Справа № 2033/2а-6525/11
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2014-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 р. Справа №
2033/2а-6525/11Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Бартош Н.С.

Суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Фрунзенському районі м.
Харкова на постанову Фрунзенського
районного суду м. Харкова від
30.09.2011р. по справі № 2033/2а-6525/11

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Фрунзенському районі м.
Харкова

про зобов'язання вчинити певні дії.,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) 31.08.2011 року
звернувся до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Фрунзенському районі м. Харкова (далі -
відповідач), в якому просить суд:
визнати незаконними дії відповідача
щодо не нарахування та не виплати
пенсії (основної пенсії, додаткової
пенсії, підвищень до пенсії) та відмову
в проведенні відповідного перерахунку
вказаних виплат; зобов'язати
відповідача з 01.01.2005 року провести
перерахунок підвищення до пенсії, як
інваліду війни З групи, відповідно до ч.
4 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», встановивши його
в розмірі 200 відсотків мінімальної
пенсії за віком, виходячи із
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», та провести
відповідні виплати з урахуванням
фактично сплачених сум за цей період з
послідуючим її перерахунком та
виплатою відповідно до встановлення
нових розмірів прожиткових мінімумів
для непрацездатних осіб постійно на
весь час виплати пенсії, без обмеження
кінцевою датою; зобов'язати
відповідача провести нарахування та
забезпечити виплату компенсації
втрати частини доходів у зв'язку із
порушенням строків виплати підвищення
до пенсії, як інваліду війни ІІІ групи,
відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», виходячи із
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», у розмірі обчисленому
відповідно до Порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р.
№159 з 01.01.2005року.

Постановою Фрунзенського районного
суду м.Харкова від 30.09.2011 року позов
задоволено.

Визнано дії відповідача, щодо не
нарахування та не виплати ОСОБА_1
пенсії (основної пенсії, додаткової
пенсії, підвищень до пенсії) виключно у
законодавчо встановлених розмірах та
відмову у проведенні відповідного
перерахунку та виплати - незаконними.

Зобов'язано відповідача, починаючи з 01
січня 2005 року провести ОСОБА_1
перерахунок підвищення до пенсії, як
інваліду війни ІІІ групи, відповідно до
ч. 4 ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
встановивши його в розмірі 200 відсотків
мінімальної пенсії за віком, виходячи
із мінімального розміру пенсії за
віком, встановленого ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та провести відповідні
виплати, з урахуванням фактично
виплачених сум за цей період, з
послідуючим її перерахунком та
виплатою відповідно до встановлення
нових розмірів прожиткових мінімумів
для непрацездатних осіб постійно на
весь час виплати підвищення до пенсії,
без обмеження кінцевою датою.

Зобов'язано відповідача провести
ОСОБА_1 нарахування та забезпечити
виплату компенсації втрати частини
доходів у зв'язку із порушенням строків
виплати підвищення до пенсії, як
інваліду війни З групи, відповідно до ч.
4 ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», у
розмірі, обчисленому відповідно до
Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати, затвердженого постановою КМУ
від 21.02.2001 року №159 за період з 01 січня
2005 року, виходячи із мінімального
розміру пенсії за віком, встановленого
ст.. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідач, не погодившись з судовим
рішенням подав апеляційну скаргу в
якій просить суд апеляційної інстанції
постанову Фрунзенського районного
суду м.Харкова від 30 вересня 2011 року
скасувати та прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що задовольняючи позов, суд
першої інстанції не врахував
положення Законів України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", "Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку із порушенням строків їх
виплати", фактичні обставини справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги постанову суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Постановою Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 30.09.2011р. задоволено
позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України в Фрунзенському районі м.
Харкова про зобов'язання вчинити певні
дії .

Судовим розглядом встановлено, що
позивач має статус особи, яка перебуває
на ІІІ групі інвалідності, у зв'язку з
захворюванням під час ліквідації
аварії на ЧАЕС, та перебуває на
пенсійному обліку у відповідача.

05.08.2011 року позивач звернувся до
відповідача з заявою про здійснення
перерахунку підвищення до пенсії, що
передбачено Законом України "Про
внесення змін до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

19.08.2011 року відповідачем надана
відповідь-відмова.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції дійшов до висновку
про протиправність дій відповідача у
виплаті підвищення до пенсії, не у
розмірах, що передбачені ч.4 ст.13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту", та
відмові у здійсненні нарахування та
виплати компенсації на вказані
виплати відповідно до Закону України
"Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку із порушенням
строків їх виплати".

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які є
інвалідами війни, на охорону їхнього
життя і здоров'я, створення належних
умов для їх життєзабезпечення та
формування в суспільстві шанобливого
ставлення до них, їх правовий статус,
визначені та закріплені в Законі
Україні "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"

Статтею 13 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (в редакції Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від
18.11.2004 р. N 2212-IV) встановлено, що
інвалідам війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії підвищуються: інвалідам
I групи - у розмірі 400 процентів
мінімальної пенсії за віком, II групи - 350
процентів мінімальної пенсії за віком,
III групи - 200 процентів мінімальної
пенсії за віком.

Законом України "Про внесення змін до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
від 05.10.2005 року № 2939-ІV, який набрав
чинності з 01.01.2006 року, положення
частини 4 статті 13 даного Закону було
викладено у новій редакції.

