Справа № 826/14127/13-а
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Григорович
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

20 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючий-суддя
Грибан І.О.

судді
Беспалов О.О., Федотов І.В.

за участі :

секретар с/з
Печенюк Р.В.

пр-к апелянта
ОСОБА_3

пр-к відповідача
ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні в м.
Києві апеляційну скаргу Громадянина
Сирії ОСОБА_5 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом Громадянина
Сирії ОСОБА_5 до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України у
м.Києві про визнання неправомірним та
скасування рішення №427-13 від 22.07.2013,
зобов'язання вчинити дії -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з
адміністративним позовом про визнання
неправомірними дій Головного
управління Державної міграційної
служби України у м.Києві, пов'язаних з
повідомленням № 140 від 30.07.2013 року про
рішення № 427-13 від 22.07.2013 року, визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 22.07.2013 року № 427-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач подав апеляційну
скаргу, в якій, вказуючи на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи, просив
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без
змін.

Як вбачається з матеріалів справи,
країною громадянської належності
позивача є Сирія. За національністю
араб, за віросповіданням - мусульманин.
Країну постійного проживання покинув
30.11.2009 року, як стверджує позивач, через
небажання служити в армії та з метою
заробити гроші для матеріального
забезпечення своєї сім'ї. В Україну
прибув легально на підставі запрошення
30.11.2009 року.

23.07.2012 року позивач подав заяву до
органів міграційної служби про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з підстав
побоювання стати жертвою
переслідувань в країні свого
громадянського походження.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 22 липня 2013 року № 427-13, на
підставі висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві,
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі абз. 4
ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» як особі, щодо
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 30 липня 2013 року № 140
позивача сповіщено про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову неправомірною,
позивач звернувся з даним позовом в
суд.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не довів обставин його
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Крім того,
вважає наявними у позивача ознак
економічного мігранта.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Предметом даного спору є визнання
незаконним рішення Державної
міграційної служби України від 22 липня
2013 року № 427-13 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, визначає
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: яка вчинила злочин
проти миру, воєнний злочин або злочин
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону,
відсутні; яка до прибуття в Україну
була визнана в іншій країні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту; яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні. Дія цього абзацу не поширюється
на дітей, розлучених із сім'ями, а також
на осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженця 1967 року поняття
«біженець» включає в себе 4 основних
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами
країни своєї національної

належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця
проживання;

2) неможливість або побоювання
користуватися захистом країни

походження;

3) особа повинна мати цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою

переслідувань;

4) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з причинами, які вказані в Конвенції
про статус біженців, а саме: а) расова
належність; б) релігія; в)
національність (громадянство); г)
належність до певної соціальної групи;
д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця (відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року
стосовно статусу біженця) Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців(
далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про
надання їй статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа
повинна надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця,
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки
та стандарти доказів в заявах
біженців» від 16 грудня 1998 року
зазначає, що факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Як вбачається з матеріалів особової
справи, заявник виїхав з країни
громадянської належності ще до початку
військових дій в 2008 році (військовий
стан та загально - несприятлива
ситуація в Сирії розпочались навесні
2011 року) та до прибуття в Україну
проживав в Йорданії, де працював в
туристичній компанії, виїхав з
Йорданії лише через те, що там не було
роботи.

В заяві-анкеті позивач зазначав, що
Сирію він покинув, оскільки не хотів
служити в армії, в якій принижують
людей та змушують виконувати накази,
які особа не хоче виконувати.

В Україну позивач прибув 30.11.2009 року
легально.

Позивач стверджує, що у випадку
повернення він може бути затриманий та
засуджений або змушений приймати
участь у громадянській війні.

Разом з тим, позивачем не надано
доказів на підтвердження викладених в
заяві обставин щодо існування загрози
його життю, безпеці та свободі на
батьківщині.

Позивач під час співбесід вказував, що
передумовою його виїзду з Сирії до
України стала матеріальна вигода, а
саме забезпечення своєї родини грошима
та матеріальними цінностями..
Зазначене вказує на економічний
характер його цілей.

Отже, жодних аргументованих свідчень
щодо наявності факту переслідування в
країні походження позивач не надав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що значна тривалість проміжків
часу між прибуттям в Україну та часом
звернення із заявою про надання
статусу біженця, в даному випадку,
також свідчить про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що відповідач
дійшов правильного висновку про
відсутність фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідач, приймаючи оскаржуване
рішення, діяв у відповідності з Законом
та міжнародними правовими актами, у
межах своєї компетенції та з
дотриманням визначених законом
строків.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтверджених доказами,
колегія суддів апеляційної інстанції
підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Сирії
ОСОБА_5 залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 22 листопада 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя
О.О.Беспалов

Суддя
І.В.Федотов

Повний текст виготовлено - 21.03.2014 р.

.

Головуючий суддя
Грибан І.О.

Судді:
Беспалов О.О.

Федотов І.В.