Справа № 2а-3832/10/0970
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Справа
№ 3974/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

за участю секретаря судового засідання
Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Ляховича Д.П.,

прокурора Захарка А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційні
скарги Державної податкової інспекції
в м. Івано-Франківську, прокурора
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 20
грудня 2010 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську, за
участю прокуратури Івано-Франківської
області про скасування податкових
повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 01.11.2010 року звернувся в суд з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську, за участю
прокуратури Івано-Франківської
області, в якому просив скасувати
податкові повідомлення-рішення від
18.10.2010 року №/0 ф. «В1» про
зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість в розмірі 279050,00 грн. та
№/0 ф. «Р» про нарахування
податкового зобов»язання в сумі 31868, 00
грн., в тому числі: 16884,00 грн. основний
платіж і 14984,00 грн. штрафні санкції .

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 20
грудня 2010 року позов задоволено.
Скасовано податкові
повідомлення-рішення №/0 від
18.10.2010 року та №/0 від 18.10.2010 року
винесені ДПІ в м. Івано-Франківську.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ДПІ в м.
Івано-Франківську, прокурор
Івано-Франківської області оскаржили
його в апеляційному порядку. В
апеляційних скаргах просять рішення
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити з підстав
порушення норм матеріального права.

Апелянти зазначають, що придбані
позивачем транспортні засоби: за
листопад 2007 року сідловий тягач "DAF" та
причіп "KOEGEL" (Австрія), за грудень 2007
року сідловий тягач "DAF 95", за квітень 2008
року сідловий тягач "VOLVO 630", за травень
2008 року причіп "SCHMITS 24/L", за вересень 2008
року сідловий тягач " VOLVO VNL",
зареєстровані в органах Державної
автомобільної інспекції УМВС України в
Івано-Франківській області за
громадянином ОСОБА_3, а не підприємцем,
у зв'язку із чим відсутні законодавчі
підстави вважати вказане майно, що
перебуває у приватній власності
фізичної особи, основними фондами
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Враховуючи вищевикладене, фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 включив до
податкового кредиту суми податку на
додану вартість в розмірі 6124,08 грн. (за
придбані запасні частини,
комплектуючі) та в розмірі 289810,02 грн. (за
придбані транспортні засоби): за
грудень 2007 р. - 114 687.42 грн.; за січень 2008 р.
- 81 769,60 грн.; за лютий 2008 р. - 32 579 грн.; за
травень 2008 р. - 26 640 грн., за червень 2008 р. -
16 970 грн., за жовтень 2008 p. - 17 164 грн.

Оскільки бухгалтерський облік в
частині підтвердження використання
майна (товару) у господарській
діяльності відсутній( для фізичної
особи- підприємця законодавством не
передбачено), то фізична особа-
підприємець, яка не є власником такого
майна (право власності належить
фізичній особі, як суб"єкту цивільних
правовідносин), не має права включати
до податкового кредиту суми за
правочинами щодо зазначеного майна
(товару), що є порушенням п.п. 7.4.1, 7.4.4 п.
7.4, п.п. 7.7.1, 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», про
що винесено відповідні податкові
повідомлення.

При апеляційному розгляді представник
відповідача та прокурор вимоги
апеляційної скарги підтримали з
зазначених в них підстав.

Представник позивача апеляційну
скаргу заперечив, вважаючи ухвалене
рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДПІ в м. Івано-Франківську 30.09.2010 року
проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку з питань
достовірності нарахування бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за грудень 2007 року, січень 2008
року, лютий 2008 року, тривень 2008 року,
червень 2008 року, жовтень 2008 року, за
результатами якої складено акт за №
16336/17-3/НОМЕР_1 від 30.09.2010 року.

Проведеною перевіркою встановлено
порушення суб'єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 п.п.
7.4.1, 7.4.4 п. 7.4, п.п. 7.7.1, 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», внаслідок чого відповідачем
зроблено висновки про безпідставне
включення до складу податкового
кредиту ПДВ в ціні придбаних
транспортних засобів, придбання для
комплектуючих і відповідно завищення
позивачем заявленої суми бюджетного
відшкодування.

За результатами перевірки ДПІ в м.
Івано-Франківську 18.10.2010 року прийнято
податкові повідомлення-рішення №
/0 та № /0, згідно яких
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість в розмірі 279050грн. та визначено
суму податкового зобов»язання в сумі
16884грн. та застосовано штрафні санкції
в розмірі 14984грн.

На погляд колегії суддів, суд першої
інстанції всебічно, повно та
об»єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, яким дав
правильну правову оцінку і прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
висновки податкового органу не
відповідають фактичним обставинам
справи і вимогам закону.

Колегія суддів з таким висновком
погоджується, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачем (як суб'єктом
підприємницької діяльності) придбано
сідловий тягач "DAF" та причіп "KOEGEL" ,
сідловий тягач "DAF 95", сідловий тягач "VOLVO
630", причіп "SCHMITS 24/L", сідловий тягач " VOLVO
VNL", які ввезені на територію України і з
яких сплачені всі відповідні митні
збори та ПДВ, про свідчать
вантажно-митні декларації.

Дані транспортні засоби 1-им МРВ ДАІ м.
Івано-Франківська зареєстровані за
фізичною особою ( а не підприємцем)
ОСОБА_3, про що останньому 30.11.2007 року
видано свідоцтва про реєстрацію
транспортних засобів серії НОМЕР_2 та
30.11.2007 року НОМЕР_3, 08.12.2007 року НОМЕР_4,
16.01.2008 року НОМЕР_5, 24.05.2008 року НОМЕР_6,
10.09.2008 року НОМЕР_7 (а.с. 27, 29, 31, 33, 36, 38).

Останні транспортні засоби були взяті
позивачем на облік як основні засоби,
що підтверджується картками обліку
руху основних засобів, інвентарними
картками.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
використання позивачем у власній
господарській діяльності транспортних
засобів, що зареєстровані на нього, як
на фізичну особу є правомірним.

Так, відповідно до п.6 «Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок" (надалі - Порядок №1388),
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України за № 1388 від 07.09.1998
року, транспортні засоби реєструють за
юридичними та фізичними особами.

Поняття «фізичної особи» визначено і в
ста. 24 Цивільного кодексу України -
людина як учасник цивільних відносин
вважається фізичною особою.

Статтею 50 Цивільного кодексу України
передбачено право фізичної особи на
здійснення підприємницької
діяльності, за умови її державної
реєстрації в порядку, встановленому
законом.

Отже , отримуючи статус підприємця,
фізична особа не перестає бути
учасником цивільних відносин і не
позбавляється статусу фізичної особи,
як людини і пов'язаної з цим
правоздатності - зокрема права
набувати у власність майно, а лише
набуває додаткових, пов'язаних з
підприємницькою діяльністю, прав та
обов'язків, передбачених чинним
законодавством України.

Відповідно до ст. 2 та ч.1 ст. 320
Цивільного кодексу України власник має
право використання свого майна для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Суд першої інстанції також вірно
вказав, що спірні правовідносини між
сторонами врегульовані нормами Закону
України «Про податок на додану
вартість», який визначає платників
податку на додану вартість, об'єкти,
базу та ставки оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування
та внесення податку до бюджету (втратив
чинність з 01.01.2011 року).

Так, відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4
ст. 7 цього Закону податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Слід зазначити, що факт придбання
транспортних засобів згідно ВМД за №
001846 і за № 001847 та сплату митних
платежів та ПДВ позивачем податковий
орган не заперечує.

Матеріалами справи також
підтверджується , що суми ПДВ, сплачені
в ціні придбаних транспортних засобів
згідно ВМД позивачем було включено до
складу податкового кредиту і заявлено
до бюджетного відшкодування.

У постанові Верховного суду України
від 03.07.2012 року № 2539147 по справі № 21-126а12
зазначено, що «відповідно до підпункту
7.2.7 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР у
разі імпорту товарів на митну
територію України документом, що
посвідчує право на отримання
податкового кредиту, вважається
вантажна митна декларація, оформлена
відповідно до вимог законодавства, яка
підтверджує сплату податку на додану
вартість, або погашений податковий
вексель.

В аспекті вирішуваного питання
наведене положення слід розуміти таким
чином, що ВМД є допустимим доказом,
зокрема сплати ПДВ, що дає право на
податковий кредит. Вимогу про
оформлення ВМД відповідно до вимог
законодавства не можна тлумачити
інакше, як так, що для одержання права
на податковий кредит фізичною особою -
підприємцем така особа має значитись у
ВМД одержувачем товару».

Відповідно до пп. 7.4.4. п. 7.4. ст.7
вказаного Закону , якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно з пп. 7.4.1. п. 7.4. ст.7 Закону право
на нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Із системного аналізу вказаних норм
цього Закону можна зробити висновок, що
визначальним фактором для формування
податкового кредиту фізичними особами
- суб'єктами господарювання,
зареєстрованими платниками ПДВ, при
придбанні транспортних засобів, інших
основних фондів та товарів є їх
подальше використання в господарській
діяльності такої особи - платника
податку, при цьому незалежно від того
чи почали вони використовуватися
протягом звітного податкового періоду.

Як видно з матеріалів справи, суб'єктом
підприємницької діяльності- фізичною
особою ОСОБА_3 у відповідності із
Ліцензіями серії НОМЕР_8, виданою
Головною державною інспекцією на
автомобільному транспорті 11.12.2007 року,
серії НОМЕР_8, виданої 06.12.2007 року, серії
НОМЕР_8, виданої 11.09.2008 року, надавав
послуги із здійснення внутрішніх та
міжнародних перевезень вантажів, (а.с.
155-157)

Факт використання позивачем сідлового
тягача "DAF" та причіпу "KOEGEL" , сідлового
тягача "DAF 95", сідлового тягача "VOLVO 630",
причіпу "SCHMITS 24/L", сідлового тягача " VOLVO
VNL" та здійснення ними міжнародних
перевезень вантажів підтверджується
міжнародними товарно-транспортними
накладними за №№ , ЛГ0008784, 024228, а
також подорожніми листами вантажних
автомобілів в міжнародному сполученні
за №№ 860943, 666604, 589077, 589089, 589081, 589096, 589090,
452302, 452301, заявками на перевезення
вантажів №№ 78, 01, 6, 379/1, актами
здачі-прийомки виконаних робіт (послуг)
№№ 292, 54, 228, 16, 2, 32, 19, 257, 254, 245, що
досліджені судом першої інстанції (а.с.
56-92).

Вказані вище товарно-транспортні
накладні були предметом перевірки, що
відображено в актах перевірки за №
509/17-3/НОМЕР_1 від 18,03.2008 року (а.акту 9) та
№ 10809/17-3/НОМЕР_1 від 19.08.2008 року (а.акту 9).
(а.с. 93-114, 164-181) і порушень щодо їх
складання не встановлено.

Судом першої інстанції досліджено і
надана вірна правова оцінка договорам
на перевезення вантажів автомобільним
транспортом та трудовим договорам з
водіями, що здійснювали дані вантажні
перевезення, які зареєстровані в
Івано-Франківському міському центрі
зайнятості Державній службі
зайнятості, (а.с. 141-151)

За таких обставин, виконання позивачем
на підставі відповідної ліцензії
внутрішніх та міжнародних перевезень
вантажів зазначеними вище
транспортними засобами, являється
фактом їх використанням у сфері
надання послуг, що пов'язані із
здійсненням підприємницької
(господарської) діяльності позивача, а
посилання ДПІ в м. Івано-Франківську на
порушення позивачем вимог підпункту
7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» вірно
не взяті до уваги судом першої
інстанції, як такі, що не відповідають
вказаним обставинам.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про
право підприємця на ведення
бухгалтерського обліку основних
фондів, що підлягають амортизації, так
як він відповідає п.п. 1.17 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п.п. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та ст. 13 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» № 13-92
від 26.12.1992 року, якою визначено, що до
складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Крім того, згідно ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про систему оподаткування» (
п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб») платники
податків і зборів (обов'язкових
платежів) зобов'язані: вести
бухгалтерський облік, складати
звітність про фінансово-господарську
діяльність і забезпечувати її
зберігання у терміни, встановлені
законами; подавати до державних
податкових органів та інших державних
органів відповідно до законів
декларації, бухгалтерську звітність та
інші документи і відомості, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Матеріалами справи підтверджується, що
сідловий тягач "DAF" та причіп "KOEGEL" ,
сідловий тягач "DAF 95", сідловий тягач "VOLVO
630", причіп "SCHMITS 24/L", сідловий тягач " VOLVO
VNL" були взяті позивачем на облік як
основні засоби і крім, первинних
документів щодо підтвердження їх
придбання та використання в
господарській діяльності позивача, на
них ведуться: інвентарні картки
основних засобів (форми 03-6), акти
приймання- передачі основних засобів
(форми 03-1), картки обліку руху основних
засобів (форми 03-8), відомості
нарахування амортизації основних
фондів.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку, що
ведення бухгалтерського обліку (в тому
числі і амортизаційних відрахувань)
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою є правомірною.

Підсумовуючи, колегія суддів
апеляційної інстанції зазначає, що для
фізичних осіб - суб'єктів
господарювання, зареєстрованих
платниками ПДВ, особливих умов для
формування податкового кредиту та
визначення дати виникнення права на
податковий кредит Закону України «Про
податок на додану вартість» не
передбачено. Тому здійснена реєстрація
транспортних засобів на фізичну особу
у відповідності до п. 6 Порядку № 1388,
який передбачає реєстрацію прав
власності на автотранспортні засоби
тільки на юридичних і фізичних осіб, а
не на суб'єкта підприємницької
діяльності, жодним чином не впливає на
право позивача на податковий кредит,
оскільки реєстрація права власності на
фізичну особу не може розглядатися як
підстава для неможливості укладення
договорів фізичною особою -
підприємцем у межах її підприємницької
діяльності, який відповідно до ч. 2 ст. 128
Господарського кодексу України
відповідає всім майном, що належить
йому на праві приватної власності, за
своїми обов'язками в сфері
підприємництва, та ідентифікаційний -
номер якого як платника податків та
інших обов'язкових платежів належить
фізичній особі - громадянину.

Крім цього, податковим органом не
спростовано твердження позивача про
використання транспортних засобів в
його господарській та облік основних
засобів і їх амортизацію.

Отже, позивачем правомірно включено
сплачені суми податку на додану
вартість в ціні транспортних засобів
до складу податкового кредиту в грудні
2007 року на підставі вантажно-митних
декларацій за № 001846 і за № 001847, та в
січені 2008 року визначено суми
бюджетного відшкодування , а податкові
повідомлення-рішення від 18.10.2010 року
№/0 ф. «В1» та №/0 ф. «Р»
скасовані обґрунтовано.

У відповідності до вимог ст. 71 КАСУ,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб»єкта владних
повноважень обовязок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне рішення з дотриманням
норм процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205
ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційні скарги Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську, прокурора
Івано-Франківської області залишити
без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2010
року у справі №2а-3832/10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили, а в разі складання
ухвали в повному обсязі відповідно до
статті 160 КАС України - з дня складання
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

Р.В. Кухтей

Ухвала у повному обсязі складена 18.03.2014
року.