Справа № К/9991/48284/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/48284/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 березня
2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державної судової адміністрації
України, Територіального управління
Державної судової адміністрації в
Луганській області, Міністерства
фінансів України про зобов'язання
провести перерахунок заробітної плати
і виплачувати її у визначеному законом
розмірі, стягнення заборгованості по
заробітній платі та зобов'язання
профінансувати витрати на виплату
заборгованості із заробітної плати,

в с
т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року позивач
звернувся до суду із вказаним позовом
до відповідачів. Просив зобов'язати
Державну судову адміністрацію України
та Міністерство фінансів України
відповідно до вимог ст. 44 Закону
України «Про статус суддів» та
Постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату
праці суддів» перерахувати та сплатити
йому заробітну плату за період з 1 січня
2006 року по 1 жовтня 2010 року в
розмірі 202541 грн. 43 коп. Зобов'язати
Міністерство фінансів України
профінансувати витрати на його довічне
утримання відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 та Указу
Президента України від 10 липня 1995 року
№ 584/95 за період 1 січня 2006 року по 1
жовтня 2010 року в розмірі 243074 грн. 51 коп.
Зобов'язати Державну судову
адміністрацію України та Міністерство
фінансів України провести з 1 жовтня 2010
року перерахунок його заробітної плати
у відповідності до ст. 44 Закону України
«Про статус суддів» та виплачувати її з
1 жовтня 2010 року у визначеному законом
розмірі. Зобов'язати Міністерство
фінансів України провести з
1 жовтня 2010 року перерахунок витрат на
довічне утримання відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865 та Указу
Президента України від 10 липня 1995 року
№ 584/95 та виплачувати її з 1 жовтня 2010
року у визначеному законом розмірі.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2010
року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Луганській
області щодо не проведення перерахунку
заробітної плати та щомісячного
грошового утримання ОСОБА_4 з 19 серпня
2009 року по 20 грудня 2010 року з
урахуванням вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865 в редакції станом на 31 грудня 2005
року, та неподання до Державної судової
адміністрації України змін до
посадового окладу ОСОБА_4
виходячи із 7,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
по 20 грудня 2010 року - надбавки за
вислугу років у розмірі 40 % від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Визнано протиправною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України та Міністерства фінансів
України щодо невжиття заходів з
повного фінансування заробітної плати
та щомісячного грошового утримання
ОСОБА_4 з 19 серпня 2009 року по 20 грудня 2010
року з розрахунку посадового окладу в
розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
по 20 грудня 2010 року - надбавки за
вислугу років у розмірі 40 % від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Зобов'язано Територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Луганській області провести
перерахунок ОСОБА_4 з 22 травня 2008 року
по 20 грудня 2010 року надбавки за вислугу
років у розмірі 40 % від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас, а з 19
серпня 2009 року по 20 грудня 2010 року
перерахунок заробітної плати,
визначивши її із посадового окладу у
розмірі 7,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат. Після
перерахунку здійснити виплату
недоплачених сум з утриманням
обов'язкових податків та зборів з
одночасним поданням до Державної
судової адміністрації України змін до
посадового окладу.

Зобов'язано Територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Луганській області донарахувати та
виплатити ОСОБА_4 щомісячне грошове
утримання з донарахованих сум
заробітної плати.

Зобов'язано Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
виплати.

Зобов'язано Державну судової
адміністрації України виділити
Територіальному управлінню Державної
судової адміністрації в Луганській
області з єдиного рахунку Державного
бюджету України, відкритого у
Державному казначействі України,
передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів, кошти для
проведення вказаних виплат.

Стягнуто з Державного бюджету на
користь ОСОБА_4 1 грн. 70 коп. витрат на
сплату судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 травня2011
року скасовано постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 20
грудня 2010 року та прийнято нову
постанову про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати судові рішення
апеляційного суду та залишити в силі
постанову суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач працює на
посаді судді Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області.

Заробітна плата позивача
обчислювалася, виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн.,
встановленої станом на 21 грудня 2005
року, без урахування підвищення
мінімальної заробітної плати протягом
спірного періоду.

