Справа № 801/1295/14
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2014 року (10:46) Справа №801/1295/14

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого судді Дудіна С. О., за
участю секретаря судового засідання
Асєєвої Л.О., розглянув у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Монтсеррат-Крим"

до Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

за участю представників:

позивача - Шнурков Ю.А., паспорт серії:
НОМЕР_2;

відповідача - Волощук Д.М., довіреність
№ 10/10-24 від 31.01.2014 р., паспорт серії:
НОМЕР_3.

Суть спору:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Монтсеррат-Крим"
звернулось до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з позовом до
Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 22.10.2013 року, № від 22.10.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані
безпідставністю висновків податкового
органу, викладених в акті перевірки,
щодо заниження позивачем сум податку
на додану вартість та податку на
прибуток по операціях з контрагентом
ПП "Будторг-Техно". Так, позивач
стверджує, що реальність господарських
операції з вказаним суб'єктом
господарювання підтверджується
відповідними первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав з підстав,
відображених у письмових запереченнях,
стверджуючи при цьому, що господарські
операції позивача з контрагентом ПП
"Будторг-Техно" носять фіктивний
характер.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах
справи достатньо доказів для
з'ясування обставин по справі,
враховуючи, що адміністративна справа
має бути розглянута і вирішена
протягом розумного строку, суд вважає
за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Євпаторійською об'єднаною
державною податковою інспекцією ГУ
Міндоходів в АР Крим з 23.09.2013 р. по 30.09.2013
р. проведена позапланова виїзна
перевірка ТОВ "Монтсеррат-Крим" з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати податку
на прибуток за І квартал 2011 р., та
податку на додану вартість за період з
01.03.2011 р. по 31.03.2011 р. при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ПП
"Будторг-Техно", за результатами якої
складений акт № 000208/01-05-22-03/34969255 від
07.10.2013 р.

В ході проведення перевірки
податковою інспекцією зроблений
висновок про порушення позивачем:

1. п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст.
200 ПК України, в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість в розмірі 12000,00 грн. по
взаємовідносинам з ПП "Будторг-Техно";

2. п. 44.1 ст. 44, п .138.1, п. 138.2, п. 138.6, п.
138.8, п.п. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.
139 ПК України, в результаті чого
встановлено заниження податку на
прибуток в періоді, що перевірявся в
сумі 15000,00 грн.

Так, спираючись на матеріали перевірок
контрагента позивача, отримані від ДПІ
у м. Сімферополі, а також інформації
автоматизованих систем, податковою
інспекцією був зроблений висновок щодо
неможливості підтвердження факту
здійснення операцій по формуванню
валових витрат та податкового кредиту.

Подані позивачем заперечення на
зазначений акт перевірки залишені
Євпаторійською ОДПІ ГУ Міндоходів в АР
Крим без задоволення.

22.10.2013 р. на підставі акта №
000208/01-05-22-03/34969255 від 07.10.2013 р.
Євпаторійською об'єднаною державною
податковою інспекцією ГУ Міндоходів в
АР Крим були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
15001,00 грн., у тому числі: 15000,00 грн. за
основним платежем та 1 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями;

- № про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 12001,00 грн., у томи числі: 12000,00
грн. за основним платежем та 1 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатом розгляду, подані
позивачем первинні скарги на
вищенаведені податкові
повідомлення-рішення залишені ГУ
Міндоходів в АР Крим та Міністерством
доходів і зборів України без
задоволення, що зумовило позичача
звернутися до суду з цим позовом.

Правомірність винесення відповідачем
зазначених податкових
повідомлень-рішень є предметом спору у
цій справі.

Розглянувши матеріали справи, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
вимог позивача з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між
позивачем (замовник) та ПП
"Будторг-Техно" (виконавець) був
укладений договір на виконання робіт з
технічного обслуговування та ремонту
обладнання № 2/то від 29.09.2010 р., на
виконання якого ПП "Будторг-Техно" були
здійснені роботи з проведення
технічного обслуговування та ремонту
обладнання міні-котельних згідно п. 2.1
Договору на загальну суму 72000,00 грн., що
підтверджується актом здачі-прийняття
(робіт послуг) від 31.03.2011 р.

На оплату вартості товару виконавцем
був виписаний рахунок-фактура № б/н від
31.03.2011 р., який сплачений в повному
обсязі, що підтверджується наявною в
матеріалах справи копією платіжного
доручення № 1112 від 06.04.2011 р. на суму 72000,00
грн.

За фактом настання першої з подій
(виконання робіт) ПП "Будторг-Техно"
була виписана податкова накладна № 277
від 31.03.2011 р. на загальну суму з ПДВ 72000,00
грн., ПДВ - 12000,00 грн.

Отримання позивачем зазначеної
податкової накладної підтверджується
наявним в матеріалах справи реєстром
виданих та отриманих податкових
накладних за березень 2011 року.

Сума сплаченого ПДВ у загальному
розмірі 12000,00 грн. за вказаною накладною
була включена позивачем до складу
податкового кредиту березня 2011 року,
про що свідчить Додаток 5 до податкової
декларації з ПДВ за вказаний звітний
період.

Крім того, сума сплаченої вартості
отриманих робіт була включена до
складу витрат, що враховуються при
визначені об'єкту оподаткування, що
знайшло своє відображення в уточнюючій
податковій декларації з податку на
прибуток підприємства за 1 квартал 2011 р.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
зокрема, з придбання або виготовлення
товарів (в тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198
Податкового Кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК
України).

Згідно з п. 201.7 ПК України податкова
накладна виписується на кожне повне
або часткове постачання товарів
послуг, а також на суму коштів, що
надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому ст. 183 цього
Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна видається
платником податку, якій здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

До обов'язкових реквізитів податкової
накладної, перелік яких закріплений в
підпункті 201.1 ст. 201 Податкового кодексу
України, законодавець відносить:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

ї) номер та дата митної декларації, за
якою було здійснено митне оформлення
товару, ввезеного на митну територію
України.

Матеріали справи свідчать, що
податковий кредит за результатом
здійснення господарських операцій з ПП
"Будторг-Техно" був сформований
позивачем на підставі належних
документів, оформлених згідно з
вимогами чинного законодавства,
податкові накладні, виписані
контрагентом, відповідають вимогам,
встановленим Податковим кодексом
Українита містять всі необхідні
реквізити.

Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134
Податкового кодексу України у цьому
розділі об'єктом оподаткування є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

П.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України
передбачено, що витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Згідно з п. 138.8 ст. 138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

При цьому, відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Суд зазначає, що наявні в матеріалах
справи первинні документи
бухгалтерського та податкового обліку
є належним доказом здійснення
позивачем господарської діяльності з
ПП "Будторг-Техно" та підставою для
відображення сум за угодою в
податковому обліку.

Судом встановлено, що фактично
висновок податкового органу про
заниження позивачем сум податку на
додану вартість та податку на прибуток
зроблений на підставі тверджень про
фіктивність господарської операції
позивача з ПП "Будторг-Техно",
непідтвердження її первинними
документами, з приводу чого суд
зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджене
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88, встановлює порядок
створення, прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (надалі -
підприємства), установ та організацій,
основна діяльність яких фінансується
за рахунок коштів бюджету (надалі -
установи).

Відповідно до п. 2.1 вказаного Положення
первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Отже, суд погоджується з твердженням
податкового органу, що будь-які
документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть
свідчити, зокрема, такі обставини:

- всупереч даним податкового обліку
будь-кого з учасників операції
відсутні зміни активів, зобов'язань чи
власного капіталу принаймні в одного з
таких учасників (наприклад, збільшення
статутного капіталу особи за рахунок
активів, що не мають ринкової вартості,
зокрема фіктивних цінних паперів,
тобто цінних паперів, обіг яких на
момент вчинення операції був
припинений після оприлюднення даних
щодо скасування свідоцтва про
реєстрацію їх випуску);

- отримання майнової вигоди чи права на
таку вигоду будь-кого з учасників
операції виключно шляхом зменшення
бази оподаткування з певного податку
та/або отримання коштів із Державного
бюджету за одночасної відсутності
об'єктивної можливості отримати
майнову вигоду від цієї операції в
інший спосіб (наприклад, експорт товару
на підставну особу, яка не має
відповідної реєстрації чи не веде
будь-якої господарської діяльності,
виключно з метою отримання документів,
що підтверджують право на бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість;

- "тимчасова" поставка товару (тобто з
подальшим поверненням того самого
товару без обґрунтованої економічної
причини в наступних податкових
періодах постачальнику від покупця
безпосередньо або через ланцюг
посередників) тим платником податку, в
якого за результатами певного
податкового періоду наявне від'ємне
значення податкових зобов'язань із
податку на додану вартість тому
учаснику, який має зобов'язання до
сплати в бюджет тощо);

- результати, відображені у даних
податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції,
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Така правова позиція викладена,
зокрема, в Листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 р. N 742/11/13-11.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом. У свою чергу,
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання з метою досягнення
економічних і соціальних результатів
та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 43 Господарського
кодексу України, підприємці мають
право без обмежень самостійно
здійснювати будь-яку підприємницьку
діяльність, яку не заборонено законом.

Таким чином, законодавством надано
позивачу право як суб'єкту
господарювання на укладення будь-яких
угод та здійснення будь-якої
підприємницької діяльності, які не
заборонені законом.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість обов'язковому
з'ясуванню підлягають обставини щодо
руху активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо. В
обов'язковому порядку необхідно
досліджувати наявність господарської
мети при вчиненні відповідних дій
платника податку.

Проте, наведені обставини не
досліджувалися податковим органом під
час проведення перевірки, оскільки
фактично висновок про фіктивність
господарських операцій був зроблений
на підставі отриманих матеріалів
перевірки, проведеної ДПІ у м.
Сімферополі відносно контрагента
позивача.

Крім того, податковим органом не було
враховано, що позивач, як платник
податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність за несплату податків
продавцем, порушення ним правил
здійснення господарської діяльності
та наявність обставин державної
реєстрації, а визначальним фактором
для формування податкового кредиту
платником ПДВ є рух товарів (послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності такої
особи-платника податку та наявність у
платника податків виданої йому
продавцем товару податкової накладної,
оформленої з дотриманням вимог чинного
законодавства.

Так, одним з принципів розгляду
податкових спорів, відповідно до ст. 4
Податкового Кодексу України є принцип
презумпції добросовісності та рішень
платника податків, у зв'язку з чим
передбачається, що дії платників
податків, які мають своїм результатом
одержання податкової вигоди
економічно виправдані, а відомості, що
містяться у податкових деклараціях,
податкових накладних та інших
первинних документах, є достовірними.
Надання податковому органу всіх
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність яких
установлена судом.

Разом з тим, власне фіктивність
діяльності одного з постачальників в
ланцюзі до позивача, порушення ним
податкової дисципліни та правил
здійснення господарської діяльності
не є підставою для висновку про
необґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди, якщо податковий
орган не доведе, зокрема, що платник
податку діяв без належної обачності й
обережності і йому мало бути відомо про
порушення, які допускали його
контрагенти, або що діяльність
платника податку спрямована на
здійснення операцій, пов'язаних з
податковою вигодою, переважно з
контрагентами, які не виконують своїх
податкових зобов'язань, зокрема й у
випадках, коли такі операції
здійснюються через посередників.

Стосовно використання відповідачем
під час перевірки висновків,
викладених в акті ДПІ в м. Сімферополі
АР Крим № 7289/23-4//34700734 від 03.06.2011 р., суд
зазнає наступне.

Так, постановою Окружного
адміністративного суду АР Крим від
19.09.2011 р. у справі № 2а-10527/11//0170/21,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду, визнано
протиправним та скасовано наказ ДПІ в
м. Сімферополі АР Крим від 23.05.2011 р. № 1759
«Про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
«Будторг-Техно»», а також визнані
протиправними дії ДПІ в м. Сімферополі
АР Крим, які полягали у проведенні
перевірки ПП «Будторг-Техно», в
результаті якої складено акт №
7289/23-4//34700734 від 03.06.2011 р. «Про результати
позапланової перевірки ПП
«Будторг-Техно» з питань достовірності
нарахування і своєчасності сплати
податку на додану вартість за березень
2011 р.».

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, протиправність акта, висновки
якого використані відповідачем під час
перевірки позивача встановлена в
судовому порядку, є преюдиціальним
фактом та в розумінні ч. 1 ст. 72 КАС
України повторному доказуванню не
підлягає.

Досліджуючи наявність господарської
мети при вчиненні позивачем угоди з ПП
"Будторг-Техно", суд звертає увагу на те,
що згідно довідки АБ № 053807 з єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України від 11.02.2009 р. одними
з основних видів господарської
діяльності позивача за КВЕД є: 45.21.4.
Будівництво місцевих трубопроводів,
ліній зв'язку та енергопостачання та
40.30.0. Постачання пари та гарячої води.

Отже, виконання ПП "Будторг-Техно" робіт
з технічного обслуговування та ремонту
обладнання міні-котельних,
розташованих за адресами, зазначеними
в п. 2.1 Договору № 2/то від 29.09.2010 р.,
безпосередньо пов'язано з основною
діяльністю позивача.

При цьому, суд звертає увагу, що ТОВ
"Монтсеррат-Крим" 05.08.2009 р. отримано
ліцензії Міністрества
житлово-комунального господарства АР
Крим:

- серії АВ № 487281 - на виробництво
теплової енергії;

- серії АВ № 487282 - на постачання
теплової енергії.

Крім того, факт проведення відповідних
робіт на зазначених котельнях
зафіксовано в наявних в матеріалах
справи паспортах на газове
господарство котелень, розташованих за
адресами: м. Євпаторія, пр. Перемоги, 34;
м. Євпаторія, вул. Алеї дружби, 50; м.
Євпаторія, вул. Приморська, 2-5/3; смт.
Чорноморське, вул. Кірова, 18 (а.с. 60 - 67).
Обладнання вищенаведених котелень
експлуатується позивачем на підставі
відповідних дозволів Державної служби
гірничного нагляду та промислової
безпеки України та Територіального
управління Держгірпромнагляду по АР
Крим та м. Севастополю (а.с. 70-73).

Таким чином, рух активів, установлена
спеціальна податкова
правосуб'єктність учасників
господарської операції, господарська
мета при вчиненні позивачем правочину
з ПП "Будторг-Техно", його реальність
безпосередньо підтверджується
наявними в матеріалах справи
документами, а тому за сукупністю
наведених обставин суд дійшов
висновку, що вести мову про завищення
позивачем податкового кредиту в
березні 2011 року та валових витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування податком на прибуток за 1
квартал 2011 р. неможливо з огляду на
поверховість проведеної перевірки, без
врахування та оцінки всіх первинних
документів та не дослідження всіх
істотних для справи обставин.

Крім того, слід зауважити, що в даній
справі необхідною умовою є
встановлення статусу постачальника
товарів, придбання яких є підставою для
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість. Особа, що
видає податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.

При цьому, для висновків про наявність
порушень податкового законодавства в
діях платника податків в обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників податку на додану
вартість, відсутність у відповідних
посадових осіб чи інших представників
контрагента повноважень на складання
первинних, розрахункових документів,
податкових накладних тощо). Відповідні
обставини можуть бути з'ясовані,
зокрема, з використанням даних Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а також
офіційно оприлюднених даних щодо
анульованих свідоцтв платника податку
на додану вартість.

До того ж суд звертає увагу на те, що
відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців" у
разі, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, були внесені до
нього, то вони вважаються достовірними
і можуть бути використані у спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до цього реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні, за винятком
випадків, коди вона знала або могла
знати про те, що такі відомості є
недостовірними.

На момент взаємовідносин позивача з
контрагентом ПП "Будторг-Техно",
останній був зареєстрований як платник
податку на додану вартість, відомості
стосовно зазначеного підприємства та
його керівництва були зазначені в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
отже сумнівів щодо відсутності
спеціальної правосуб'єктності у
зазначеного контрагента у позивача не
виникало. Будь-які докази протилежного
відповідачем не були викладені в акті
перевірки та не надані суду під час
розгляду справи.

Суд вважає за доцільне зазначити, що
відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі "Інтерсплав проти України").

Крім того, Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22.01.2009 р.
("Булвес" АД проти Болгарії") зазначив,
що платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
На думку Європейського Суду такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Право на
податковий кредит є "власністю" у
розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке
повинно розглядатися як таке, що
виникло у момент повного виконання нею
своїх зобов'язань щодо податкової
звітності з ПДВ. Визнання права на
нарахування податкового кредиту було
поставлено в залежність від виконання
обов'язків постачальником, в той час
коли це не залежало від волі одержувача
поставки - застосування відповідних
положень Закону " Про ПДВ " стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також обов'язку зі
сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через можливі порушення вимог
податкового законодавства з боку його
контрагентів.

Крім того, висновок про те, що чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, викладений в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 р.
(номер в Єдиному державному реєстрі
судових рішень - 14222198), та підлягає
обов'язковому врахуванню у спірних
правовідносинах на підставі ч. 2 ст. 162
та ст. 244-2 КАС України.

Стосовно посилань відповідача на
нікчемність укладеного позивачем з ПП
"Будторг-Техно" правочину, суд зазначає
наступне.

Так, відповідачем не було враховано
припис акта цивільного законодавства
України, викладений в ч. 1 ст. 204
Цивільного кодексу України, згідно з
яким правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаним судом
недійсним (презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 р. було звернено увагу на
наступне: "...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до ст.ст. 215 і 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
його недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 Цивільного кодексу
України). Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.. 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 Цивільного
кодексу України міститься обов'язкова
ознака - специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 Цивільного кодексу України у
фізичної особи тягне кримінальну
відповідальність за відповідними
статтями кримінального кодексу
України за скоєний злочин, замах на
злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

В свою чергу, відповідачем не надано
доказів фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та ПП
"Будторг-Техно" правочину.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. У той же час, факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що є
неприпустимим, виходячи з загальних
засад судочинства.

Вказані висновки підтверджуються і ст.
20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідачем
не були надані належні та допустимі
докази на підтвердження правомірності
викладеного в акті перевірки висновку
про заниження позивачем податку на
додану вартість та податку на прибуток,
у той час як матеріали справи свідчать,
що позивач в даному випадку здійснював
податковий облік відповідно до вимог
чинного законодавства, у зв'язку з чим
донарахування відповідачем сум
податкових зобов'язань суд вважає
протиправними. Відповідно,
неправомірним є також застосування до
позивача штрафних (фінансових) санкцій.

З урахуванням цього, спірні податкові
повідомлення-рішення підлягають
визнанню протиправними та скасуванню.

Понесені позивачем судові витрати у
вигляді сплаченого судового збору в
розмірі 182,70 грн. підлягають стягненню
на його користь відповідно до положень
статті 94 КАС України з Державного
бюджету.

В судовому засіданні 06.03.2014 р. були
оголошені вступна та резолютивна
частини рішення. Повний текст рішення
складений та підписаний 11.03.2014 р.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 160-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов
задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 22.10.2013 р.
№ та №, винесені
Євпаторійською об'єднаною державною
податковою інспекцією ГУ Міндоходів в
АР Крим.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Монтсеррат-Крим" (97401, АР Крим, м.
Євпаторія, вул. 60 років жовтня, буд. 22-А,
кв. 58, ідентифікаційний код 34969255) 182,70
грн. (сто вісімдесят дві гривні
сімдесят копійок) судового збору.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.