Так, згідно ч.4 ст.13 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" в редакції Закону
України від 05.10.2005 року № 2939-ІV, чинній
станом на час подання позивачем даного
позову, інвалідам війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються: інвалідам I групи - у
розмірі 50 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, II групи - 40 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, III групи - 30
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, з набуттям чинності
Законом України "Про внесення змін до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
з 01.01.2006 року розмір підвищення до
пенсії по інвалідності, яка
виплачується позивачеві як інваліду
ІІІ групи, встановлено на рівні 30%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

З огляду на наведену норму, враховуючи
дату звернення позивача до суду з
даним позовом -11.08.2011 року, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
неправильно застосував до спірних
правовідносин норми ст.13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" в
редакції Закону України від 05.10.2005 року
№ 2939-ІV.

В своїй апеляційній скарзі відповідач
посилається на проведення нарахування
та виплату позивачу що починаючи з
01.01.2006р. даного підвищення до пенсії у
розмірі 30% прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

За таких обставин, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що суми підвищення до
пенсії по інвалідності, призначеної
позивачеві, були виплачені останньому
не у відповідності до приписів ст.13
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відповідач у спірних
правовідносинах діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачений Законом з дотриманням
вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Стосовно частини позовних вимог про
зобов'язання відповідача провести
нарахування та виплату компенсації
втрати частини доходів у зв'язку із
порушенням строків виплати позивачу
підвищення до пенсії, відповідно до
"Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати", затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 21.02.2001
року №159 з 01.01.2005 року, то колегія суддів
зазначає наступне.

Статею 2 Закону України "Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку із порушенням строків
їх виплати " зазначено, що компенсація
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку із порушенням строків їх
виплати провадиться у разі затримки на
один і більше календарних місяців
виплати доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з дня
набрання чинності цим Законом.

Аналізуючи наведену вище норму,
колегія суддів дійшла до висновку про
те, що компенсація громадянам втрати
частини доходів проводиться у разі
затримки нарахованих сум.

Позивач просить про здійснення
компенсації ще не нарахованих сум.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення даної частини
позову.

З приводу висновків суду першої
інстанції про задоволення позову за
період часу з 01.01.2005 року, то колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлювався шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Колегія суддів відзначає, що статтею 99
КАС України визначаються строки
звернення до адміністративного суду з
адміністративним позовом з метою
досягнення юридичної визначеності у
публічно-правових відносинах. Ці
строки обмежують час, протягом якого
такі правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними. Строк звернення до
адміністративного суду з
адміністративним позовом - проміжок
часу після виникнення спору у
публічно-правових відносинах, протягом
якого особа має право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою за вирішенням цього спору і
захистом своїх прав, свобод чи
інтересів.

Чинними положеннями частини першої
статті 100 КАС передбачено, що
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Отже, дотримання строку звернення з
адміністративним позовом є однією з
умов для реалізації права на позов у
публічно-правових відносинах.

Матеріали справи свідчать, що позивач
звернувся до суду 11.08.2011 року та просив
про поновлення його прав за період часу
з 01.01.2005 року.

В своїй позовній заяві позивач каже про
нерозповсюдження до даного спору
строку позовної давності, оскільки це є
спір про право на державні соціальні
гарантії, які є необхідною складовою
конституційного права на забезпечення
достатнього життєвого рівня,
передбаченого ст. 48 Конституції
України.

Окрім цього, позивач зазначає про дію
частини 2 статті 87 Закону України "Про
пенсійне забезпечення ", яка каже, що
суми пенсії, не одержані своєчасно з
вини органу, що призначає або виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час
без обмеження будь-яким строком.

Письмові пояснення надані до суду
апеляційної інстанції не містять інших
доводів в обгрунтування поважності
причин пропуску строку звернення до
суду.

Колегія суддів не погоджується з
наведеними вище доводами позивача, з
наступних підстав.

Частина 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
каже, що адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Вимоги про нарахування суб'єктом
владних повноважень та проведення
встановлених статею 13 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" виплат є
публічно-правовими, у зв'язку з цим до
таких вимог правила позовної давності,
встановлені ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів, вважає, що не
підлягають застосуванню до таких вимог
положення частини другої статі 87
Закону України "Про пенсійне
забезпечення", оскільки зазначені
приписи встановлюють строки виплати
нарахованих пенсій за минулий час і не
визначають строки призначення і
нарахування пенсій.

Позивач щомісячно отримував пенсію,
був обізнаний про її розмір, але за
захистом своїх порушених прав
звернувся лише у 2011 році.

Виходячи із зазначених обставин
справи, колегія суддів вважає, що судом
при ухваленні рішення було порушено
приписи ст.ст. 99, 100 КАС України.

Судом першої інстанції були
неправильно враховані норми
матеріального права, а саме: Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" в
редакції Закону України від 05.10.2005 року
№ 2939-ІV, застосовані норми
процесуального права, а саме: ст.ст.99,100
КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановленні під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Згідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду; скасувати постанову
суду і залишити позовну заяву без
розгляду.

Колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення: в частині
позовних вимоги за період часу з 01.01.2005
року по 28.02.2011 року - залишити без
розгляду, а в іншій частині - відмовити
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Фрунзенському районі м. Харкова
задовольнити частково.

Постанову Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 30.09.2011р. по справі №
2033/2а-6525/11 скасувати та в частині
позовних вимог про зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України у
Фрунзенському районі м. Харкова
провести перерахунок та виплату
підвищення до пенсії ОСОБА_1 за період
часу з 1 січня 2005 року по 28 лютого 2011
року залишити без розгляду.

В іншій частині прийняти нову
постанову, якою в задоволенні іншої
частини позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бартош Н.С.Судді
Мельнікова Л.В. Донець Л.О.