Справа № 818/312/14
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний
адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 р.Справа № 818/312/14

Головуючий 1 інстанції: Прилипчук О.А.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Тацій Л.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
12.02.2014р. по справі № 818/312/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумська фірма «Усе
для дому»

до Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ «Сумська фірма «Усе для
дому», звернувся до Сумського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою, в якій просив визнати
нечинним та скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області № від 15.01.14 р.
про збільшення зобов'язання по
орендній платі за земельні ділянки
державної та комунальної власності на
суму 20425,98 грн. та застосування штрафних
санкцій в розмірі 10212,99 грн.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 12.02.14 р. по
справі № 818/312/14 позов був задоволений в
повному обсязі.

Відповідач не погодився з рішенням
суду першої інстанції та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
12.02.14 р. по справі № 818/312/14 та прийняти
нову постанову про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
законодавства з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі.

Позивач подав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, де наполягає на
законності судового рішення, просив
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши постанову суду, дослідивши
доводи апеляційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Сторони по справі в судове засідання
суду апеляційної інстанції не
з'явилися, про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Судом першої інстанції було
встановлено, що підставою для
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення є акт №
2183/2205/01555007/43 від 20.12.13 р., в якому
зафіксовані порушення вимог п. 288.5.1 ст.
288 ПК України, пов'язані з тим, що
позивач сплачував орендну плату за
ставкою 1% тоді як розмір орендної плати
встановлюється у договорі оренди, але
річна сума платежу не може бути меншою
для земель сільськогосподарського
призначення - розміру земельного
податку, що встановлюється цим
розділом; для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється цим
розділом.

Також судом першої інстанції було
встановлено, що між Сумською міською
радою та ТОВ «Сумська фірма «Усе для
дому» були укла дені договори оренди
земельних ділянок від 05.03.96 р. № 28 та №
29, за якими ТОВ «Сумська фірма «Усе для
дому» отримало в тимчасове
користування на 50 років земельні
ділянки, які знаходяться за адресами: м.
Суми, вул. Харківська, 123 та м. Суми, пров.
9-го Травня, 13. Договорами передбачено,
що орендна плата на рік становить 1% від
грошової оцінки землі. Також суд першої
інстанції встановив, що ТОВ «Сумська
фірма «Усе для дому» подало до ДПІ у м.
Сумах податкову декларацію з плати за
землю (орендна плата за земельні
ділянки державної та комунальної
власності) за 2013 р. та узгодило
податкове зобов'язання по орендній
платі за землю за 2013 р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
визначення податковим органом
податкового зобов'язання з орендної
плати за земельні ділянки державної і
комунальної власності в розмірі 20425,98
грн. не ґрунтується на приписах ПК
України, Закону України «Про оренду
землі» та інших правових актів, що
врегульовують спірні правовідносини.

Відповідно ст. 206 Земельного кодексу
України використання землі в Україні є
платним. Об'єктом плати за землю є
земельна ділянка. Плата за землю
справляється відповідно до закону.
Положеннями п. 14.1.147 ст. 14 ПК України
визначено, що плата за землю - це
загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності. Згідно п. 14.1.136 наведеної
норми орендна плата за земельні
ділянки державної і комунальної
власності - обов'язковий платіж, який
орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою (далі
у розділі XIII - орендна плата).
Відповідно ст. 269 ПК України платниками
податку є власники земельних ділянок,
земельних часток (паїв),
землекористувачі. Розміри та порядок
плати за використання земельних
ресурсів, а також відповідальність
платників та контроль за правильністю
обчислення і справляння земельного
податку визначаються ПК України. В ст.
270 ПК України зазначено, що об'єктом
оподаткування є земельні ділянки, які
перебувають у власності або
користуванні, а також земельні частки
(паї), які перебувають у власності.

Законом України «Про оренду землі»
регулюються орендні відносини, в ст. 1
якого визначено, що оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності. Відповідно ст. 13
вказаного Закону договір оренди землі -
це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства. За змістом
ст. 18 цього Закону договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

Згідно ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами, а
право оренди землі оформляється
договором, який реєструється
відповідно до закону, а положеннями п.
289.1 ст. 289 ПК України встановлено, що для
визначення розміру податку та орендної
плати використовується нормативна
грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно п. 288.4 ст. 288 ПК України
розмір та умови внесення орендної
плати встановлюються у договорі оренди
між орендодавцем (власником) і
орендарем, але річна сума платежу
відповідно п. 288.5 ст. 288 ПК України не
може бути меншою для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється розділом XIII Кодексу та
для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється розділом
ХІІІ Кодексу. Разом з тим, згідно п. 288.1
ст. 288 ПК України підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки. Аналогічне
положення міститься і в п. 288.4 ст. 288 ПК
України, відповідно до якого розмір та
умови внесення орендної плати за
земельні ділянки державної та
комунальної власності встановлюються
у договорі оренди між орендодавцем
(власником) і орендарем.

Відповідно ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотною умовою договору
оренди землі є, зокрема, орендна плата
із зазначенням її розміру. При цьому,
згідно ст. 21 вказаного Закону орендна
плата за землю - це платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності, які встановлюються
відповідно до Податкового кодексу
України).