Згідно довідки Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Луганській області
суддя Краснодонського міськрайонного
суду Луганської області ОСОБА_4
станом на 1 січня 2008 року має щомісячне
грошове утримання в розмірі 90 %
заробітної плати та надбавку за
вислугу років у розмірі 40% від
посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас, яка
передбачена при стажі роботи 25 років.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про визнання протиправною
бездіяльності відповідачів щодо не
проведення перерахунку заробітної
плати та щомісячного грошового
утримання ОСОБА_4 з 19 серпня 2009 року по 20
грудня 2010 року та зобов'язання провести
такий перерахунок з 19 серпня 2009 року по
20 грудня 2010 року, суд першої інстанції
виходив з того, що оскільки за змістом
статті 44 Закону України "Про статус
суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (в
редакції, що діяла станом на 1 січня
2006 року), постанов Кабінету
Міністрів України від 30 червня 2005 року
№ 514, від 3 вересня 2005 року
№ 865 "Про оплату праці суддів" посадовий
оклад суддів з 1 червня 2005 року не може
бути нижче 7,5 розмірів мінімальної
заробітної плати, схеми посадових
окладів та розміри надбавок до
посадових окладів суддів за
кваліфікаційні класи розраховуються
виходячи з кратності до мінімальної
заробітної плати, а пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865"Про оплату праці
та щомісячне грошове утримання суддів"
щодо застосування для розрахунку
посадових окладів мінімальної
заробітної плати в розмірі 332 грн. і не
проведення перерахунку при підвищенні
мінімальної заробітної плати в
подальшому та постанову Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№1243 «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і місцевого
самоврядування та суддів» в частині
встановлення розміру посадових
окладів суддів судовими рішеннями, які
набрали законної сили, визнано
незаконними, то відповідачі при
нарахуванні та виплаті заробітної
плати позивача діяли неправомірно.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивачем
неправильно обраний спосіб
відновлення порушеного права, оскільки
до стягнення заявлені суми з органу, а
не з Державного бюджету України, що
позбавляє можливості відновити
порушене право шляхом стягнення з
Державного бюджету належних
позивачеві коштів. До того ж частина
вимог вирішена під умовою, що
суперечить положенням законності та
обґрунтованості судового рішення, які
закріплені ст. 159 КАС України. Крім того,
підстави для задоволення позовних
вимог взагалі відсутні, оскільки
позивач не є учасником бюджетного
процесу.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції виходячи з
наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України
"Про оплату праці суддів" від 3 вересня
2005 року № 865, яка набрала чинності з 1
січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
"Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів" від 21 грудня 2005 року № 1243
встановлено, що для вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів, розміри посадових окладів яких
визначаються залежно від кількості
розмірів мінімальної заробітної плати,
зокрема, згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005року
№ 865 та іншими нормативно-правовими
актами, розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом
4-1, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
"Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів" від 3 вересня 2005 року
№ 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів" від 3 вересня 2005 року № 865
залишено без змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанови
Кабінету Міністрів України "Про
питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів" від 21 грудня 2005 року № 1243 в
частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 4
постанови Кабінету Міністрів України
"Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року №865" від 31
грудня 2005 року № 1310 та пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
"Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів" від3 вересня 2005 року
№ 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5
статті 124 Конституції України судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України.

За правилами частини 1 статті 255
Кодексу адміністративного судочинства
України постанова або ухвала суду, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для осіб, які беруть участь у справі, а
також для всіх органів, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб, інших фізичних осіб і
підлягає виконанню на всій території
України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була
обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати
набрання нею законної сили) до 1 січня
2012 року (дати втрати чинності
скасованої нею постанови Кабміну), а
постанова Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з
19 серпня 2009 року (дати набрання
нею законної сили) до 13 квітня 2011 року,
дати її скасування постановою Вищого
адміністративного суду України.

Проте, постанова Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня
2007 року не може бути підставою для
задоволення позовних вимог, оскільки
нею визнано протиправним та скасовано
лише пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України "Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів"
від 3 вересня 2005 року № 865, відповідно до
положень якого розміри посадових
окладів, передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України "Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" від 21
грудня 2005 року № 1243, якою встановлено,
що для вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 року № 865
та іншими нормативно-правовими актами,
розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться. Положення
зазначеної постанови стали преамбулою
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року постанова
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України "Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів" від 3 вересня
2005 року № 865, постанова Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№1243 та пункт 4 постанови Кабінету
Міністрів України "Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865" від 31 грудня
2005 року № 1310 були визнані незаконними
постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року).
Обов'язковому виконанню підлягає
рішення суду, резолютивна частина
якого ухвалена відповідно до вимог
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зобов'язаний у резолютивній
частині постанови вирішити питання не
тільки про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, але й
обов'язково зазначити у резолютивній
частині постанови про визнання
нормативно-правового акта нечинним.
Тобто нормативно-правовий акт у
відповідності до положень статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України втрачає чинність лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду.

У резолютивній частині постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України "Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4 постанови
Кабінету Міністрів України "Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865" від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України "Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів" від 3 вересня
2005 року № 865. Рішення про визнання
зазначених нормативно-правових актів
нечинними судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення. Додаткова постанова у
зазначеній справі судом не приймалась.

Отже, зазначені положення постанов
Кабінету Міністрів України, були
визнані судом незаконними, а нечинними
не визнавались і тому підлягали
виконанню.

У зв'язку з викладеним вимоги позивача
про перерахунок заробітної плати та
інших виплат на підставі постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня
2008 року задоволенню не підлягають.

Крім того, згідно статті 47 Бюджетного
кодексу України Кабінет Міністрів
України забезпечує виконання
Державного бюджету України.
Міністерство фінансів України
здійснює загальну організацію та
управління виконанням Державного
бюджету України, координує діяльність
учасників бюджетного процесу з питань
виконання бюджету.

Відповідно до частини 2 статті 51
Бюджетного кодексу України (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) розпорядники коштів
Державного бюджету України одержують
бюджетні асигнування, що є підставою
для затвердження кошторисів,
відповідно до затвердженого
бюджетного розпису. Кошторис є
основним плановим документом
бюджетної установи, який надає
повноваження щодо отримання доходів і
здійснення видатків, визначає обсяг і
спрямування коштів для виконання
бюджетною установою своїх функцій та
досягнення цілей, визначених на
бюджетний період відповідно до
бюджетних призначень.

Частиною 5 статті 51 зазначеного кодексу
встановлено, що розпорядники бюджетних
коштів, до яких відноситься і Державна
судова адміністрація України, беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Державний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися (ч.
6 вказаної статті).

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 1 січня по 31
грудня.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у задоволенні
позову про здійснення перерахунку
заробітної плати позивача із заявлених
ним підстав.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу,
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судового рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права безпідставні, не
ґрунтуються на доказах та матеріалах
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 16 березня 2011 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк