютюнових
виробів під час їх транспортування,
зберігання і реалізації; здійснюють
контроль за дотриманням суб'єктами
підприємницької діяльності, які
здійснюють роздрібну торгівлю
тютюновими виробами, максимальних
роздрібних цін на тютюнові вироби,
встановлених виробниками або
імпортерами таких тютюнових виробів.

Виходячи з викладеного, приймаючи до
уваги мету, з якою відповідач здійснює
свої контрольні повноваження,
вбачається, що норми ст. 203 та інших
статей гл. 16 ЦК України не відносяться
ані до податкового, ані до валютного,
ані до іншого законодавства, контроль
за дотриманням яких покладено на
органи державної податкової служби.

Стаття 20 Податкового кодексу України
також не надає право податковим
органам повноважень щодо визнання тих
чи інших угод (правочинів) недійсними
та/або нікчемними.

Чинним законодавством України на
сторону цивільно-правової угоди -
покупця товару (робіт, послуг), яка є
платником податків, не покладено
обов'язку в подальшому за можливі
будь-які неправомірні дії будь-кого з
постачальників при створенні
підприємства та здійсненні
господарської діяльності або через
відсутність висновків зустрічних
перевірок зазнавати певних негативних
наслідків у вигляді позбавлення права
на формування валових витрат та
податкового кредиту та донарахування
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на валові
витрати та податковий кредит.

Частиною 1 статті 228 ЦК України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Зміст наведеної норми свідчить на
користь висновку, що законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів та передбачив наявність
умислу сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави.

Зважаючи на те, що публічний порядок
держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а ухилення від сплати
податків, на факт якого податковий
орган посилається як на підставу
позовних вимог, є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України. В
зв'язку з чим колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що за обставин, які склалися
визначенню правочину як такого, що
порушує публічний порядок, повинен
передувати вирок суду про притягнення
учасника (учасників) такого правочину
до кримінальної відповідальності, який
би набрав законної сили.

На момент здійснення господарських
операцій, обґрунтованість віднесення
позивачем до податкового кредиту сум
податку на додану вартість за якими не
визнала податкова інспекція, продавець
знаходився в Єдиному державному
реєстрі, а також мали свідоцтво про
реєстрацію платником податку на додану
вартість.

За таких обставин покупець не може
нести відповідальність як за несплату
податків продавцем, так і за можливу
недостовірність відомостей про них,
включених до Єдиного державного
реєстру, за умови необізнаності
покупця щодо такої.

Чинним на момент розгляду справи
Законом України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців» було встановлено,
що, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними (ч.1, ч.2
ст.18 Закону).

Податковий орган не довів суду
належними та достатніми доказами те, що
усі первинні документи складені за
наслідками здійснення спірних
господарських операцій, не
відповідають дійсності, те, що
укладення договорів не відповідало
дійсним намірам сторін щодо набуття
цивільних прав і обов'язків та те, що
договір укладено з метою
безпідставного збільшення валових
витрат позивача та безпідставного
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість. Ці
обставини могли бути підтверджені,
зокрема вироком суду про визнання осіб,
які уклали договір та склали первинні
документи, які містять відомості про
господарську операцію та
підтверджують її здійснення, винними у
скоєнні відповідних злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржуване судове
рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби -
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
11 березня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі.

В повному обсязі ухвала
складена 07 лютого 2014 року.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
С.В. Сафронова