Таким чином, розмір орендної плати
встановлюється саме в договорі оренди,
який є єдиною визначеною
законодавством підставою для
нарахування орендної плати, а жодної
іншої форми встановлення розміру
орендної плати ніж договір оренди не
існує.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як було зазначено вище, між позивачем
та Сумською міською радою були
укладені договори оренди земельної
ділянки від 05.03.96 р., що свідчить про те,
що на момент укладення договорів
оренди земельної ділянки, тобто 05.03.96 р,
вони відповідали вимогам нормативних
актів, що діяли на той час. Разом з тим,
ставки орендної плати за земельні
ділянки, визначені п. 288.5.1 ст. 288 ПК
України, мають обов'язково
застосовуватись при укладенні
договорів після набрання чинності
наведеними нормами, тобто з 01.01.11 р.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Отже, умови договору оренди земельної
ділянки (включаючи і умову щодо розміру
орендної плати) є обов'язковими для
виконання сторонами, що свідчить про
те, що позивач зобов'язаний сплачувати
орендну плату за користування
земельною ділянкою, що є предметом
вказаних договорів, у визначеному
договорами розмірі, а саме - в розмірі 1%
від нормативної грошової оцінки землі.
При цьому сам орендодавець, власник
земельної ділянки - Сумська міська
рада, питання щодо збільшення орендної
плати не ініціює. Наведені обставини
свідчать про те, що органи державної
податкової служби як контролюючі
органи з питань правильності
визначення та сплати податків мають
право перевіряти правильність
визначення та сплати орендної плати за
земельні ділянки державної та
комунальної власності лише на підставі
договорів оренди таких земельних
ділянок.

Водночас, закріплення в ПК України
мінімального та максимального
значення розміру орендної плати за
земельні ділянки державної та
комунальної власності означає те, що
орендна плата за такі земельні ділянки
є регульованою законодавством ціною та
не тягне автоматичного підвищення
розміру орендної плати, встановленого
в договорі оренди, оскільки ні ПК
України, ні інші нормативно-правові
акти не закріплюють обов'язок орендаря
автоматично перераховувати орендну
плату (сплачувати її в більшому
розмірі) в разі законодавчої зміни
граничного розміру цієї плати. Особа
зобов'язана буде сплачувати більший
розмір орендної плати лише у випадку
внесення відповідних змін до договору
оренди земельної ділянки.

Згідно ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни
після укладення договору допускається
лише у випадках і на умовах,
встановлених договором або законом.
Відповідно ст. 23 Закону України «Про
оренду землі» орендна плата за
земельні ділянки, що перебувають у
власності фізичних та юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.
Положеннями ч. 1 ст. 30 вказаного Закону
визначено, що зміна умов договору
оренди землі здійснюється за взаємною
згодою сторін. У разі недосягнення
згоди щодо зміни умов договору оренди
землі спір вирішується в судовому
порядку.

Згідно ст. 188 ГК України зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
При цьому в ст. 654 ЦК України
передбачено, що зміна договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає зі звичаїв ділового
обороту. Згідно ч. 3 ст. 653 ЦК України у
разі зміни договору зобов'язання
змінюється з моменту досягнення
домовленості про зміну договору, якщо
інше не встановлено договором чи не
обумовлено характером його зміни. Якщо
договір змінюється або розривається у
судовому порядку, зобов'язання
змінюється або припиняється з моменту
набрання рішенням суду про зміну або
розірвання договору законної сили.
Щодо договорів, укладених до внесення у
законодавство відповідних змін, то
така зміна можлива лише на умовах та з
підстав, передбачених договором, або
якщо законом встановлена відповідна
умова, при настанні якої орендна плата
підлягає перегляду.

Таким чином, зміна коефіцієнтів до
ставок земельного податку може бути
підставою для перегляду установленого
розміру орендної плати шляхом
укладення сторонами додаткової угоди
до договору. Оскільки зміни у договори
від 05.03.96 р., укладені між позивачем та
Сумською міською радою, внесені не
були, позивач нараховував та сплачував
орендну плату за землю в порядку,
передбаченому ст. 286 ПК України та
відповідно до вимог ст. 288 ПК України.

Зазначена правова позиція
кореспондується з висновками,
викладеними в постанові Верховного
Суду України від 11.06.13 р., де зазначено
те, що хоча зміна розміру земельного
податку згідно із Законом № 309-VІ є
підставою для перегляду встановленого
розміру орендної плати шляхом внесення
відповідних змін до договору оренди
землі його учасниками, зазначене не
тягне автоматичну зміну умов договору
щодо розміру орендної палати, а відтак
відповідного донарахування ДПІ суми
податкового зобов'язання з орендної
плати із застосуванням штрафних
санкцій за податковими
повідомленнями-рішеннями.

Відповідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

За таких підстав суд першої інстанції
дійшов до висновку про наявність
підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки доводи апеляційної скарги їх
не спростували.

Зважаючи на те, що постанова Сумського
окружного адміністративного суду від
12.02.14 р. по справі № 818/312/14 прийнята з
дотриманням вимог чинного
законодавства, колегія суддів не
виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 165, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 209, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ДПІ у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 12.02.14 р. по справі № 818/312/14 -
залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 12.02.14 р. по
справі № 818/312/14 за позовом ТОВ «Сумська
фірма «Усе для дому» до ДПІ у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області про скасування
податкового повідомлення-рішення -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська
Н.С.Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М.
Тацій Л.В.