Справа № 2а-3945/12/1370
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Справа
№ 181179/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання
Нефедової А.О.,

представників позивача
Завалишина Ю.О., Саноцького Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Львівського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 04.10.2012 року
у справі за позовом Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2012 року Львівське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі - Позивач) звернулося до
суду з позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (далі -
Відповідач, ДТГО «Львівська
залізниця») про стягнення
заборгованості в сумі 34 881 606 грн., у т.ч.
основний борг - 34 716 705 грн. та пеня - 164 901
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем не виконано нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у кількості 905 осіб. У зв'язку
з цим, до нього застосовано
адміністративно-господарську санкцію
в сумі 34 716 705 грн. Оскільки ДТГО
«Львівська залізниця» у терміни
встановлені чинним законодавством не
сплатило
адміністративно-господарських
санкцій, то позивачем нарахована пеня в
сумі 164 901 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 04.10.2012 року
у задоволенні позову відмовлено
повністю. Рішення суду мотивоване тим,
що доказів бездіяльності чи відмови
відповідача у працевлаштуванні
інвалідів позивач суду не надав, а
системний аналіз положень чинного
законодавства України та матеріалів
свідчить про безпідставність позовних
вимог.

Постанову суду першої інстанції
оскаржило Львівське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, подавши на неї апеляційну
скаргу.

Позивач зазначає, що не погоджується з
висновком суду першої інстанції та
вважає, що постанова підлягає
скасуванню.

Як обґрунтування апеляційної скарги
звертає увагу на порушення судом норм
матеріального права. Зокрема, зазначив,
що Відповідачем не виконано нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, а законом не передбачено
звільнення від відповідальності у разі
відсутності вини роботодавця.

Вислухавши суддю-доповідача,
представників Відповідача, які просять
в задоволенні апеляційної скарги
відмовити, дослідивши обставини справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДТГО «Львівська залізниця», до
структури якого входять відокремлені
підрозділи у західному регіоні
України, зареєстроване в Львівському
обласному відділенні Фонду, якому
звітує про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із поданого відповідачем
звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2011 рік,
середньооблікова чисельність штатних
працівників становила 55 349 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів 1 309 осіб. Норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2011 році для відповідача
становив 2 214 осіб, що визначено в
розрахунку суми боргу. Отже,
відповідачем не виконано нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів в кількості 905 осіб.

Позивачем у розрахунку ціни позову
визначено, що середньорічна заробітна
плата штатного працівника за 2011 рік
становила 38 361 грн., а отже, сума
адміністративно-господарських санкцій
становить 34 716 705 грн. Оскільки
відповідач не сплатив
адміністративно-господарські санкції
до 15.04.2012 року, позивачем нараховано
пеню за порушення термінів сплати за
період з 16.04.2012 року по 04.05.2012 року (19
днів) в сумі 164 901 грн. Отже, загальна
сума заборгованості становить 34 881 606
грн.

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції правильно
застосував до правовідносин між
сторонами відповідні їм норми
матеріального права.

Згідно вимог ч.3 ст.18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року №
875-XII (далі - Закон № 875-XII) підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-XII для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Суб'єкти
господарювання самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць, виходячи з
вимог ст. 18 цього Закону. Крім того,
використання нормативу робочих місць,
вважається працевлаштування
підприємством, установою, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких
місце роботи є основним.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону № 875-XII,
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Частиною 2 цієї ж статті
передбачено, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до статті 18 Закону № 875-XII
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Відповідно до Положення про робоче
місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03.05.1995 року № 314
«Про організацію робочих місць та
працевлаштування інвалідів» створення
робочого місця для працевлаштування
інваліда здійснюється за власні кошти
підприємства та вважається створеним,
якщо воно відповідає встановленим
вимогам робочого місця для інвалідів
відповідної нозології, атестоване
спеціальною комісією підприємства за
участю представників МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів, і введено в дію
шляхом працевлаштування на ньому
інваліда. Проте, постанова Кабінету
Міністрів України від 03.05.1995 року № 314
втратила чинність згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року № 70, а іншого
нормативно-правового акту, який
регулює створення та введення в дію
місць для працевлаштування інвалідів
немає.

Відповідно до ст. 18-1 Закону № 875-XII пошук
підходящої роботи для інвалідів
здійснює Державна служба зайнятості
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Отже, законодавець чітко визначив, що
обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
зобов'язує його займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування, а
покладає такий обов'язок на суб'єкта
владних повноважень - Державну службу
зайнятості.

Така ситуація вже знайшла своє
відображення і в практиці Верховного
Суду України щодо перегляду судових
рішень.

Так, Верховний Суд України у своєму
рішенні від 09.07.2013 року у справі № 21-196а13
підтвердив, що обов'язок відповідача
створити робочі місця для інвалідів не
супроводжується його обов'язком їх
працевлаштовувати.

Наведена практика на рівні Верховного
Суду України важлива з огляду на статтю
244-2 КАС, відповідно до якої рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви при
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Як вбачається з матеріалів справи ДТГО
«Львівська залізниця» вжито належних
та передбачених чинним законодавством
заходів щодо працевлаштування
інвалідів, зокрема: відокремленими
підрозділами щомісячно направлялись
до центрів зайнятості за своїм
місцезнаходженням звіти форми № 3-ПН, в
яких відображено інформацію щодо
можливості працевлаштування інвалідів
(копії яких долучені до матеріалів
справи), з 01.01.2011 року в штатні розписи
усіх відокремлених підрозділів
залізниці додатково, крім вже
працюючих на залізниці інвалідів в
кількості 1 309 осіб (підтверджується
наданими відповідачем документами -
списками працюючих інвалідів, копіями
наказів про прийом на роботу інвалідів,
наказів та актів щодо атестації
робочих місць для інвалідів, довідок до
актів МСЕК, що підтверджують
інвалідність, карт умов праці тощо),
введено 1 126 посад для працевлаштування
інвалідів, відповідач листом від 23.02.2011
№НОК-9/102 повідомив Львівський обласний
центр зайнятості про наявність
вакантних місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ДТГО «Львівська залізниця» виконало
передбачений чинним законодавством
обов'язок щодо створення робочих місць
для інвалідів.

Відтак, з врахуванням вищенаведеного,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про
безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
відповідають законодавству України та
не можуть бути підставою для її
задоволення.

З огляду на викладене, постанова суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, наявним в ній
доказам, прийнята з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для її скасування колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 04.10.2012 року
у справі № 2а-3945/12/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 18.03.2014 року